Mauriņš Arturs

Kurp ej, daba

ARTURS MAURIŅŠ

KURP ej, daba?

.

IEVADS

. Meistar,

Vajadzība skaļa — Izsaucu es garus,

Netieku vairs vaļā.

Gēte

cilvēku tehniskās iespejas dabas pārveidošanā kļūst arvien varenākas. Mēs varam jau izveidot mākslīgās «jūras», piespiest upes tecēt pretējā virzienā, iejaukties atmosfēras un okeānu procesos, mūsu spēkos ir izkausēt polāros ledājus, nosusināt visas zemeslodes pārpurvotās platības. Lielas pārmaiņas dabā izraisa ražošanas process, tas būtiski pārveido dabisko kompleksu struktūru, arvien vairāk ņem no dabas un rada atkritumu problēmu.

Viena no aktuālākajām problēmām visā pasaulē pašreiz ir dabas, apkārtējās vides aizsardzība. Ja no skopajām preses informācijas rindām savāktu tikai faktus vien, iznāktu daudzi biezi sējumi. Te figurētu ziņas par upēm un ezeriem, kas piesārņoti tā, ka tur gājušas bojā rie tikai visas zivis, bet peldēšanās tajos apdraud cilvēka veselību un pat dzīvību. Radušās jaunas briesmīgas cilvēka slimības (minamato, itai-itai u. c.), ko izraisa ķīmiskās rūpniecības atkritumi. Degošas upes, lielas okeāna platības pārklātas ar naftas plēvi. Lielpilsētas (piemēram, Tokija), kuru ielās nevar ilgstoši uzturēties bez gāzmaskas un kur lietus laikā zeķes iz» šķīst uz kājas… Sādu parādību kompleksu sauc par ekoloģisku krīzi.

Lasot par ekoloģisko krīzi, par negaidītu dabas reakciju uz cilvēku darbību, vērojot pārmaiņas dabā, arvien skaudrāk izvirzās jautājums: kurp ej, daba? Atbildēt uz šādu jautājumu nav viegli. Lai objektīvi noskaidrotu, kā tuvākajā un tālākajā nākotnē mainīsies mūsu planētas dzīvā un nedzīvā daba, jāveic liels pētniecības darbs kvalitatīvi jaunā zinātniskā pakāpē. Sim nolūkam nepieciešamas jaunas teorētiski pamatotas metodes. Bez vajadzīgām metodēm sagaidāmo pārmaiņu paredzēšana izpaustos tikai vispārējā spriedelēšanā vai primitīvā zīlēšanā. Tāpēc šajā grāmatā centos pastāstīt par tām metodēm un paņēmieniem, ko zinātnieki izstrādā sagaidāmo dabas pārmaiņu zinātniskai paredzēšanai, kā arī par dažām teorētiskajām problēmām dzīvās dabas pārmaiņu prognozēšanā. Kā tas izdevies, lai vērtē lasītājs un laiks.

Autors

1. nodaļa

PAREDZĒŠANA KĀ INTELEKTA PAMATĪPAŠĪBA

Pagātnes mācību viņš nav spējis ar nākotni saistīt, Izdomāt nevar, kā cīņā pie kuģiem glābt ahaju vīrus…

Homērs, tlliāda*

Vairāk nekā pirms divarpus tūkstošiem gadu senajā Grieķijā Parnāsa kalna pakājē atradās pilsēta Delfi. Seit uz augstas kalnu terases pie sarkanas klints stāvēja saules un mākslas dieva Apollona baltmar- mora templis. Apollona temp|a slava bija izplatījusies tālu aiz Grieķijas robežām. Uz turieni no tuvām un tālām pilsētām un valstīm plūda svētceļnieku straume. Tempļa pagalmā varēja nokļūt tikai pa vieniem vārtiem augstā mūra sienā. No vārtiem uz templi veda gludi bruģēts ceļš, ceļa malās atradās daudz statuju un pieminekļu. Ieeju templī greznoja liela Apoilona statuja. Tempļa kolonnas rotāja zeltīti uzraksti — pamācības: «Visu apdomā līdz galam», «Iepazīsti pats sevi». «Ievēro mēru» u. tml. Blakus templim no klints tecēja svētais Kastalas avots, kas piepildīja akmens nišu. Avota ūdens daudziem svētceļotājiem bija ceļa mērķis. Taču daudzi šeit ieradās, lai uzzinātu no slavenā Delfu orākula savu nākotni. Senie grieķi un to kaimiņi bija pārliecināti, ka viņu nākotne ir dievu ziņā un dievu gribu var uzzināt ar orākula starpniecību. Priesteri stāstīja svētceļotājiem, ka orākuls atrodoties tempļa vissvētākajā nodalījumā — tā saucamajā opistodomā. Taču šajā tempļa nodalījumā neviens, izņemot pītiju — priesterieni pareģotāju, nedrīkstēja ieiet. Pareģojumu tīkotājiem jau laikus bija jāpiesaka Apollona priesteriem sava vajadzība un jāiemaksā atbilstoša summa naudā vai graudā. Ar daudzo aģentu starpniecību priesteri centās savākt par jautājumu, kas interesēja klientu, pec iespējas vairāk ziņu, kuras tad iepriekš rūpīgi apsprieda un tikai pēc to izvērtēšanas izmantoja «dievu gribas» tulkošanai. Pareģošanas dienā pītija dzēra no otrā — Kasotīdas svētavota, košļāja svētā laurkoka lapas un kāpa uz zeltīta trijkāja. Trijkājis bija novietots pie plaisas klintī, no kurienes plūda reibinoši tvaiki. Pītija izkliedza nesakarīgus vārdus, bet priesteri tos tulkoja kā dieva Apollona gribu.

Jau sirmā senatnē cilvēki sāka interesēties par savu nākotni. Pirmatnējās kopienas locekļi iedomājās nākotni kā tiešu tagadnes turpinājumu, tai pilnīgi līdzīgu. Aizkapa dzīvei mirušajam deva līdzi ieročus un darba rīkus, uzturu un pat sievu. Antīkajā pasaulē radās atziņa, ka nākotnes izzināšanai jāpēta un jāanalizē pagātne. Tā Homēra «Iliādā» Ahillejs nosodoši izsakās par ahajiešu karavadoni Agameinnonu, kurš pagātnes mācību nav spējis saistīt ar nākotni un tāpēc nevar pieņemt pareizu lēmumu.

Ikdienas dzīvē cilvēkam bija nepieciešams paredzēt. Jo veiksmīgāk viņš to spēja, jo labāki izrādījās viņa darbības rezultāti. Tāpēc jau kopš sendienām paredzēšanas spējas tika augstu vērtētas, uzskatot tās par dievu dāvanu. Tā sengrieķu mīts vēsta, ka Apollons, iemīlējies Kasandrā, Trojas valdnieka Priarna meitā, dāvājis savai iemīļotajai visvērtīgāko — spēju paredzēt nākotni. Taču Kasandra noraidīja Apollona mīlu. Atraidītais saules un mākslas dievs smagi atriebās Kasan- drai: viņš atņēma tai spēju pārliecināt cilvēkus, un turpmāk neviens viņas pareģojumiem neticēja. Velti Kasandra saviem tautiešiem pareģoja Trojas bojāeju, brīdināja par briesmām, ko slēpj grieķu atstātais koka zirgs, — trojieši viņai neticēja …

Cilvēku vēlēšanās uzzināt savu nākotni viduslaikos sekmēja astroloģijas uzplaukumu, kā arī visdažādāko zīlēšanas veidu attīstību. Kapitālisma attīstības sākumā radās dažādi apcerējumi par cilvēces nākotni, kuros izpaudās protests pret sociālo netaisnību, ilgas pēc tādas iekārtas, kas nodrošinātu visiem cilvēkiem laimīgu dzīvi. Šādus nezinātniskus priekšstatus par cilvēces vēlamo nākotni sauc par utopismu. Utopisma nosaukuma rašanās saistās ar Tomasa Mora darba «Zelta grāmata, derīga un jocīga, par vislabāko valsts iekārtu un par jaunu salu Utopiju» parādīšanos (1516. gadā). Savu augstāko attīstības pakāpi utopisms sasniedza XIX gs. pirmajā pusē Anrī Sensimona, Sarla Furjē, Roberta

Ovena, Aleksandra Hercena, Nikolaja Cerniševska darbos. Sie autori jau apskatīja sociālā un zinātniski tehniskā progresa savstarpējās sakarības, taču pat visizcilāko utopistu minējumi par cilvēces nākotni bija tālu no realitātes. Utopisti dažkārt ģeniāli paredzēja iespējas, bet nespēja aptvert dabas un sabiedrības attīstības kopainu, jo neizprata tās likumsakarības un faktorus, kas virza šo attīstību.

Zinātniskā prognozēšana atšķirībā no dažādiem citiem priekšstatiem par nākotni balstās uz dabas un sabiedrības likumu un likumsakarību izpratni. So objektīvo likumu un likumsakarību, izziņa ir tas ceļš, kas no zināmā ved uz nezināmā izzināšanu, no pagātnes izgaismo nākotni. Zinātniskās prognozēšanas vēsture sākās XIX gs. vidū, veidojoties dialektiskā materiālisma pasaules uzskatam. Zinātniskā komunisma teorijas pamatlicēji K. Markss un F. Engelss «Komunistiskās partijas manifestā» paredzēja komunisma sabiedrību, kas nomainīs kapitālismu. Sīs prognozes teorētiskais pamatojums izklāstīts daudzos marksisma pamatlicēju darbos (K. Marksa «Kapitālā», «Gotas programmas kritikā», F. Engelsa «Anti-Diringā», «Ģimenes, privātīpašuma un valsts izcelšanās», V. I. Ļeņina «Valsts un revolūcija» u. c.).

Dialektiski materiālistiskā pieeja nākotnes paredzēšanai, zinātniskās prognozēšanas iespējas pamatojums balstās uz šādiem principiāliem metodoloģiskiem apsvērumiem:

1.  Uz materiālistiskās dialektikas pamattēzi par to, ka viss esošais atrodas pastāvīgā sakarībā un savstarpējā mijiedarbībā. V. I. Ļeņins norāda, ka jebkurā parādībā, ja to aplūko attīstības procesā, «vienmēr izrādīsies pagātnes paliekas, tagadnes pamati un nākotnes dīgļi»[1].

2.  Uz filozofiskā materiālisma atzinumu, ka materiālā pasaule un tās likumsakarības ir izzināmas. Ja mēs spējam izzināt pat tieši nenovērotās parādības tagadnē un pagātnē, tad tas nozīmē, ka nav principiālu šķēršļu vēl nenovērotu parādību izzināšanai arī nākotnē.

Zinātniskā prognozēšana atšķiras ari no šauri empīriskiem minējumiem par nākotni. Sie minējumi balstās uz ārējām analoģijām un vērojumiem par atsevišķām blakus parādībām (kā, piemēram, tautas ticējums: ja līst lietus septiņu gulētāju dienā, tad līs septiņas dienas). Turpretim zinātniskā prognozēšana balstās uz izzinātām likumsakarībām, objektīvo likumu mijiedarbību. Seit nepieciešama pareiza dialektiska izpratne par atsevišķā un vispārējā sakarību un savstarpējo atkarību. Katrai atsevišķai parādībai ir savs specifiskums. individualitāte. Zinātniskajā prognozēšanā jāvadās no objektīvajiem likumiem, kas atspoguļo vispārējo, ir šī vispārējā izpausmes forma. Katrs likums atklāj tikai vienu šķautni no kādas parādības vispārējās izpausmes. Tāpēc, lai aptvertu prognozējamo parādību pilnībā, nepieciešama daudzu likumu zināšana. «.Vispārīgais pēc savas nozīmes,» rakstīja V. I. Ļeņins, «ir pretrunīgs: tas ir nedzīvs, tas ir netīrs, nepilnīgs etc., etc., bet tas tikai ir pakāpe, izzinot konkrēto, jo mēs nekad neizzinām konkrēto pilnīgi. Vispārīgo jēdzienu, likumu etc. bezgalīgā summa dod konkrēto tā pilnībā.»[2] Bez tam jāņem vērā, ka viena un tā paša likuma darbības rezultātus var ievērojami izmainīt apstākļi, kādos šis likums darbojas. Tāpēc zinātniskā prognoze nespēj dot nākotnes izsmeļošu, pilnīgu raksturojumu, bet var apgaismot to tikai pamatvilcienos. Jo nepilnīgāk cilvēks pārzina cēloņsakarību prognozējamā nozarē un jo tālāk sniedzas prognozes, jo tās būs neprecīzākas.

Prognozēšanas brīdī paredzamo notikumu var izzināt tikai ar abstraktās domāšanas palīdzību. Taču abstraktās domāšanas pamatā arī šinī gadījumā ir noteikts zināšanu daudzums, kas iegūts par materiālo pasauli iepriekšējā tās izzināšanas procesā. «No dzīvā vērojuma,» māca V. I. Ļeņins, «uz abstrakto domāšanu un no tās uz praksi — tāds ir patiesības izziņas, objektīvās realitātes izziņas dialektiskais ceļš.»2 V. I. Ļeņina teiktais attiecas ari uz zinātnisko prognozēšanu.

Prognozēšanas metodoloģijā ļoti nozīmīga ir iespēja» mības un īstenības dialektika. Iespējamība ir tāda attiecīgo parādību attīstības pakāpe, kad tās vēl nav kļuvu» šas par īstenību un pastāv tikai kā iespējama attīstības tendence. īstenība ir jau realizējusies iespējamība. Prognozēšanā jāprot noteikt iespējamības realizēšanās varbūtību, jo no daudzām iespējamībām tikai viena realizējas īstenībā.

Pati prognozēšanas nepieciešamība ir izveidojusies darba procesā kā cilvēka iztēlē izveidots šī darba rezultātu modelis. Taču prognoze ir ne tikai šāds modelis, bet zināmā mērā arī etalons turpmākās darbības korekcijai līdz paredzētā mērķa sasniegšanai. «Ja cilvēks,» rakstīja V. I. Ļeņins, «nemaz nebūtu spējīgs tādā veidā sapņot, ja viņš nevarētu paretam aizsteigties uz priekšu un savā iztēlē vērot saskanīgā un nobeigtā gleznā to pašu darinājumu, ko viņa rokas tikko sākušas veidot, — tad es noteikti nevaru iedomāties, kāds uzmudinošs cēlonis spiestu cilvēku uzņemties un novest līdz galam plašus un nogurdinošus darbus mākslas, zinātnes un praktiskās dzīves laukā.»[3]

Zinātniski tehniskās revolūcijas laikmets ne tikai izvirza prasības pēc zinātniskās prognozēšanas, bet arī reāli nodrošina tās attīstību. Vairums zinātnieku uzskata, ka svarīgākā pašreizējās zinātniski tehniskās revolūcijas pamatiezīme ir cilvēka intelektuālās darbības atbrīvošana no vienmuļām operācijām, tās automatizējot un mehanizējot. Šim nolūkam tiek veidotas aizvien varenākas elektroniskās iekārtas. Kibernētikas attīstības «dienas kārtībā» ir mākslīgā intelekta problēma. Kas ir mākslīgais intelekts un intelekts vispār? Zinātniskajā literatūrā sastopam dažādas definīcijas. Taču vairums zinātnieku ietver intelekta definīcijā paredzēšanas spējas. Mūsdienās vispār atzīts, ka ikviena zinātniska teorija, hipotēze, formula kalpo ne tikai kādas faktu, parādību grupas izskaidrošanai, bet arī paredzēšanai. Pirms simt gadiem izcilais ķīmiķis Mende- ļejevs rakstīja, ka zinātniskajai pētniecībai ir divi galvenie galamērķi: paredzēšana un praktiskā nozīme.

Zinātniski tehniskās revolūcijas laikmetā veidojas jauna zinātne par paredzēšanu. Vairumā kapitālistisko zemju šo zinātni sauc par futuroloģiju. Šāds nosaukums veidots no latīņu vārda «futuruin» (nākotne) un grieķu vārda «logos» (zinātne, mācība). No valodnie- čības viedokļa šādi hibrīdi, salikteņi, kas sastāv no dažādu valodu vārdiem, nav ieteicami. Taču pret futuro- loģiju rodas ne tikai formālas dabas iebildumi. Ja prognozēšana ir jebkuras zinātnes neatņemama funkcija, tad taču speciāla «zinātne par nākotni» zaudē jēgu. Lai veiktu kvalificētu prognozi kādā nozarē, ir jābūt šīs nozares speciālistam, kas pietiekami labi pārzina prognozējamo parādību vai procesu. Tautsaimniecības attīstības perspektīvu prognozēšana labāk veiksies ekonomistam, dzīvās dabas procesu — biologam, tehnikas attīstības tendenču — inženierim u. tml. Taču gan ekonomiskajā, gan bioloģiskajā, gan inženiertehniskajā prognozēšanā ir daudz kopēja. Nereti kapitālistisko un dažu sociālistisko (Polijas, Dienvidslāvijas) valstu zinātnieki ar vārdu «futuroloģija» saprot nevis zinātni par nākotni, bet gan zinātni par prognozēšanas likumiem, paņēmieniem un metodēm. Padomju Savienības, Vācijas Demokrātiskās Republikas un dažu citu zemju zinātnieki šādas zinātnes apzīmēšanai lieto jēdzienu «prognostika» vai «prognozonomija».

Strauji attīstās dažādi cilvēka darbības prognozēšanas veidi: ekonomiskā, zinātniski tehniskā, militārā, politiskā, juridiskā, medicīniskā, demogrāfiskā u. c. Kopš sešdesmito gadu sākuma pasaules prese arvien biežāk raksta par «prognožu bumu». Kapitālisti ar prognožu palīdzību izvēlas savu kapitālu izdevīgāku ieguldīšanas vietu. Amerikas Savienotajās Valstīs desmit gadu laikā izveidoti vairāki simti prognožu firmu. Vienā no lielākajām šāda tipa firmām «Rand Corporation» vien darbojas vairāk nekā tūkstotis ekspertu. Firmas saņem ne tikai privātuzņēmēju un monopolu, bet arī valdības pasūtījumus (sevišķi uzdevumus militāri politiskajā prognozēšanā). Vairumā attīstīto valstu ir izstrādātas kopējās attīstības prognozes līdz 2000. gadam. Rietumvācu zinātnieki H. Beinhauers un E. Smake sakopojuši prognozes, kas izstrādātas dažādās kapitālistiskajās valstīs. So autoru grāmata «Pasaule 2000. gadā» izdota arī krievu valodā.

Līdztekus cilvēka darbības prognozēšanai attīstās dabas procesu un parādību paredzēšanas veidi (laika apstākļu un klimata, vulkānu darbības un zemestrīču, hidroloģiskās un glacioloģiskās, ģeoloģiskās un bioloģiskās, kosmiskās u. c. prognozes).

Vairums zinātnieku ir vienisprātis, ka tempu paātrinājums visās dzīves jomās zinātniski tehniskās revolūcijas gaitā izvirza aizvien pieaugošas prasības prognozēšanai. Ilustrēdams šo domu, Gastons Bcržē raksta, ka vēstures periodā, kad parmaiņas notika visai lēni, cilvēku var salīdzināt ar kājāmgājēju, kas uztausta sev ce|u gandrīz piinīgā tumsā. Parādoties zirgu ekipāžām, radās vajadzība pēc lāpām vai lukturiem, lai apgaismotu kaut vai nelielu ceļa gabalu. Taču, kad bija sasniegts automobiļa ātrums, ievajadzējās spēcīgu starmešu, lai novērstu avārijas uz ceļa.

Taču arī mūsdienās vairums prognožu izstrādātas ar tā saucamo Delfu metodi, kur seno pitiju lomā uzstājas eksperti — prognozējamās nozares speciālisti. Ekspertu atbildes uz attiecīgās anketas jautājumiem apstrāda skaitļošanas centrā un iegūtos rezultātus atkārtoti nodod ekspertu vērtējumam. Tā iegūst speciālistu saskaņotu viedokli par prognozējamā notikuma visiespējamāko īstenošanās laiku, par sagaidāmām izmaiņām prognozējamā procesā u. tml. Minēšu dažus šādu prognožu piemērus, kaut ari paredzētais dažreiz var likties maz iespējams.

Delfīnu pieradināšana 1982. g.

Sintētisko produktu plaša izmantošana 1984. g.

Cilvēku izsēdināšana uz Marsa un Veneras 1985. g.

Raķešu lidojumi ārpus Saules sistēmas 1980 g.

Aterosklerozes likvidēšana 1987. g.

Vadāmā kodoltermiskā reakcija 1990. g.

Pirmās cilvēku apmetnes uz Mēness 1995. g.

Pirmās pilsētas un fabrikas jūras dibenā 1995. g.

Mākslīgais saprāts 2000. g.

Cilvēku vidējais mūža ilgums 125 gadi 2000. g.

Iedzimto veselības defektu novēršana 2000. g.

Ceļojumi uz citām planētām 2000. g.

Cilvēki apmeklēs Jupiteru 2002. g.

Cilvēki sāks apdzīvot tuvākās planētas 2010. g.

Vispasaules valoda 2015. g.

Uzvara pār ļaundabīgajiem audzējiem 2020. g.

Iedzimtības vadīšana 2025. g.

Novecošanās procesa vadīšana 2025. g.

Sakaru nodibināšana ar citām civilizācijām 2030. g.

Kustīgie trotuāri vietējai satiksmei 2040. g.

Gravitācijas vadīšana 2050. g.

Kosmisko kuģu pirmie lidojumi uz citām planētu sistēmām 2050. g.

Klimata vadīšana 2060. g.

Dzīvības mākslīga radīšana 2065. g.

Cilvēka mūža ilgums virs 300 gadiem 1 2075. g.

Jauna matērijas forma 2080. g.

Satikšanās ar citu civilizāciju pārstāvjiem 2100. g.

Ja Delfu metodi pielieto zinātniski pareizi (izvēlas kompetentus ekspertus, metodiski pareizi iegūst un apstrādā ekspertu slēdzienus), tad iegūtajiem prognostis- kajiem datiem var būt visai augsta atbilstības pakāpe. Prognoze ir pietiekami atbilstoša, ja tā realizējusies vismaz par Apmēram tāpat vērtē zinātniskās fantastikas prognostisko līmeni. Zila Verna prognozes, ko viņš izklāstījis pirms apmēram simt gadiem savos fantastiskajos romānos, ir jau realizējušās par trim ceturtdaļām (zemūdenes, helikopteri, videofons, televīzija, kosmiskie kuģi).

Pagājušā gadsimta beigās Herberts Velss paredzēja mākslīgos dimantus, batisfēru, bionikas tapšanu, lielgabalu lādiņus ar indīgām vielām un nāvējošiem mikrobiem, helikopterus, pasažieru aviolīnijas, televīziju, kinoprojektorus, radioreproduktorus un magnetofonus, skafandrus un radiosakarus ar Mēnesi. 1913. gadā viņš rakstīja, ka pirmā atomelektrostacija sāks darboties 1953. gadā. īstenībā pirmā šāda tipa elektrostacija sāka darboties 1954. gadā. Mazāk precīzi gadsimtu mijā viņš paredzēja lidmašīnu izmantošanu karā — tikai ap 1950. gadu (lidmašīnas militāros nolūkos sāka izmantot jau pirmajā pasaules karā). īstenojas arī daudzi citu ievērojamo fantastu paredzējumi. Pazīstamais astrofiziķis I. Sklovskis populārzinātniskajā grāmatā «Visums. Dzīvība. Saprāts» raksta: «Lieljaudīgo lāzeru īstenošana nozīmēs jauna tipa ieroču parādīšanos ar milzīgām postošās darbības spējām. Būtībā tas būs Velsa marsiešu slavenais «siltum- stars» vai arī, vēl precīzāk, «inženiera Gariņa hiperbo- loīds», ko pirms kādiem trīsdesmit gadiem radījusi Alekseja Tolstoja fantāzija …» Apskatot jautājumu par sakaru nodibināšanu ar citām civilizācijām, I. Sklovskis secina: «Galu galā var postulēt saprātīgu civilizāciju Lielā Gredzena pastāvēšanu Galaktikas mērogā, kas tik tēlaini aprakstīts I. Jefremova fantastiskajā romānā «Andromedas miglājs».»

Uz ziemeļpola un dienvidpola fantastisko varoni kapteini Haterasu jau nomainījuši vecākie un jaunākie zinātniskie līdzstrādnieki. Grāmatas nosaukums «Pirmie cilvēki uz Mēness» mūsu apziņā vairs nesaistās ar priekšstatu par fantastiku. Bet kā to varēja paredzēt jau pagājušajā gadsimtā? Zinātniski fantastisko grāmatu komentētāji uz šo jautājumu atbild gandrīz vienprātīgi: Zils Verns un citi fantasti veiksmīgos paredzējumos izmantojuši sava laika zinātnes progresīvās idejas. Daudzi zinātniski fantastisko romānu autori (H. Velss, S. Lems, I. Jefremovs u. c.) paši ir zinoši dabaszinātnieki. Tāpēc šo autoru grāmatas iedarbojas uz lasītāju ar lielu pārliecinošu spēku.

Taču ir arī zinātniskā fantastika, kas pēc izklāsta veida krasi atšķiras no minētajiem darbiem, kā, piemēram, Dž. Svifta «Gulivera ceļojumi». Ar kādu sarkasmu viņš izsmej Lagado akadēmijas zinātnieku problēmas un viņu idejas, kas tajos laikos (XVIII gadsimtā) un vēl ilgi pēc Dž. Svifta nāves bija diametrāli pretējas «veselajam saprātam». No mūsdienu viedokļa raugoties, «Gulivera ceļojumu» autors aizdomīgi bieži pievēršas tādām «aplamībām», ko zinātne apstiprināja pēc simt un vairāk gadiem.

Lūk, kā Dž. Svifts satīriski tēlo mūsdienu loģisko automātu priekšteci XVIII gadsimtā: «Sī ierīce aizņēma divdesmit kvadrātpēdu, un tā bija novietota telpas vidū. Tās virsma bija veidota no daudziem koka gabaliņiem spēļu kauliņu lielumā — daži no tiem bija lielāki, daži mazāki. Visi tie bija savienoti ar smalkām stieplītēm. Siem koka gabaliņiem abās pusēs bija pielīmēts papīrs un uz šīm papīra sloksnītēm uzrakstīti visi vārdi, kādi sastopami laputiešu valodā, dažādās izteiksmēs, laikos un locījumos, bet pilnīgā nekārtībā. Profesors lūdza, lai es uzmanīgi vērojot, jo viņš iedarbināšot savu mašīnu. Pēc viņa pavēles skolnieki katrs satvēra dzelzs rokturi, jo četrdesmit šādi rokturi bija iestiprināti stat- nes sānos. Pagriežot šos rokturus, vārdu sakārtojums pilnīgi izmainījās… Viņš apgalvoja man, ka šis izgudrojums nodarbinājis visas viņa domas kopš jaunības un ka viņš šajā ierīcē ielicis visu valodas vārdu krājumu un visstingrāko skaitlisko proporciju, kāda pastāv grāmatās starp partikulām, lietvārdiem, darbības vārdiem un citām vārdu šķirām.»

Citi Lagado akadēmijas zinātnieki «sabiezināja gaisu sausā, taustāmā vielā, atdalīdami no tās salpetri un izkāsdami no gaisa ūdeņainās jeb tekošās sastāvdaļas». Pagāja 180 gadi kopš šo zobgalīgo rindu publicēšanas, un salpetri (kalcija nitrātu) jau ieguva rūpnieciski, izmantojot gaisa slāpekli. Mūsdienās šķidro slāpekli un skābekli — šīs «gaisa ūdeņainās jeb tekošās sastāvdaļas» plaši izmanto gan zinātniskajās laboratorijās, gan rūpniecības uzņēmumos. Tas pats sakāms par ogļskābo gāzi, kas «sabiezināta… sausā, taustāmā vielā». Un kā tad ir ar Lagado akadēmijas visvecākā locekļa ieceri «pārvērst cilvēku izkārnījumus sākotnējā barībā»? Sī problēma kļuva aktuāla, plānojot ilgstošus kosmiskos lidojumus. Ne mazāk aktuāla mūsdienās kļūst mājdzīvnieku mēslu un lielpilsētu organisko atkritumu utilizācijas problēma — kā pārvērst tos «sākotnējā barībā».

Vēl viens piemērs. Par Laputas astronomiem Dž. Svifts raksta: «Lai gan viņu lielākie teleskopi nepārsniedz trīs pēdu garumu, tie dod daudz stiprākus palielinājumus nekā mūsējie, kas ir simt pēdu gari, un rāda zvaigznes daudz skaidrāk. Sī priekšrocība ļauj tiem izdarīt daudz vairāk atklājumu nekā Eiropas astronomiem, jo tie sastādījuši katalogu par desmittūkstoš stāvzvaigznēm, kamēr mūsu visplašākajos katalogos atzīmēta tikai viena trešdaļa šā skaita. Viņi atklājuši arī divas mazākas zvaigznes jeb satelītus, kas griežas ap Marsu: no tiem tuvākais atrodas no šās planētas centra tādā attālumā, kas trīskārt pārsniedz tās diametru, bet tālākā satelīta atstatums ir piecreiz lielāks par planētas diametru; pirmais apgriežas ap Marsu desmit stundās, otrais — divdesmit vienā ar pusi, tā ka to apgriešanās laika kvadrāts ir gandrīz proporcionāls viņu atstatumu kubam no Marsa centra, un tas skaidri liecina, ka uz šiem pavadoņiem attiecas tas pats gravitācijas likums, kam pakļauti visi pārējie debess ķermeņi.»

Acīmredzot te Dž. Svifts runā par Dž. Flemstida 1690. gadā sastādīto zvaigžņu katalogu, kas ietvēra 3310 zvaigznes. Pagāja gandrīz gadsimts, līdz konstatēto zvaigžņu skaits sasniedza Dž. Svifta paredzēto skaitu. Taču daudz interesantāka ir viņa prognoze par A\arsa pavadoņiem. Sos pavadoņus — Fobosu un Dci- mosu atklāja amerikāņu astronoms A. Molls 1877. gadā (pusotra simta gadu pēc Dž. Svifta paredzējuma). Ja šo pavadoņu apgriešanās laiku aprēķina, ievērojot Dž. Svifta laikmeta astronomijas attīstības līmeni, tad tas pilnīgi sakrīt ar paredzēto. Ievērojamais astronoms K. Flamarions šādu apbrīnojami precīzu paredzēšanu

centās izskaidrot ar Dž. Svifta «otro redzi». Taču šo notikumu var izskaidrot arī racionālāk. Ievērojamais franču zinātnieks un rakstnieks B. Fontenels 1686. gadā  publicētajā grāmatā «Pārrunas par pasauļu lielo daudzumu» raksta par iespējamiem Marsa pavadoņiem. Acīmredzot Svifts, labi zinādams astronomiju, nolēma pārbaudīt Fontenela hipotēzi ar Keplera trešo likumu, kura būtibu viņš izklāsta iepriekš citētajās rindās. Tā kā pārbaude apstiprināja Fontenela hipotēzi, «Gulivera ceļojumu» autors to apraksta kā Laputas astronomu atklājumu.

Sinī piemērā ir līdzīgs gadījums, kādu apraksta F. Engelss «Dabas dialektikā»: «Mendeļejevs, neapzināti lietodams Hēgeļa likumu par kvantitātes pāreju kvalitātē, veica zinātnisku varoņdarbu, ko droši var nostādīt blakus Leverjē atklājumam, kurš aprēķināja vēl nezināmas planētas — Ncptūna orbītu.»[4] Kad 1781. gadā tika atklāta jauna planēta, kuru nosauca par Urānu, tās apgriešanās periodā tika konstatētas novirzes no aprēķinātā pēc Keplera likumiem. Parīzes universitātes debesu mehānikas katedras vadītājs U. Leverjē pēc astronoma F. Argo ieteikuma 1845. gadā izanalizēja «nepareizības» Urāna kustībā un secināja, ka tās izraisa kāda nezināma planēta. Viņš aprēķināja šīs vēl neatklātās planētas orbītu. Pēc Leverjē norādījumiem 1846. gada 23. septembrī Berlīnes astronoms J. Gaile r atklāja šo planētu, kuru vēlāk nosauca par Neptūmi. Līdzīgā veidā zinātnieki 1877. gadā nāca pie slēdziena, ka aiz Neptūna jābūt vēl vienai Saules sistēmas planētai. Visprecīzāk šīs neatklātās planētas orbītas elementus izskaitļoja amerikāņu astronoms P. Lovels. Planētas meklēšana kļuva par viņa dibinātās Flagstafes observatorijas galveno uzdevumu. Ilgstošie meklējumi 1930. gada janvārī vainagojās panākumiem: astronoma K. Tombova fotouzņēmumos bija skaidri saskatāms lidz šim nezināms debesu ķermenis, kura stāvoklis un kustība atbilda izskaitļotajai prognozei.

Izpētot jebkura atklājuma vēsturi, raksta B. Tardovs, varam izdalīt divus līdz trīs posmus: pirmsatklājuma paredzēšana — pirmsatklājums (atklājuma paredzēšana) — atklājums. 1903. gadā K. Timirjazevs izteica

hipotēzi par dienas garuma ietekmi uz augu attīstību (pirmsatklājuma paredzēšana); 1912. gadā I. Turnuā veica pirmos eksperimentus šajā virzienā, daļēji apstiprinot K. Timirjazeva hipotēzi (fotoperiodisma pirms- atklājums), bet 1920. gadā V. Garners un H. Alards atklāja fotoperiodisma parādību. Nereti šos posmus šķir ievērojami garāki laika sprīži. Tā, piemēram, jau III gs. p. m. ē. «botānikas tēvs» Teofrasts izteica ideju par dabisko vides faktoru lomu jaunu augu formu veidošanās procesā. Sīs domas dziļāku pamatojumu atrodam Z. La- marka un P. Gorjaņinova darbos XIX gs. sākumā. Taču īsti zinātniski pamatotu sugu veidošanās teoriju dabisko faktoru darbības rezultātā izstrādāja C. Darvins un publicēja 1859. gadā.

To pašu var sacīt arī par minēto loģisko automātu Pēc literatūras datiem, pirmā loģiskā automāta ideja pieder… Ciceronam. Senajā Romā patriciešu mājās bērniem mācīja lasīt ar vara klucīšu palīdzību. Uz katras no sešām klucīšu plāksnēm bija iegravēts kāds burts. Vērojot šos klucīšus, Cicerons sācis risināt šādu jautājumu: ja daudzas reizes nomestu uz grīdas visu klucīšu komplektu, vai tie kādreiz nokrītot izveidos kāda dzejoļa rindu. Pagāja trīspadsmit gadsimti. Spāņu sholasts un alķīmiķis R. Lulijs cenšas izveidot tādu mašīnu, kura, ieliekot tajā «cilvēku domas ābeces» pamatkategorijas, izdotu «visus patiesos spriedumus». Vēl pēc četrsimt gadiem (XVII gadsimtā) loģisko automātu konstruē filozofs un matemātiķis G. Leibnics, taču izveido… aritmometru. Loģisko automātu izveidošana nebija iespējama līdz XX gadsimtam ne tikai tehnisku apstākļu dēļ (elektronika!), bet arī tāpēc, ka loģisko automātu «valodai» nepieciešama mūsdienu simboliskā loģika.

Kā redzam, nepietiek ar ģeniālu ideju vien. Nepieciešamas tehniskās iespējas un metodiskie līdzekļi idejas īstenošanai. Tā, piemēram, Leonardo da Vinči rasējumos (XVI gadsimta sākums!) atrasts helikoptera projekts. Taču vajadzēja paiet vairāk nekā četrsimt gadiem, līdz cilvēcei radās tehniskās iespējas uzbūvēt šāda tipa lidaparātus. >

Viens no prognostiskajiem jautājumiem, kas arvien vairāk nodarbina ne tikai zinātniekus un fantastisko sacerējumu autorus, bet arī pārējos Zemes iedzīvotājus, attiecas uz mūsu planētas biosfēras un cilvēku nākotni. Starptautiskās izglītības, zinātnes un kultūras organizācijas žurnāla <rUNESCO Courier» 1969. gada janvāra numuram uz vāka bija jautājums: «Vai saglabāsim apdzīvotu mūsu planētu?» Viss numurs veltīts ekoloģiskās krīzes problēmām. 1971. gada 11. maijā ANO ģenerālsekretāram U Tanam pasniedza «2200 zinātnieku aicinājumu». Sis 23 valstu zinātnieku «Aicinājums» adresēts «trīsarpus miljardiem kaimiņu uz Zemes» un brīdina tos par «vēl nebijušām vispārējām briesmām, kas apdraud cilvēci». Pēc šo zinātnieku domām, briesmu cēlonis ir daudzu un dažādu faktoru komplekss. Te ietilpst gan ūdens, gaisa un augsnes piesārņošana, gan dabas resursu izsīkšana, gan pārapdzīvotība un bads, gan nepārtrauktie kari un modernā bruņojuma ražošanas tempu pieaugums. Kā atzīmēts «Aicinājumā», katrs no šiem faktoriem pats par sevi visai nopietni apdraud cilvēces nākotni, taču kompleksā tie ir jo sevišķi bīstami. Arī lokāla šo faktoru iedarbība vairāk vai mazāk skar visu mūsu planētu. Tāpēc šīs problēmas atrisināšanā vitāli ieinteresētas visas pasaules tautas, un šo komplekso problēmu var atrisināt tikai starptautiskā mērogā. Padomju Savienības un citu sociālistisko valstu iniciatīvas un pasaules sabiedriskās domas spiediena rezultātā ir noslēgti vairāki starptautiski līgumi un vienošanās starp valstīm par apkārtējās vides piesārņošanas samazināšanu, sevišķi bīstamu ieroču izmēģinājumu ierobežošanu u. tini.

Taču tie ir tikai pirmie pozitīvie soļi. Draudi cilvēcei nav novērsti. Tāpēc gan zinātniskās, gan populārzinātniskās un fantastiskās literatūras slejās parādās arvien jaunas drūmas prognozes un baismīgi pareģojumi par cilvēces nākotni.

1968. gada aprīlī Romā Itālijas Zinātņu akadēmijā pēc itāļu ekonomista un uzņēmēja Aurēlio Pečei un skotu ekonomista un sabiedriskā darbinieka Aleksandra Kinga iniciatīvas sapulcējās kapitālistisko zemju biznesa un zinātnes pārstāvji, lai «neoficiālā situācijā apmainītos domām par cilvēces nākotnes problēmām». Ar šo sanāksmi sākās tā saucamā Romas kluba darbība. Sī starptautiskā kluba dalībnieki ir lietišķi cilvēki. Pirmais kluba pasākums — uzdevums ASV Masačūsetsas Tehnoloģiskā institūta speciālistu grupai profesora Denisa

Medousa vadībā matemātiski izvērtēt pasaules attīstības iespējamos variantus. Pēc četriem gadiem šo pētījumu rezultāti tika publicēti grāmatā «Augšanas robežas». No veiktajiem pētījumiem izriet, ka privātuzņēmēju pasaulē (sociālistiskais variants netika analizēts) visi pieņēmumi, kas balstās uz ekonomikas attīstību (ražošanas apjoma pieaugumu), nenovēršami ved cilvēci uz katastrofu. Analizējot šo darbu, padomju un daudzi ārzemju zinātnieki pozitīvi novērtē ekoloģisko aspektu analīzi, kas brīdina cilvēci par nākotnē draudošām briesmām. Taču ekonomikas attīstības analīze bez saistības ar sociālā procesa dinamiku izraisījusi pamatotu kritiku. Sādā analīzē, raksta Stokholmas universitātes politiskās ekonomikas katedras profesors Gunārs Mirdāls, nav iespējams izvairīties no sociālajām problēmām, vienkārši paziņojot, ka tās nav ņemtas vēra … Šinī gadījumā ir tāda tipa pseidozinātniskums, ar kādu nākas pārāk bieži sastapties, pie tam arī ekonomikā, kad mēģinām risināt problēmas, operējot tikai ar «ekonomiskajam kategorijām». Atbildot uz šādu kritiku, Romas kluba prezidents A. Pečei intervijā žurnālam <rUA'ESCO Courier» atzina: «Mums patiešām jārevidē savas sociāli politiskās pozīcijas. Jā, mēs sakām: ja saglabāsies pašreizējās tendences, pasaule nonāks lidz katastrofai. Bet mums nav jaunu pasaules modeļu. Mēs vēlamies, lai cilvēki apjēgtu — nekavējoties apjēgtu! — pārmaiņu nepieciešamību.»

Piemetināsim, ka no zinātniskās prognozēšanas teorijas viedokļa līdzīga tipa darbos parasti pielaiž nopietnu kļūdu, pieņemot, ka esošās procesa dinamikas tendences turpināsies neierobežoti ilgi. Taču, kā māca dialektika, attīstības procesam raksturīgas pēkšņas kvalitatīvas pārmaiņas. Sevišķi izplatīta šāda naiva eks- trapolācija (esošo tendenču neierobežota turpināšana nākotnē) zinātniskajā fantastikā. Patiešām — ekstra- polējot kapitālismam raksturīgās tendences nākamajos gadsimtos, nekas iepriecinošs nav saskatāms. Pat vai- rak optimistiski varianti, ekstrapolējot tikai tehnikas attīstību un nepieskaroties sociālajām problēmām, rāda drūmas perspektīvas, šinī ziņā raksturīga Sauthempto- nas (Anglija) universitātes botānikas profesora B. Vil- jamsa attēlotā «XXI gadsimta sākuma cilvēka tipiskā vide». Savā stāstījumā kādai dāņu avīzei profesors Vil* jamss visnotaļ balstās uz priekšstatiem, kas izplatīti Rietumu zinātniskajā fantastikā par nākamā gadsimta cilvēku pārtiku, satiksmi un izklaidēšanās veidiem. Lielākā daļa cilvēku pārtiks no tabletēm, kuras pirks aptiekā. Dabiskie pārtikas produkti būs pieejami tikai bagātniekiem. Parastie mirstīgie tos baudīs vienīgi svētkos. Iespējams, ka dabiskie pārtikas produkti būs aizliegti un aizlieguma pārkāpējus bargi sodīs. Un tikai slepenos «zaņķos» aiz blīvi aizsegtiem logiem iesīkstējuši «noziedznieki» remdēs savu baudkāri ar nelegālajām teļa gaļas šnicelēm un kartupeļiem. Vairums transporta veidu būs lieki, jo fabrikas un kantorus pārvaldīs «elektronsmadzenes», cilvēkiem nebūs vajadzības sastapties, jo cilvēku vietā uz videofonu ekrāniem sastapsies viņu attēli. Telepātija un televīzija radīs tiešu fizisku kontaktu ilūziju. Cilvēces turpināšanas prdblēmu atrisinās, mākslīgi apaugļojot un sadalot olšūnu un tās daļas audzējot speciālos inkubatoros. Dzīvojamo telpu sienas būs televīzijas ekrāni. Raidījumi notiks pa daudziem kanāliem no agra rīta līdz vēlai naktij; šīs «iztēles pasaules noliktavas» iemītnieks pārtrauks pārraides tikai tad, ja viņam iegribēsies papļāpāt pa videofonu ar kādu no saviem paziņām. Iespējams, ka grāmatu lasīšanu un sapulces vispār sodīs kā «antisociālas parādības».

Profesors B. Viljamss atzīst, ka šāda nākotnes perspektīva spēj izraisīt lasītājā šausmas. Taču, viņš uzsver, šī nākotnes kopaina, kādu to tēlo Rietumu fantastiskā literatūra, tehniski ir pilnīgi īstenojama tuvāko četrdesmit gadu laikā. Taču «tas, ko iegūsim nākotnē, atkarīgs no mūsu izvēles šodien». Principā šāds apgalvojums ir pareizs. Bet, lai izvēlētos jau šodien, jābūt pietiekami drošai prognozei, kādas sekas (vēlamas un nevēlamas) šāda izvēle izraisīs nākotnē. Tas pilnība attiecas uz sarežģīto dabas kompleksu izmantošanu. Līdzīgu pozitīvo efektu var panākt ar dažādiem pasākumu kompleksiem, taču negatīvās sekas un kopiz- maksa katrā variantā būs atšķirīgas. Lai atrastu optimālo variantu — realizētu 3E principu (ekonomiskums, ekoloģiskums un estētiskums), ir nepieciešama objektīva kompleksā prognoze. Zinātniskā prognozēšana ir dabas kompleksu progresīvās attīstības procesa optimālās vadīšanas svarīgs priekšnosacījums.

2. nodaļa

VAI ACIM REDZAMAIS IR GALVENAIS PROGNOZĒ?

Katra zinātne būtu lieka, ja lietu izpausmes forma un to būtība tieši sakristu.

K. Markss

Vērtējot viena vai otra apgalvojuma patiesīgumu vai paredzejuma iespejamību, nereti atsaucamies  uz veselo saprātu vai arī sakām, ka apgalvojums ir acīm redzami patiess vai absurds. Kā acīm redzamais, tā arī veselais saprāts balstās uz pierasto un to, kas neatbilst pierastajam, nereti noraida kā aplamību. Gandrīz visas prognozes, kas vēlāk piepildījās, savā laikā tikušas izsmietas.

Saris Rišē pagājušā gadsimta beigās grāmatā «Pēc simt gadiem» ar humoru atstāsta kādu gadījumu. 1840. gadā deputāts Tjērs, uzstādamies palātā, ar sašutumu izsaucies: «Vai tiešām var nopietni domāt, ka dzelzceļi kādreiz nomainīs diližansus?» Deputāti šo repliku atbalstījuši skaļiem smiekliem, jo tāda doma viņiem likusies ļoti kurioza.

Ievērojamais angļu biologs Džons Holdeins zinātnes nākotnei veltītā lekcijā (publicēta 1924. g. ar nosaukumu «Dcdals jeb Zinātne un nākotne») izsmej rakstnieka Giliberta Cestertona apgalvojumu, ka zirgu pajūgs kā galvenais transporta veids būs plaši izplatīts arī pēc simt gadiem (ap 2000. gadu). Taču pēc šādas pamatotas kritikas pats Holdeins savā lekcijā nopietni apgalvo, ka, pēc viņa domām, turpmākajos gadsimtos Anglijā enerģijas ieguvei galvenokārt izmantos vējdzirnavas. (Varbūt lietderīgs ierosinājums enerģētiskās krīzes periodam?)

Pagājušā gadsimta divdesmitajos gados kāds iespaidīgs angļu žurnāls rakstīja, ka nav nekā smieklīgāka un muļķīgāka par Džordža Stefensona solījumu uzbūvēt tādus «tvaika ratus» (lokomotīvi), kas kustēsies

divreiz ātrāk par pasta karieti, un vispār aplam cerēt, ka angļi uzticēs savu dzīvību tādai mašīnai, kura var uzsprāgt gaisā. Jāpiezīmē, ka šī pravietojuma laikā jau bija uzbūvēti vairāki desmiti lokomotīvju, un drīz vien Stefensona «Raķete» brauca ar četrdesmit kilometru ātrumu stundā.

Telefona izgudrotāju Grehemu Bellu amerikāņu avīzes sauca par šarlatānu un aicināja policiju darīt galu lētticīgās publikas mānīšanai. Jo, pēc šo avīžnieku domām, apgalvojums, ka cilvēka balsi var pārraidīt pa parasto metāla vadu pat lielā attālumā, ir augstākā mērā smieklīgs …

«Acīm redzamais» un «veselais saprāts» ir sava laikmeta priekšstatu izpausme, šo priekšstatu produkts. Kaut arī dabā nav neizzināmu lietu un parādību un izzināšanas procesam nav nekādu principiālu robežu, taču šis process ir bezgalīgs. Par katru pētāmo dabas objektu un parādību mēs uzzinām arvien vairāk un vairāk. Tas, pirmkārt, tāpēc, ka jebkura pētāmā objekta struktūra ir bezgalīgi daudzveidīga. Pat elektrons ir neizsmeļams, rakstīja V. I. Ļeņins. Otrkārt, tāpēc, ka viss esošais atrodas nepārtrauktā kustībā. Ar kustību, uzsvēra F. Engelss, mēs saprotam jebkuras pārmaiņas. Augs, piemēram, taču nekur nepārvietojas, bet tā šūnās norit intensīva vielu un enerģijas apmaiņa, pa vad- audiem cirkulē ūdens, veidojas jaunas lapas, ziedi, augļi. Arī visa dzīvā daba nepārtraukti attīstās, pārmainās. Treškārt, cilvēces patiesās zināšanas par jebkuru dabas objektu un parādību neierobežoti pieaug arī tāpēc, ka izziņas procesā mēs pārvaram tradicionālus aizspriedumus un kļūdainus priekšstatus. Pēdējā tēze prasa dažus paskaidrojumus.

Lai arī cik vienkāršs mums liktos pētāmais objekts, taču tā ārējās, ar cilvēka maņu orgāniem uztveramās pazīmes vien to pilnībā vēl neraksturo. Tāpēc filozofija izdala divus pamatjēdzienus (kategorijas): «būtība» un «parādība». Ar jēdzienu «būtība» filozofijā saprot materiālā objekta iekšējo sakaru, attiecību un likumu kopumu, kas nosaka šī objekta galvenās īpašības un paš- attīstības tendences. Būtība izpaužas parādībā — konkrētās objekta īpašībās un pazīmēs, procesos un nolikumos. Kaut arī būtība izpaužas parādībā un parādību mēs uztveram ar saviem maņu orgāniem (redzi, dzirdi, ožu, garšu, tausti), taču lietu izpausmes forma (parādība) un to būtība parasti nesakrīt. Tāpēc būtību iespējams izzināt vienīgi ar abstrakto domāšanu, radot pētāmo objektu un procesu teoriju. Būtības izzināšanas procesā pārejam no parādības konstatācijas un aprakstīšanas pie tās cē'oņu un racionālā pamata atklāšanas.

Taču, tā kā matērijas organizācija ir polihierarhiska (tai raksturīgi ļoti daudzi struktūrlīmeņi), būtība nekad nav viennozīmīga. V. I. Ļeņins «Filozofijas burtnīcās» raksta, ka cilvēka doma bezgalīgi iedziļinās no parādības līdz būtībai, no pirmās pakāpes būtības līdz otrās pakāpes būtībai — un tā bez gala. Vienā pietiekami sarežģītā parādībā var izpausties vairākas būtības, kas attiecas uz dažādiem matērijas strukturālajiem līmeņiem. Dzīvā organisma izskatu nosaka gan tā dezoksi- ribonukleīnskābes molekulu struktūra (molekulārais līmenis), gan hromosomu un citu šūnu organoīdu forma un skaits, kā arī membrānu (apvalku) darbība (šūnu līmenis), vielu un enerģijas maiņa starp šūnām un orgāniem, orgānu trenēšana vai bezdarbība (organisma līmenis), pārtikas daudzums un kvalitāte, augsta vai zema temperatūra, ūdens trūkums vai pārbagātība, kaitīgas vielas utt. (ekoloģiskās sistēmas, bioģeocenozes līmenis).

Arī viena un tā pati būtība var izpausties dažādās parādībās, tai var būt daudz-dažādu izpausmju. Ilustrācijai minēšu šādu piemēru. Sagriezīsim no viena dārza hortenzijas krūma spraudeņus un apsakņosim tos lecektī. Pec tam vienu stādu audzēsim mitrā, trūdvielām bagātā augsnē, otru — augsnē ar ierobežotu mitruma daudzumu, bet augsnei, kurā audzēsim trešo stādu, pievienosim alumīnija sāļus. Pēc dažiem gadiem šie trīs augi ļoti atšķirsies cits no cita, kaut gan to bioloģiskā būtība ir viena un tā pati. Pirmajam augam būs gari dzinumi ar lielām, sulīgām lapām un lielām, krāšņām ziedkopām, kurās pārsvarā lieli ziedi ar gaiši rožainu apziedni. Otrs augs izrādīsies ievērojami mazāks par pirmo, ar īsiem dzinumiem, mazām, ādainām lapām un sīkām, maz dekoratīvām ziedkopām, kurās pārsvarā ziedi ar reducētu apziedni. Trešais augs krasi atšķirsies no pārējiem diviem ar saviem debeszilajiem ziediem. Kā redzam no šī piemēra, ārējie apstākļi var ievērojami modificēt (izmainīt) vienas un tās pašas būtības izpausmi.

Dabas objektu un parādību būtības izzināšana ir ļoti sarežģīts process ne tikai tāde), ka šī būtība ir sarežģīta un ļoti dažādi izpaužas novērojamās parādībās. Izzināšanas procesā cilvēki izmanto arvien sarežģītākus aparātus, kuri nostājas starp zinātnieku un pētāmo objektu. Ar mikroskopu mikrobiologs pēta sīkbūtnes, kuras ar neapbruņotu aci nesaskatītu arī tad, ja tās būtu tūkstošreiz lielākas. Vēl sīkākas ir elementārdaļiņas, ar kurām strādā fiziķis. Radioteleskops palīdz astronomam uztvert neredzamo debess ķermeņu signālus. Termogrāfs nepārtraukti pieraksta gaisa temperatūru. Dažādi autoanalizatori ķīmiķa laboratorijā izanalizē un pieraksta attiecīgās vielas sastāvu. Strauji palielinās zinātnisko publikāciju skaits ar atziņām par pētīto parādību cēloņiem un būtisko pamatu, kas ir zinātnieku abstraktās domāšanas rezultāti. Taču kopš sirmās senatnes līdz mūsu dienām radoši domājošo zinātnieku prātus nodarbina jautājums: kādā mērā viena vai otra atziņa atbilst reālajai īstenībai, cik tanī ir patiesības un cik maldu, kā vispār atšķirt patiesību no maldiem? Atziņa «pati sevī» nespēj pierādīt savu patiesīgumu, sevi verificēt. K. Markss 2. tēzē par Feierbahu raksta, ka jautājums par to, vai cilvēka domāšanai piemīt priekšmetisks patiesums, ir nevis teorijas jautājums, bet gan prakses jautājums. Praksē cilvēkam jāpierāda savas domāšanas patiesums, t. i., īstenums un spēks, tās šai- pusība. Strīds par domāšanas īstenumu vai neīstenumu, ja tā izolējas no prakses, ir tīri sholastisks jautājums.

Pēc dialektiski materiālistiskā pasaules uzskata sabiedriskā prakse ir zinātnes atziņu patiesības kritērijs (mēraukla). Ja cilvēki savā praktiskajā darbībā spēj realizēt secinājumus, kas no šīm atziņām izriet, tad tas liecina par attiecīgo atziņu patiesīgumu. Taču ari prakse mainās. Uz tūkstošiem gadu ilgiem novērojumiem balstījās naivā cilvēces prakse, kas it kā pamatoja priekšstatu par Zemi kā Visuma centru, par Saules, Mēness un planētu riņķošanu ap Zemi. A. Ļubiščevs min kādu citu naivas prakses piemēru. Tatāru-mongoļu karapulku vadītājs hans Balijs izskaidrojis savu veiksmi karā ar to, ka ne viņš, ne viņa karavīri nemazgājoties. Kristīgie un muhamedāņu karotāji nomazgājot savu laimi, un tāpēc viņi ciešot sakāvi. Iebildums, ka hana Batija pēctecis Tohtomišs tomēr cieta smagu sakāvi, šinī ziņā nav nekāds pretarguments, jo Tohtomiša laikā tatāri-rnon- go|i jau bija pārgājuši muhamedāņu ticībā un regulāri mazgājās.

Kā redzam, «veselais saprāts» un «acīm redzamais» nereti balstās uz naivu, primitīvi vienpusīgu vai ari maldīgi izprastu praksi. Sevišķi grūtu cīņu nākas izcīnīt jaunai, pareizākai atziņai, ja «acīm redzamā» vecā atziņa ir pārvērtusies par dogmu. Lai gan mūsu dienās neliesmo «svētās» inkvizīcijas sārti, uz kuriem cepināja reliģisko dogmu apšaubītājus, taču cīņa pret novecojušām zinātnes dogmām nereti ir dramatiska.

Zinātnes attīstība ir ceļš no nepilnīgām zināšanām par dabu uz pilnīgākām. Tāpēc jaunu, dziļāku un plašāku atziņu cīņa ar novecojušiem priekšstatiem ir normāls process, bez kura nav iespējama zinātnes attīstība. Taču līdztekus nepilnīgām zināšanām par atsevišķām parādībām izpaužas ari maldi un laikmetam raksturīgie aizspriedumi. Šādus maldus un aizspriedumus ievērojamais XVI gs. filozofs Frensiss Bēkons nosauca par «saprāta elkiem». Savā grāmatā «Jaunais Organons» viņš šos «saprāta elkus» iedala vairākās kategorijās: Ģints, Alas, Tirgus laukuma un Teātra elki. Prāts, kuru baro griba un kaislības, rakstīja F. Bēkons, nokrāso lietas subjektīvos toņos, saskata tajās vēlamo savai iztēlei. Tad cilvēki sāk pieņemt vēlamo, izdevīgāko vai pierasto par esošo, patieso. So «Ģints elku» ietekmē cilvēki ignorē vai arī ačgārni izskaidro faktus, lai arī cik daudz un cik nozīmīgi būtu šie fakti. Pie «Ģints elku» tipa F. Bēkons pieskaita cilvēka tieksmi radīt priekšstatos par dabas parādībām iedomātas līdzības un atbilstības. Kā mūsu gadsimta «Ģints elka» piemēru var minēt Skiapareli un Lovela «atklātos» Marsa kanālus. Te vainojams ne tikai zemais teleskopu tehnikas līmenis. Sie «kanāli» kļuva populāri tad, kad nebija vēl aprimusi Suecas kanāla sensācija un Panamas kanāla celtniecības darbi ritēja pilnā sparā. Pēc radio izgudrošanas tika «reģistrēti» radiosignāli no Marsa. Kosmiskie lidojumi ierosināja E. Denikena «dokumentālos» romānus un filmu par citu planētu «viesu» pēdām uz Zemes (Baalbekas milzu plāksnes, Tasili freskas, dīvainais milzu «plāns» uz klinšainās plakankalnes Naskas tuksnesī, senās japāņu statuetes «kosmonauta skafandrā» u. c.). Kad T. Lisenko daudz rakstīja par sugu savstarpēju pārdzimšanu, daži autori sāka šādā aspektā aprakstīt neparasto Olaines priedi (it kā tā pārdzimstot eglē), kuras pašsapotēšanās ar egli jau bija zinātniski pierādīta un dokumentēta.

«Alas elki» izpaužas subjektīvismā, kura cēloņi ir audzināšanas un dzīves vides īpatnības, individuālās rakstura īpašības, paražas un psiholoģiskās nosliek- smes, — kā raksta F. Bēkons, «sava atsevišķā ala, kas sašķeļ un izkropļo dabas gaismu». Viens no kibernētikas tēviem Norberts Vīners grāmatā «Es — matemātiķis», atceroties savas lekcijas Cinhua universitātē Pekinā 1934./35. mācību gadā, par ārzemēs studējušiem ķīniešu kolēģiem stāsta, ka studiju vieta atstājusi tajos dziļas pēdas. Kādai ķīnietei, viņš stāsta, kas bija studējusi Parīzē, izveidojusies tipiska francūzietes gaita, tā ka viņu varēja pazīt jau divu kvartālu attālumā. Otrs — mazs, ārkārtīgi pašpārliecināts profesors, kas bija ieguvis izglītību Vācijā, — ārēji tikai dažos sīkumos atšķīrās no galēja nacista. Daudzi profesori, kas pabijuši Savienotajās Valstīs, likās tādi paši amerikāņi kā viņa kolēģi dzimtenē, bet kāds angļu valodas pasniedzējs, kas vienmēr valkāja tvīda uzvalku, bija īsts oksfordietis ne tikai pēc savām manierēm, bet arī pēc savas dabas un domāšanas veida. Kad dažādu «zinātnisko skolu» pārstāvju sadursmē kaislības ņem pārsvaru pār loģiski motivētiem un eksperimentāli pamatotiem argumentiem, tad varam vērot šo «Alas elku» visā viņa nepievilcībā. Sevišķi lielu postu zinātnes attīstībai nodara «Alas elki» tad, ja vienas «alas» pārstāvji kļūst par noteicējiem attiecīgajā zinātnes nozarē.

Visvairāk nomāc, pēc F. Bēkona domām, «Tirgus laukuma elki»: «…aplama vārdu attiecināšana apbrīnojamā veidā iegrožo saprātu». Sāda tipa saprāta elki rodoties apziņā pakāpeniski, stihiski pārņemot izplatītu šablonisko vārdu lietošanu. Te piederas ari izdomātu lietu un parādību nosaukumi un tumsonīgo abstrakciju (vispārinājumu) apzīmējumi. Atcerieties Pietūka Krustiņa «Augsto dziesmu»:

Apkamp visu firmameritu, Univerzums nu ir tavs, Tērp ar violetu lentu Visus mūs, kad Pikols rausi

Turp aiz kapa, taulas brāļi, Vajā stāv elizijunis, Citas dzīves fluidums Nāks, kad dziedās gulbju cāļi. Satek atomi, un rodas Progresīgi meteors, Dievu dēli lejup dodas, Līgo saules meitu kors, Vulkāni ar traku varu Lavas straumes lejup gāž. Izcivilizētu garu Kultūra no gaismas drāž.

«Tirgus laukuma elki» izpaužas arī mūsdienu ielas žargonā. Skatot pavirši, šķiet, šī «nevainīgā švauksto- šanās» nevar ietekmēt dabas izzināšanas procesu. Taču, kā raksta F. Bēkons, kad jauna pieredze vai arī asāks saprāts atklāj vārdam jaunu jēgu, kas būtiski atšķiras no tradicionālās, kad vecās vērtības zaudē objektīvo jēgu, tad vecie «Tirgus laukuma elki» vērš visu savu tradicionālo spēku pret saprātu. Sādi «Tirgus laukuma elki» izpaužas saukļos (un arī attiecīgajās koncepcijās, no kurām izriet šie saukļi): «Uzvarēsim dabu!», kā arī pretējais «Atpakaļ pie dabas!».

Taču visasāk F. Bēkons vērsās pret «Teātra elkiem», kuri iespiežoties saprātā nevis slepeni, bet gan atklāti tiekot pārņemti no sadomātām teorijām un ačgārniem pierādījumiem. Katra sadomāta zinātnes (filozofijas) sistēma liekot spēlēt savu komēdiju, kas attēlojot izdomātu un mākslīgu pasauli. Sāda «zinātnes teātra» lugām esot «raksturīgs tas pats, kas parastajam teātrim, kur stāsti, kas izdomāti skatuvei, ir gludāki un skaistāki un vairāk piemēroti katra prasību apmierināšanai nekā patiesi stāsti no vēstures». Pārņemti no šāda tipa «saprāta elkiem», zinātnieki cenšoties iekļaut dabas daudzveidību un bagātību spekulatīvo konstrukciju shēmās un neredzot, kā aplamais šablons, dogmas un elki izkropļo reālās pasaules izzināšanas gaitu. «Teātra elki» sevišķi nepatīkami tāpēc, ka «izrāde» uzspiež attiecīgās nozares speciālistiem savus spēles noteikumus, liek darboties līdzi. Kaut arī ne mazums «spēles dalībnieku» redz, ka «karalis ir kails», taču skaļi paziņot to ir velnišķi grūti. Bioloģijas vēsturē šādu «Teātra elku» netrūkst. Daudzus gadsimtus zinātnieki apgalvoja, ka mušas rodas no pūstošas gaļas, bet peles — no netīra krekla, kas piepildīts ar graudiem. Tikai pagājušajā gadsimtā Luijs Pastērs zinātniski pierādīja šādas koncepcijas maldīgumu. Pirms 20—30 gadiem biju aculiecinieks tam, kā kāds entomologs (kukaiņu pētnieks) ar cita zinātnieka savāktajiem kolekcijas paraugiem ilustrēja savu kategorisko apgalvojumu, ka dabā notiek asa cīņa starp vienas sugas īpatņiem (iekšsugas cīņa). Pēc cita «Teātra elka» uzvaras viņš šos pašus paraugus izmantoja pretēja, ne mazāk kategoriska apgalvojuma ilustrēšanai — ka dabā neesot nekādas iekšsugas cīņas, bet cīņa pastāvot tikai starp dažādu sugu īpatņiem (starpsugu cīņa). Pagāja vēl daži gadi, un šis entomologs tikpat kategoriski apgalvoja (demonstrēdams tos pašus paraugus), ka dabā neesot ne iekšsugas, ne starpsugu cīņas.

Lai piedod man lasītājs par tik plašu «saprāta elku» izklāstu. Taču prognozistam visiem spēkiem jācenšas neielaist «elkus» prognozē, jo pretējā gadījumā ir maz izredžu pieredzēt prognozes īstenošanos. Bet tagad atgriezīsimies pie dabas objektu un parādību būtības izpētes prognozēšanas vajadzībām.

Prognozēšanas uzdevums ir aprakstīt (zināmas ticamības robežās) attiecīgā dabas objekta struktūras sagaidāmās (noteiktā laika posmā) izmaiņas vai procesa doto rādītāju dinamiku. Aptvert visus objekta struktūras rādītājus, kā arī procesu visumā nav iespējams. Kā prognozējamā objekta struktūrā, tā arī procesā mūs interesē tikai daži aspekti, zināmi rādītāji. Tāpēc, kā raksta Dž. Sings grāmatā «Pārrunas par relativitātes teoriju», skaidri jāizšķir R pasaule (reālā pasaule) un M pasaules (modeļu pasaules). Vienai un tai pašai R pasaulei zinātnieki izveido daudzas M pasaules (modeļus), kuras tikai ar lielāku vai mazāku tuvinājumu atspoguļo šo R pasauli. Modelēšanu plaši pielieto zinātnē. Zinātniskajā prognozēšanā modelešana ir kļuvusi par ļoti svarīgu ieroci.

Modelēt — tas nozīmē attiecīgā objekta raksturojumu atveidot kādā cilā objektā, kas speciāli radīts šo raksturojumu pētīšanai. Alodelis imitē mums vajadzīgos aspektus pētāmajos objektos un procesos. Taču modelis ir ievērojami vienkāršāks par imitējamo objektu, tāpēc būtiski atvieglo attiecīgo objektu vai procesu izpēti. Ja modelis būtu imitējama objekta vai procesa kopija, tad nekādu izzināšanas atvieglojumu nebūtu. Te vēlreiz jāatzīmē, ka mūs parasti interesē tikai dažas pētāmo objektu īpašības un procesu rādītāji (prognozējamie aspekti). Ir daudz dažādu modeļu tipu. Pirms jaunas konstrukcijas lidmašīnu sāk ražot sērijveidā, šī tipa modeli vispirms izmēģina laboratorijas apstākļos (aerodinamiskajā caurulē un citādi). Arhitekts veido divējādus projektējamā objekta modeļus: rasējumu un maketu. Šuvēja zīmē vairākus iecerētā tērpa modeļus. Apmācības procesā plaši izmanto dažādus modeļus: augu un dzīvnieku mulāžus, mašīnu un dažādu iekārtu maketus un rasējumus, molekulu un atomu uzbūves (struktūras) shēmas u. tml. Taču zinātniskajā prognozēšanā galvenokārt izmanto matemātisko modelēšanu. Matemātiskie modeļi apraksta pētāmās sakarības lakoniskā formulu veidā, ko var izmantot tālākai datu apstrādei ar elektroniskajām skaitļošanas mašīnām. Sevišķi nozīmīga modelēšana ir tad, ja pētāmo objektu vai procesu nevar pētīt eksperimentāli. Tāda situācija rodas, ja pētāmais objekts ir ļoti sarežģīts un eksperimenti ar to prasa pārāk daudz darba un līdzekļu (piemēram, zināma apgabala meži, jūras un citas lielas ekosistēmas). Modelēšana arī tad ir praktiski vienīgais pētniecības līdzeklis, ja pētāmais process noris ļoti lēni, gadu tūkstošos un miljonos (piemēram, kādas sugas vai ģints evolūcija), vai ja ar pētāmo objektu nedrīkstam eksperimentēt aiz ētiskiem vai citiem apsvērumiem (piemēram, izmēģināt dažādu kaitīgu vielu iedarbību uz cilvēku veselību un dzīvību).

Konkrētāk par matemātiskās modelēšanas pielietošanu zinātniskajā prognozēšanā parunāsim nākošajā nodaļā. Noslēdzot šo īso pārskatu par modelēšanas metodes izmantošanu dabas objektu un parādību būtības izzināšanā, īsumā jāpastāsta par kādu negatīvu parādību, ko Dž. Sings nosaucis par «Pigmaliona sindromu». Ar jēdzienu «sindroms» parasti saprot kādas slimības simptomu (pazīmju) kompleksu. Pigmalions — leģendārais skulptors, senās Kipras valdnieks, kurš no ziloņkaula izveidojis pasakaini skaistas meitenes tēlu un tik spēcīgi iemīlējies tajā, ka ar savu mīlu atdzīvinājis paša rokām darināto skulptūru.

Kā jau konstatējām, zinātniskie priekšstati par dabas objektiem un procesiem, dažādas koncepcijas, teorijas, hipotēzes ir šo reālo objektu un procesu modeļi. Objektīvā realitāte ir daudz bagātāka un daudzveidīgāka nekā mūsu priekšstati par to.' Taču zinātnes popularizētāji (dažkārt arī zinātnieki, kas cenšas iespiesties tiem maz pazīstamā nozarē) nereti par kādu modeli (jaunu zinātnisku teoriju vai hipotēzi) raksta tā, it kā tā būtu jau galīgi izsmelta (pilnīgi vispusīgi raksturota) reālā īstenība. Tas arī ir «Pigmaliona sindroms» — M pasaules pārvēršanās par R pasauli nepietiekami kompetenta entuziasta galvā.

Lai novērstu «Pigmaliona sindromu», pētniekam jābūt skaidrībā, kādā mērā viņa izveidotais modelis atbilst tai reālajai īstenībai, ko šis modelis imitē, jāpārbauda, vai modelis adekvāts modelējamā dabas objekta vai procesa raksturojumam, Sādu operāciju sauc par verifikāciju.

Prognozējamo parādību būtības izzināšanai ir vislielākā nozīme pareizas prognozes izveidošanā. Bez būtības izzināšanas mēs nespētu atšķirt parādību patieso, objektīvo saturu no šķietamības, nespētu novērst «saprāta elku» izraisītos sagrozījumus un maldus. Taču arī zinātniskajai prognozēšanai ir milzīga nozīme dabas parādību būtības izzināšanā. Mūsdienās valda uzskats, ka jebkura zinātne tikai tad sasniedz briedumu un pilnību, kad atklāj pētāmo parādību būtību un ir spējīga paredzēt to turpmākās pārmaiņas ne vien parādību sfērā, bet arī būtību sfērā. Visas pasaules dabaszinātnieki arvien noteiktāk nāk pie pārliecības, ka dabu var izzināt, tikai apskatot to kustībā, tapšanā un pārvērtībās, kā to jau apmēram pirms simt gadiem uzsvēra F. Engelss. Bet šāda pieeja pēc būtības ir prognostiska.

3. nodaļa

KA NOTIEK ZINĀTNISKĀ PROGNOZĒŠANA

Pēc savas dabas nav nekā delikātāka un īslaicīgāka par sākumu.

P. Teijārs de Sardšm,

Sākums ir vairāk nekā puse no visa Aristotelis Slagirits

Kādā citā reizē es dzīros lekt pāri slapūksnirn, kas man sākumā nelikās tik plats kā tad, kad atrados pašā lēciena vidū. Gaisā balansēdams, es pagriezos atpakaļ uz turieni, no kurienes biju sācis, lai ieskrietos, kā nākas. Tomēr, kā par spīti, arī otrreiz nebiju pareizi aprēķinājis un pa mazu gabaliņu no otra krasta krišus iekritu līdz kaklam staignājā. Te nu man neglābjami būtu pienācis gals, ja mani neizglābtu roku spēks — es ieķēros pats savā bizē un izvilku sevi līdz ar visu zirgu, ko biju cieši iežmiedzis starp ceļgaliem.» Protams, jūs atceraties šo notikumu 110 slavenajiem barona Minhauzena stāstiem. Kāds gan šim «notikumam» sakars ar prognozēšanu? «Minhauzena paņēmienu» prognozēšanā izmanto diezgan plaši, dažādās variācijās, ar dažādiem nosaukumiem. Prognostiskā terminoloģija gan vēl nav nostabilizējusies. Ievērojot pašreizējās terminoloģijas tendences, šādu metodisko pieeju, kas atbilst Minhauzena paņēmienam, var nosaukt par parametrisko ekstrapolāciju. Vārds «parametrs» cēlies no grieķu valodas un burtiskā tulkojumā nozīmē «nomērītajs». Attiecībā, piemēram, uz dzīvnieku garums, augstums, vecums, svars ir viņa parametri. Vārds «ekstrapolācija» cēlies no latīņu valodas (extra — ārpus, polio — nogludinu, nokārtoju). Ekstrapolācija ir tāda loģiska darbība, kad secinājumus par izpētīto parādības daļu attiecina uz vēl neizpētīto tās daļu. Ja, piemēram, esam noskaidrojuši, ka pagājušajā desmit gadu periodā koksnes daudzums mežaudzē ir pieaudzis vidēji 2 m3 uz 1 ha gadā, un pieņemam, ka ari turpmāk (vismaz 3—5 gadus) būs tāds pats koksnes pieaugums, tad tā būs vienkārša paramelriska ekstrapolācija. Iespējams, ka esat lasījuši šādu «prognozi»: pašreiz pasaules iedzīvotāju skaits pieaug par 2% gadā (divkāršojas ik pēc 35 gadiem) — tas nozīmē, ka pēc trīssimt gadiem cilvēku skaits tuvosies 400 miljardiem, bet pēc sešsimt gadiem uz vienu cilvēku iznāks tieši viens kvadrātmetrs sauszemes (ieskaitot pat visaugstākos kalnus, tundras un tuksnešus). Šāda «prognoze» ari veikta ar vienkāršas ekstraļTolācijas paņēmienu.

Nereti saduramies ar līdzīgiem «prognožu» piemēriem, kad matemātiskajos aprēķinos nav pielaistas kļūdas (darbības ar skait]ieni veiktas pareizi), taču izskaitļotie prognozes rezultāti neatbilst patiesajai notikumu gaitai nākotnē. Galvenais tādu maldīgu prognožu cēlonis ir tas, ka prognozists nav pratis iedziļināties parādību būtībā. Runājot ievērojamā dabaszinātnieka Ernsta Hckeļa vārdiem, matemātiskās «dzirnavas» ma| to, ko tur ieber; ja iebērsi pelavas, tad velti gaidīt bīdel- miltus. Ja «iebērsim» prognozes matemātiskajos modeļos objekta vakardienas stāvokli, neņemot vērā rītdienas tendences dīgļus, tad šie modeļi pārnesīs uz nākotni hipertrofētu (pārspīlēti palielinātu) pagātnes stāvokli. Ievietojot, piemēram, matemātiskajā modelī datus par teļa straujo augšanu 5—7 mēnešu vecumā, prognozēsim tā dzīvsvaru pēc 5 un 10 gadiem. Rezultātā prognozējamais dzīvsvars iznāks attiecīgi 1,5 un 3 tonnas (nevis vērsis, bet zilonis!).

Kā jau teikts, vienkāršā ekstrapolācija prognozēšanā balstās uz pieņēmumu, ka prognozējamais process arī nākotnē norisināsies tāpat kā izpētītajā periodā (pagātnē). Taču, ja šādu pieņēmumu attiecina uz neierobežoti ilgu prognozējamo laiku, tas nonāk pretrunā ar matērijas attīstības pamatlikumiem. Attīstīties nozīmē kvalitatīvi pārmainīties, turklāt šīs pārmaiņas parasti ir neatgriezeniskas. Attīstības gaitā mainās ne tikai aktuālais (pašreizējais) stāvoklis. Pārmainās arī tālākās attīstības iespējas, zūd vienas iespējas un rodas jaunas. Tāpēc ekstrapolāciju prognozēšanā var lietot tikai samērā īsam periodam. Prognozējot garākam laika sprīdim, jākonstatē topošo — nākotnes tendenču iedīgļi. Ozola dīgsts, piemēram, ar zināmu varbūtību liecina, ka pēc pāris simtiem gadu šeit augs varens koks, bet no pašreiz augošā lielā melnalkšņa vairs nebūs palicis nekādu pēdu.

Kā konstatēt šo topošo — nākotnes tendenču iedīgļus? Mūsdienu zinātne šādu uzdevumu risina ar sis- tēmiskās analīzes palīdzību. Sistēmiski strukturālā pieeja sarežģītu dabas objektu pētīšanai dabaszinātnēs sāka valdīt mūsu gadsimta otrajā pusē. Taču šīs pieejas filozofiskos un metodoloģiskos pamatus izveidoja mar- ksisma-ļeņinisma klasiķi. «Visa mums pieejamā daba veido zināmu sistēmu, zināmu ķermeņu kopsakarību,»[5]raksta F. Engelss. Bioloģija bija pirmā nozare dabaszinātņu kompleksā, kur, pateicoties C. Darvina evolūcijas teorijai, radās plaša sistēmiska pieeja dzīvības procesu pētīšanai. Sevišķi strauji sistēmiskā analīze sāka attīstīties kibernētikas ietekmē. Kibernētika izveidojās mūsu gadsimta četrdesmitajos un piecdesmitajos gados kā zinātne par vadīšanas un informācijas pārstrādes procesiem sarežģītās dinamiskās sistēmās.

Kas ir sistēma? Ludvigs Bertalanfi, viens no sistē- miskās pieejas pamatlicējiem, sistēmu definē ļoti plaši — kā jebkuras materiālas dabas tādu elementu kopu, kuri savstarpēji mijiedarbojas (atrodas noteiktās savstarpējās attiecībās). Visas sistēmas viņš iedala atklātās un slēgtās. Atklātās sistēmas savstarpēji apmainās ar vielu un enerģiju, bet slēgtās — tikai ar enerģiju-

Sistēmu iedala apakšsistēmās, apakšsistēmu — elementos. Taču šāds iedalījums ir relatīvs. Apskatot kādu bioģeocenozi (piemēram, priežu silu) kā sistēmu, mēs te izdalām divas kompleksas apakšsistēmas: biocenozi (augi, dzīvnieki un mikroorganismi) un ekotopu (augsne un gaiss). Sādā skatījumā biocenozes kā apakšsistēmas elementi būs attiecīgo augu, dzīvnieku un mikroorganismu sugu populācijas, kas veido šo biocenozi. Bet, apskatot biocenozi kā sistēmu, apakšsistēmas būs dzīvo organismu sugu populācijas un elementi — atsevišķi organismi (īpatņi). Par sistēmu varam uzskatīt arī kādu no biocenozes populācijām. Tad apakšsistēmas būs atsevišķi organismi un elementi — šo organismu daļas (piemēram, saknes, dzinumi, lapas, ziedi, augļi). Ja aplūkosim atsevišķu organismu (piemēram, augu) kā sistēmu, tad atsevišķas daļas (orgāni) jāuzskata par apakšsistēmām un šūnas par elementiem. Varam arī šūnu izdalīt kā sistēmu; tad šūnas organoldi (kodols, mitohondriji u. c.) būs apakšsistēmas un molekulas — elementi. Tāpēc, runājot par sistēmu vispār, parasti no* rāda, kādam struktūrlīmenim tā atbilst. Mūsu apskatītajā piemērā ir runa par bioģeocenozcs (ekosistēmas), biocenozes, populācijas, organisma, orgānu un šūnas līmeni.

Kā redzam, lielas sistēmas (piemēram, bioģeocenoze, ekosistēma) ir hierarhiskas (ar strukturālo organizāciju daudzos līmeņos). Sistēmas hierarhiskā organizācija nodrošina tām lielāku elastīgumu un dzīvotspēju, kā arī pašorganizēšanās spēju. Ar sistēmas dzīvotspēju saprot tās spēju pareizi reaģēt uz ārējās vides faktoru iedarbi, nodrošinot sev izdzīvošanu mainīgos dzīves apstākļos. Pašorganizācija ir sistēmas spēja, mijiedarbojoties ar vidi, pakāpeniski mainīt savas īpašības un pāriet jaunā stāvoklī, kas ir relatīvi stabilāks pret ārējo vidi.

Ja salīdzina dažādas sistēmas (dzīvie organismi, automātiskie datu apstrādes agregāti, pretgaisa aizsardzības tehnikas sistēma u. c.), tad paviršā skatījumā tās šķiet ļoti atšķirīgas. Taču izrādās, ka visām sistēmām ir daudz kopēju likumsakarību, kuras pēta sistēmu teorija. Kā atzīmē viens no šīs zinātnes nozares speciālistiem I. Strazdiņš, sistēmu teorijas uzdevumi ir konstruēt dažādu sistēmu un struktūru modeļus, izstrādāt loģiskos un metodoloģiskos pamatus sistēmu izturēšanās un funkcionēšanas aprakstam, izveidot vispārinātas teorijas dažādu tipu sistēmām, aprakstot to dinamiku, mērķtiecīgo izturēšanos, hierarhisko uzbūvi, vadības procesus tajās, pašorganizēšanos utt.

Sistēmu teorijas atziņas plaši izmanto mūsdienu tehnikā lielu sistēmu projektēšanai un efektīvai to vadīšanai. Tādas lielas tehniskās sistēmas, piemēram, ir automatizētie telefona un telegrāfa sakaru tīkli, rūpniecības un enerģētikas kompleksi, sazaroti masu apkalpošanas un transporta tīkli. Sādu jauno nozari, kas izmanto sis- tēmisko pieeju lielu sarežģītu sistēmu analīzei un projektēšanai, sauc par sistēmtehniku. Sistēmisko pieeju arvien plašāk izmanto tautsaimniecības nozaru plānošanā un organizācijā. Sistēmiskā pieeja šādu lielu sarežģītu sistēmu projektēšanā, veidošanā un to vadīšanā

izrādījusies efektīva galvenokārt tāpēc, ka šī pieeja dod iespēju lielā mērā ignorēt lielas sistēmas sarežģītību un tās elementu milzīgo daudzveidību. Daudzu svarīgu uzdevumu atrisināšanai pilnīgi pietiek sadalīt sistēmu nedaudzās apakšsistēmās un noskaidrot saites starp tām, kā arī ar sistēmu analīzes metodēm noskaidrot sistēmas ieeju, procesu, izeju, atgriezeniskās saites un ierobežojumus.

Par sistēmas ieeju sauc visu to iedarbes faktoru kopumu, kas būtiski ietekmē šo sistēmu, izraisa tanī zināmas iekšējas izmaiņas (procesu). Sistēmas izeja ir ši procesa gala rezultāts. Izvēlēsimies, piemēram, ābeli kā pētāmo sistēmu un dosim tai papildu mēslojumu (ieeja). Mēslojuma ietekmē ābele uzkrās vairāk rezerves vielu (process), nākamajā gadā tā bagātīgāk ziedēs un dos lielāku augļu ražu (izeja). Atgriezeniskā saite vispārējā veidā (kibernētiskā skatījumā) ir sistēmas izejas signāla ietekme uz procesu. Tehniskajās iekārtās atgriezeniskā saite salīdzina reālos mērījumus izejā ar vēlamajām vērtībām, tā darbojas kā sistēmas regulators vai arī dod vadīšanai nepieciešamo informāciju. Izšķir negatīvo un pozitīvo atgriezenisko saiti. Negatīvā atgriezeniskā saite ir pašregulācijas pamats gan bioloģiskajās, gan tehniskajās sistēmās. Ja biocenozē sāk strauji pieaugt kādas sugas populācijas īpatņu skaits, tad tam seko tādu dzīvnieku skaita palielināšanās, kuri pārtiel; no šīs sugas īpatņiem. Līdz ar to attiecīgās sugas populācijas palielināšanās tiek apturēta. Otrs piemērs. Kad šūnā kādas sintezētas vielas koncentrācija sasniedz maksimālo līmeni, ieslēdzas attiecīgās makromolekulā- rās regulācijas struktūras, kas aptur šīs vielas biosintē- zcs procesu. Pēc tam, kad šīs vielas lielākā daļa jau ir patērēta un tās koncentrācija šūnā sasniedz minimālo līmeni, šūnas regulācijas struktūras atkal ieslēdz šīs vielas ražošanas procesu. Pozitīvā atgriezeniskā saite darbojas pilnīgi pretēji. Tā pastiprina ieejas iedarbes ietekmi uz izejošā rezultāta lielumu. Piemēram, pieaugot kāda auga biotnasai, palielinās arī lapu virsma un pastiprinās tā asimilācijas iespējas, bet, pastiprinoties auga asimilācijas iespējām, straujāk pieaug tā biomasa. Cits piemērs. Lauksaimniecības augu kaitēkļu apkarošanai lieto insekticīdus (indīgas ķīmiskās vielas). Taču insekticīdu ietekmē rodas jaunas kaitēkļu rases, kas ir

izturīgas pret lietoto insekticīdu. Jo plašāk un ilgāk lieto kādu insekticīdu, jo vairāk rodas tādas kaitēkļu rases, kas ir izturīgas pret šo indīgo ķimikāliju. Sājos piemēros redzam būtisku atšķirību starp negatīvās un pozitīvās atgriezeniskās saites darbību. Negatīvā atgriezeniskā saite sekmē sistēmas izejstāvokļa atjaunošanu, bet pozitīvā atgriezeniskā saite novirza sistēmu arvien tālāk no sākotnējā stāvokļa.

Sistēmu teorijas atziņas, kas gūtas, analizējot un projektējot lielās tehniskās sistēmas, var izmantot daudz sarežģītāku bioloģisko sistēmu pētīšanai un prognozēšanai. Zināmā mērā tā ir modelēšana — sarežģītu objektu pētīšana ar vienkāršāku modeļu palīdzību.

Vienota pieeja dažādu lielu sistēmu darbības modelēšanā ir iespējama tāpēc, ka visām sistēmām raksturīga funkcionēšanas vienotība. Sistēmas vienotība izpaužas arī tanī apstāklī, ka pārmaiņas vienas tās komponentes darbībā izraisa vairāk vai mazāk plašas un dziļas pārmaiņas daudzu citu šīs sistēmas komponenšu darbībā. Daudzus šādus piemērus demonstrē pati daba. Dienvidamerikā, Peru piekrastē, 1891., 1925. un 1945. gadā valdošie vēji mainīja virzienu no ziemeļaustrumiem uz ziemeļrietumiem. Tas savukārt ietekmēja jūras straumju režīmu. Vēso Humbolta straumi piekrastē nomainīja siltā Elnino straume, kuras nestie ūdeņi satur ievērojami mazāk skābekļa. Skābekļa trūkuma dēļ sīkie jūras dzīvnieki aizgāja bojā, un visa piekraste pārklājās ar to pūstošām paliekām. Ūdeni klāja melna, smirdoša plēve. Zivis, turienes iedzīvotāju galvenais iztikas līdzeklis, atstāja piekrastes -ūdeņus. Līdz ar zivīm piekrasti atstāja lielie putnu bari. Uz parasti saulaino, tuksnešaino piekrastes joslu šajos gados gāzās pērkon- lietu straumes. Tuksnesi klāja zaļa augu sega. Vietējo iedzīvotāju kleķa celtnes izjuka, pārtrūka komunikācijas (ceļi, sakaru tīkli un elektrolīnijas, pilsētu ūdensvadi). Masveidā savairojās kukaiņi, un epidēmiski uzliesmoja cilvēku slimības… Un visas šīs daudzās parādības radās tikai vienas dabas kompleksa komponentes izmaiņas rezultātā.

Otrs piemērs. Jau sen zinātnieku prātus nodarbina milzu rāpuļu — dinozauru samērā straujas masveida izmiršanas mīkla. Vēl mezozoja ēras krīta perioda vidū, pirms apmēram 80—90 miljoniem gadu, dzīvoja vairāki

simti dinozauru sugu, kuras pārstāvēja 12 zālēdāju un 2 gaļas ēdāju dzimtas. Lielais vairums dinozauru bija īsti milzeņi, kas pēc svara pat pārsniedza mūsdienu ziloņus. Piemēram, viens brontozaurs, diplodoks vai ste- gocefals svēra apmēram tikpat, cik 8—15 ziloņi. Krita perioda beigās dinozauri samērā strauji izmira. Ir izteikti dažādi minējumi par šis globālās parādības cēloni: gan kosmiskās radiācijas līmeņa strauja celšanās, gan klimata izmaiņas, gan pašas evolūcijas «ieprogrammētās» sekas. Taču nevienu no šīm hipotēzēm vēl nav izdevies pierādīt. Tas ierosināja angļu zinātnieku T. Sveinu izteikt jaunu, ļoti interesantu hipotēzi. Pēc viņa domām, dinozauru masveida bojāejas cēlonis ir bijusi jaunas biocenožu komponentes — ziedaugu strauja savairošanās. Kā zināms, daudzi ziedaugi satur alkaloīdus un citus indīgus savienojumus, kuru nav to priekšgājējiem — sporaugiem. Tas patiešām ir būtisks faktors, ja ņem vērā dinozaura ēdelību: viņam dzīvības uzturēšanai bija jāapēd dienā vismaz 200 kg zaļās masas. Par labu dinozauru saindēšanās hipotēzei liecina vairāki fakti. Kā noskaidrojuši paleontologi, zālēdāju dinozauru masveida izmiršana sākusies agrāk nekā gaļas ēdāju izmiršana. Daudzi dinozauru kaulu un olu čaulu atradumi (Gobi tuksnesī u. c.) liecina par patoloģiskām pārmaiņām šajos dzīvniekos, kuras visdrošāk varēja rasties saindēšanās rezultātā. Tā jaunas komponentes parādīšanās sistēmā (biocenozē) var ne tikai izmainīt, bet arī iznīcināt dažas citas komponentes.

Sistēmiskā analīze ir nozīmīga un daudzsološa zinātniskās prognozēšanas uzdevumu risināšanā. Ar šīs metodes palīdzību, kā raksta J. Urmancevs, iespējams noskaidrot, kam jānotiek, kas var notikt un kas nevar notikt ar sistēmu. Uz sistēmisko pieeju pamatojas zinātniskās prognozēšanas starpsistēmiskā metode.

Par zinātniskās prognozēšanas starpsistēmiskās pieejas pamatlicēju var uzskatīt ievērojamo padomju zinātnieku Aleksandru Ciževski — kosmiskās bioloģijas pamatlicēju. Ļoti plašs bija viņa radošās darbības loks: no astronomijas līdz poēzijai, no matemātikas līdz vēsturei, no bioloģijas līdz glezniecībai un mūzikai. Jau mūsu gadsimta divdesmitajos gados A. Ciževskis konstatēja būtisku sakarību starp Saules aktivitātes cikliskajām izmaiņām un bioloģisko procesu periodiskumu

Zemes biosfērā. Savos pētījumos viņš balstījās uz priekšstatu, ka dzīvība uz Zemes un tās produkcija ir Saules izstarojumu pārveidotā enerģija. Salīdzinājis dažādu epidēmisko slimību (mēra, holeras, gripas u. c.) izplatīšanās periodus ar Saules aktivitātes dinamiku, A. Ciževskis konstatēja, ka starp šīm parādībām pastāv diezgan cieša sakarība. Tā, piemēram, Āzijas holeras pandēmijas XIV gs. 70. gados, XV gs. 40. gados, XVIII gs. 70. gados un XIX gs. 60. gados sekoja tieši Saules aktivitātes izteiktākajiem lielumiem, t. i., laika periodiem, kad šī aktivitāte ir bijusi visaugstākā. Te jāpiezīmē, ka arī pēdējā holeras epidēmija, kas sākās 1969. gadā, sakrita ar Saules aktivitātes maksimumu. Gripas epidēmiju uzliesmojumi samērā labi sakrīt ar Saules aktivitātes 11 gadu cikla maksimumiem. A. Ciževskis atzīmē ari tīfa epidēmiju sakrišanu ar Saules aktivitātes maksimumiem. Vairums mēra epidēmijas uzliesmojuma gadījumu diezgan cieši sakrīt ar Saules aktivitātes pastiprināšanos. Turpretim difterīta uzliesmojumi laika ziņā atbilst galvenokārt Saules aktivitātes minimuma periodiem. Tātad dažādu slimību ierosinātāji atšķirīgi reaģē uz Saules aktivitātes pastiprināšanos vai pazemināšanos. Sacītais attiecas arī uz dažādu augu un dzīvnieku reakciju.

Ievērojamais ekologs Dž. Vats raksta, ka epidēmiju pētīšanai ir liela nozīme bioekoloģisko procesu izpratnē, sevišķi lauksaimniecības kaitēkļu straujas savairošanās paredzēšanā. Padomju entomologs N. Sčerbinskis konstatējis skaidri izteiktu cikliskumu tuksnešu siseņu daudzuma dinamikā. Izrādījās, ka siseņu savairošanās maksimums seko Saules aktivitātes cikla sākumam ar četru līdz sešu gadu atstarpi, tad siseņu vairošanās samazinās un seko depresija (siseņu daudzuma minimums), kas turpinās trīs, piecus gadus. Pēc tam siseņu daudzuma vilnis atkal ceļas. Abi šie procesi (Saules aktivitāte un siseņu daudzuma dinamika) ir cikliski, ar apmēram vienādu periodu.

Izrādījās, ka Saules aktivitātes cikliskums atspoguļojas arī mežaudžu koksnes pieauguma, zvēru un putnu vairošanās un upju noteces periodiskajās svārstībās. Saules aktivitātes izmaiņas ietekmē Zemes magnētisko lauku (izraisa tā saucamās magnētiskās vētras), meteoroloģiskos apstākļus (sausās un slapjās vasaras, sniegiem bagātās un nabagās ziemas) un daudzas citas parādības Zemes biosfērā.

Saules aktivitāte izpaužas cikliski: mierīgas spīdēšanas gadiem seko spēcīgi uzliesmojumi un strauji palielinās Saules plankumu skaits. Sī period'a vidējais ilgums; ir noskaidrots — tas turpinās apmēram 11 gadus (parasti svārstās no 8 līdz 15 gadiem). Astronomi izstrādājuši metodes, kā prognozēt sagaidāmās izmaiņas Saules aktivitātē. Tātad, zinot šīs sagaidāmās izmaiņas prognozējošā sistēmā (Saules aktivitāte), var paredzēt sagaidāmās izmaiņas prognozējamā sistēmā (Zemes biosfērā).

Taču, kā parādījuši A. Ciževska pētījumi, Saules aktivitātes svārstību ietekme uz bioloģiskajiem procesiem parasti neizpaužas tieši un nav skaidri uztverama. Viņš raksta, ka Saules darbība tikai rosina epidēmijas, sekmē to ātrāku nobriešanu un intensitāti. Tas nozīmē, ka viena vai otra epidēmija varētu uzliesmot arī bez Saules faktora iedarbes, bet tad tas varētu notikt ne tanī gadā, kad tā patiesībā plosījusies, un tās attīstības spēks nebūtu tik liels. Zemes biosfēras daļas ir savstarpēji saistītas un iedarbojas cita uz citu. Tāpēc, uzsver A. Ciževskis, biosfērā izpaužas jebkuras parādības kvantitatīvā kompensācija: ja vienā apgabalā iestājas sausums, tad citur nokrišņi pārsniedz vidējo normu; ja kādā teritorijā ir neraža, tad citā — bagātīga raža u. tml. Turklāt jāņem vērā, ka pat joti spēcīga kosmiska faktora ietekme dažādos mūsu planētas apvidos izpaudīsies dažādi atkarībā no vietējo ģeofizisko, meteoroloģisko. un biotisko (augu un dzīvnieku valsts) apstākļu īpatnībām.

Starpsistēmisko prognožu matemātiskie modeļi nav tik vienkārši, jo šiem modeļiem jāatspoguļo objektīvās dabiskās sakarības tā, lai nodrošinātu prognožu vajadzīgo precizitāti. Tāpēc īsumā pastāstīsim par prognozēšanas procesa galvenajiem posmiem un dažiem svarīgiem jēdzieniem.

Prognozēšanas process sastāv no četriem posmiem: retrospekcijas, analīzes, parciālo (singulāro) prognožu veidošanas un kompleksās prognozes izstrādāšanas (singulāro prognožu saslēgšana). Pirmajā posmā izvēlas prognozes tēmu un objektu, noteic tās mērķus, kā arī noskaidro likumsakarības, pēc kurām prognozēja- raais objekts (sistēma) attīstījies izpētei pieejamā pagātnes (retrospektīvajā) laika periodā, ievācot pietiekamā daudzumā informāciju (datus) par šo objekta retrospekcijas periodu. Otrajā posmā izstrādā retrospektīvās informācijas klasifikatorus un matemātiskos modeļus, kā arī citus pasākumus, lai analizētu prognozei vajadzīgo informāciju. Trešajā posmā izstrādā atsevišķās (singulārās) prognozes, piemēram, prognozes par kāda apgabala rūpniecības gaidāmo stāvokli 2000. gadā, par šī apgabala pilsētu un lauku ciematu celtniecību, par augu un dzīvnieku valsts, ainavu sagaidāmajām pārmaiņām prognozējamā laika periodā utt. Ceturtajā prognozēšanas posmā singulārās prognozes sintezē vienā kompleksā prognozē. Pēc šādas kompleksās prognozes izstrādāšanas veido tā saucamo normatīvo prognozi, kas būtībā ir perspektīvais tādu pasākumu plāns, kuru realizācija nepieciešama, lai optimi- zētu prognozējamo sistēmu (piemēram, 2000. gadā sasniegt mums vajadzīgo stāvokli). Normatīvajā prognozē atsevišķi jāizdala negatīvo seku bloks. Kā zināms, nav iespējams veikt tādus pasākumus, kas dotu vienīgi pozitīvus rezultātus. Normatīvās prognozes uzdevums ir norādīt tādus vajadzīgo pasākumu īstenošanas ceļus, kas līdz minimumam samazinātu iespējamās negatīvās sekas.

Var būt dažādi prognozēšanas veidi: gan dabas objektu un procesu, gan cilvēka praktiskās darbības, gan atklājumu prognozēšana. Runājot par dabas objektiem un procesiem, varam izdalīt kosmiskās ietekmes, vulkānu izvirdumu 1111 zemestrīču, klimata un laika apstākļu, okeāna procesu, zemeslodes slāņu (atmosfēras un litosfēras) elektromagnētisko procesu, bioloģisko sistēmu dinamikas, derīgo izrakteņu u. c. prognozes. Bioloģiskajā prognozēšanā savukārt var izdalīt dažādus veidus: augu un dzīvnieku bioinasas un skaita dinamikas, lauksaimniecības .kaitēkļu un slimību, augu un dzīvnieku sugu sastāva sagaidāmo izmaiņu, atsevišķu biocenožu un visas biosfēras izmaiņu, cilvēka un dzīvnieku saslimšanas u. c. prognozes. Daļēji pie bioloģiskās prognozēšanas var pieskaitīt arī demogrāfiskās prognozes .(piemēram, iedzīvotāju skaita paredzēšana). Protams, cilvēks ir ne tikai bioloģiska, bet arī sociāla būtne, tāpēc demogrāfiskās prognozes vairāk attiecas uz sociālo prognozēšanu. Bet, tā kā antropogēnais faktors (cilvēka izraisītā iedarbība) arvien vairāk ietekmē dzīvo un nedzīvo dabu un arī pati dabas procesu prognozēšana tiek veikta cilvēku dzīves apstākļu uzlabošanai, tad demogrāfiskās prognozes ir arī bioekoloģisko sistēmu dinamikas prognozētāju kompetence. Turklāt demogrāfiskajā prognozēšanā ir tīri bioloģiski elementi, jo cilvēki arvien vēl vairojas dabiskā, bioloģiskā ceļā.

Sīs nodaļas sākumā bija minēta ekstrapolatīvā prognoze par pasaules iedzīvotāju sagaidāmo skaitu. Lai veiktu kaut vai aptuvenu iedzīvotāju skaita dinamikas zinātnisku prognozi, jāpaseko šī procesa galveno komponenšu maiņas tendencēm. Iedzīvotāju skaita dinamikas process sastāv no divām galvenajām komponentēm: dzimstības un mirstības. Sniegsim tabulu par dažādu pasaules daļu iedzīvotāju skaita pieaugumu un šī procesa galvenajām komponentēm 1970. gadā, kas ņemta no ievērojamā padomju demogrāfa B. Urlānisa un žurnālistā L. Bobrova darba.

Reģions Iedzīvotāju skaits (milj. cilvēku) Dzimstība <%) Mirstiba (%) Pieaugums <%)

Eiropa (bez PSRS)   462                                1,7            1,0              0,7

Āzija (bez PSRS)    2056                               1,4             3,2             1,8

Austrumu

Dienvidu                                                    4,4             1,7              2,7

PSRS                     243                                1,7             0,8             0,9

Āfrika                   314                                4,7             2,1             2,6

Amerika                511

Ziemeļu                                                    1,8             0,9             0,9

Latīņu                                                       3,8             1,0             2,8

Austrālija un Okeānija 19                            2,5             '1,0            1,5

Visa pasaule            3635                           3,4              1,4            2,0

Kā redzam no tabulas, vislielākais iedzīvotāju pieaugums ir Dienvidāzijā, Āfrikā un Latīņamerikā. Sakarā ar medicīniskās apkalpošanas uzlabošanos šajās zemēs pēdējos gadu desmitos te ievērojami samazinājusies bērnu un jauniešu mirstība. Tāpēc būtiski palielinājies jauno ģimeņu skaits. Taču bērnu skaits ģimenē šajās zemēs sācis samazināties, kā jau tas savā laikā notika attīstītās Eiropas valstīs, Ziemeļamerikā un PSRS. Tas savukārt nākotnē novedīs pie kopējā iedzīvotāju skaita pieauguma pakāpeniskas samazināšanās,

Ja matemātiskajā modeli, kas atspoguļo šīs demogrāfiskās tendences, ievieto attiecīgos datus, tad rezultātā iegūst prognozi, ka pasaules iedzīvotāju skaits stabilizēsies jau nākošajā gadsimtā 10—12 miljardu līmenī un nekad nesasniegs tādu fantastisku daudzumu, par kādu runājām šīs nodaļas sākumā.

Ar gaidamā iedzīvotāju skaita paredzēšanu cieši saistīts otrs prognostiskas dabas jautājums: vai cilvēkiem nākotnē pietiks pārtikas un citu materiālo labumu, ko ražo no dabas resursiem? Risinot šādu problēmu, vispirms jāņem vērā, ka ikviens jaunpiedzimis pasaules iedzīvotājs ir ne tikai ēdājs, patērētājs, bet arī potenciāls materiālo vērtību ražotājs. Jo augstāks ražošanas zinātniski tehniskais līmenis, jo vairāk materiālo labumu un kultūras vērtību spēj radīt katrs strādājošais. Ja cilvēce būtu palikusi pirmatnējo mednieku un zemkopju līmenī, tad biosfērā nespētu uzturēt vairāk par 10 miljoniem cilvēku (t. i., vienu tādu mūslaiku lielpilsētu kā Londona), raksta pazīstamais ekologs L. Brauns. Taču pašreiz mūsu planētu apdzīvo nevis 10 miljoni, bet gan četrsimt reizes vairāk cilvēku. Te nereti iebilst, ka apmēram viena trešdaļa pasaules iedzīvotāju cieš daļēju vai pilnīgu badu. Taču atcerēsimies demogrāfu aplēstos datus par iedzīvotāju skaitu dažādos cilvēces vēstures periodos: ap 900 miljonu 1800. gadā, ap 230 miljonu mūsu ēras sākumā, ap 50 miljonu dzelzs laikmeta sākumā (pirms 4—5 tūkstošiem gadu), ap 3 miljoni vidējā akmens laikmetā (pirms 15 tūkstošiem gadu), ap 250 tūkstošu senajā akmens laikmetā (pirms lOO gadu tūkstošiem). Vai agrākajos vēstures laikmetos, kad pasaules iedzīvotāju skaits bija ievērojami mazāks nekā pašreiz, paēdušu cilvēku bija relatīvi vairāk? Protams, ne. Acīmredzot relatīvi lielais trūkumcietēju skaits Anglijā XVIII gadsimta beigās ierosināja garīdznieku Tomasu Maltusu sarakstīt grāmatu par it kā viņa atklāto iedzīvotāju skaita izmaiņas likumu. Sīs brošūras autors apgalvoja, ka cilvēku skaits pieaug ģeometriskajā progresijā, bet iztikas līdzekļi — tikai aritmētiskajā. Pēc viņa domām, ja pašreizējo (1798. g.) attiecību starp ēdājiem un saražotās pārtikas daudzumu pieņemtu kā 1 pret 1, tad pēc 200 gadiem šī attiecība jau būtu 256 pret 9. Taču šis drūmais pareģojums nepiepildījās. Maltusa laikā attīstītās Eiropas valstīs iedzīvotāju skaits gada pieaug vidēji par 0,2%, lauksaimniecības produkcija — par 0,3% un rūpniecības produkcija — par 0,5%. Kapitālisma uzplaukuma periodā (XIX gs.) šie rādītāji attiecīgi bija 0,7%, 0,9% un з,0%, bet mūsu gadsimta pirmajā trešdaļā — 0,6%, 0,7% un 1,3%. Kā redzam, fakti neapstiprina Maltusa «likumu»: gan lauksaimniecības, gan rūpniecības produkcijas ražošanas tempi apsteidz iedzīvotāju skaita pieaugumu. Protams, ļoti būtiska ir saražotās produkcijas sadales problēma. Mēs runājām tikai par vidējiem statistiskajiem datiem. Pēc šādiem vidējiem aprēķiniem iznāks, ka vienam miljonāram un pieciem ubagiem vidēji pieder katram pa pilij, modernam limuzīnam un pāris miljonu dolāru kapitāla.

Tomēr interesanti zināt, kādas ir mūsu zemeslodes potenciālās iespējas, kādu maksimālu iedzīvotāju skaitu spēj nodrošināt dabas resursi. Dabas resursus (vielu un enerģiju) iedala neizsmeļamajos (Saules radiācija

и. c. kosmiskās dabas resursi, klimatiskie un nosacīti — ūdens resursi) un izsmejamajos. Izsmejamos dabas resursus iedala neatjaunojamos (meiālrūdas, akmeņogles, nafta u. c. zemes dziļu bagātības) un atjaunojamos (dzīvā daba — augi, dzīvnieki, mikroorganismi un to darbības produkti).

Kā raksta pazīstamais ģeoķīmiķis K. Lukaševs, mūsu zemeslodes derīgo izrakteņu atradnes, sevišķi dziļākos slāņos, vēl nav pietiekami izpētītas. Te jāņem vērā trīs visai nozīmīgas tendences derīgo izrakteņu iegūšanā. Pirmā tendence izpaužas pilnīgākā metāla atdalīšanā no rūdas, izmantojot tehnoloģiju, kas nodrošina arvien nabadzīgāku rūdu izmantošanu. XIX gadsimtā rūpnieciska nozīme bija tikai tādai vara rūdai, kas saturēja ne mazāk par 4—6% šī metāla. Mūsdienu tehnoloģija nodrošina iespēju izmantot rūdu, kuras sastāvā ir 0,4% vara. Otra tendence ir šo derīgo izrakteņu iegūšana no Pasaules okeāna, kas savos ūdeņos un dibena nogulumos satur visus cilvēkam vajadzīgos ķīmiskos elementus. Aprēķināts, ka no okeana ūdenī izšķīdušā zelta daudzuma iznāktu pa tonnai uz katru pasaules iedzīvotāju. Citu elementu ir vēl vairāk: sudraba — 20 reizes, torija un molibdena — 30 reizes, bet joda pat 1000 reizes vairāk nekā zelta. Trešā tendence, kas pagaidām iezīmējusies tikai teorētiskajos pētījumos, ir vajadzīgo ķīmisko elementu iegūšana no parastajiem iežiem (granīta, gneisa u. c.), no kuriem sastāvošie kalni aizņem ievērojamu sauszemes daļu. Simt tonnas granīta vidēji satur 8 tonnas alumīnija, 5 tonnas dzelzs, 0,5 tonnas titāna, pa 80 kg mangāna un hroma, 18 kg niķeļa, 14 kg vanādija, 9 kg vara, 4,5 kg volframa, 1,8 kg svina un daudzus citus ķīmiskos elementus, to skaitā arī radioaktīvos — urānu un toriju.

Biosfēras pirmējā (augu valsts) produkcija pieder pie atjaunojamiem dabas resursiem, un to zinātniski vērtē dažādi: 80—150 miljardi tonnu sausas organiskās vielas (3-1017 —6-1017 kcal.) gadā. Ja pat mazāko kilo- kaloriju skaitu (3 ar 17 nullēm!) izdalītu ar vienu miljonu kilokaloriju, kas nepieciešamas cilvēka dzīvības uzturēšanai, tad iegūtu trijnieku ar vienpadsmit nullēm. Tātad biosfērā potenciāli spēj uzturēt 300 miljardus cilvēku?! Protams, šādi aprēķini ir ļoti pārspīlēti, jo te mēs neņēmām vērā daudzus būtiskus faktorus. Acīmredzot cilvēks viens nekad nevarēs izmantot visu biosfēras pirmējo produkciju, pirmkārt, tādēļ, ka viņam būs jādalās ar dzīvniekiem. Otrkārt, kā zināms no fizikas likumiem, lietderīgās izmantošanas koeficients nekad nav iespējams 100%.

Šādus prognostiskus aprēķinus var izdarīt, arī pamatojoties uz minimālajām iespējām. Interesanti šajā ziņā ir Kolina Klarka aprēķini. Tie balstās uz mūsdienu visintensīvākās lauksaimniecības ražošanas līmeni un pārnes to uz visas pasaules lauksaimniecībā izmantojamām platībām (8200 miljonu ha). No šiem aprēķiniem izriet: ja visas pasaules lauksaimnieciskā ražošana sasniegtu visattīstītāko zemju līmeni, tad saražotās produkcijas pietiktu 45 miljardu cilvēku uzturam. Turklāt K. Klarks neņem vērā okeāna iespējas, no kura bioloģiskās produkcijas cilvēce izmanto uzturā pagaidām tikai vienu procentu.

Pat šie nedaudzie piemēri rāda, ka daļa pasaules iedzīvotāju cieš trūkumu un badu nevis «pārapdzīvotības», bet gan zemā ražošanas līmeņa un saražotās produkcijas netaisnīgas sadales dēļ. Tie vēlreiz apstiprina šajā nodaļā vairākkārt uzsvērto noteikumu, ka objektīvus prognozēšanas rezultātus var iegūt tikai tad, ja vadās no zinātniski pamatotām prognozējamo sistēmu attīstības likumsakarībām.

Ja pienācīgā sezonalitāte gada, mēneša un dienas laikā netiek traucēta, tad visas labības pilnīgi ienākas, valsts pārvaldīšana notiek gudri, izcili ļaudis bauda slavu, bet valsts atrodas miera un labklājības stāvoklī.

Ķonfūcijs

4. nodaļa

DZĪVNIEKI UN AUGI ARI PAREDZ

Ja es būtu jūsu vietā, es gan nebrauktu. Kapteini Kliben, suņu āda smird pēc slapjas vilnas. Juras putni jau divas naktis lido ap bākas uguni. Slikta zīme. Mans barometrs dzen jokus. Mēs esam mēneša astotajā daļā; tā ir mitruma augstākā pakāpe. Es nupat redzēju, ka zilgalvīte sakļāva savas lapas un āboliņš laukā iztaisnoja stublājus. Sliekas lien ārā, mušas kož, bites izvairās lidot, zvirbuļi it kā apspriežas savā starpā. Zvanu skaņas dzird tālu. Šovakar dzirdēju Sen- linēras baznīcas zvanīšanu. Un bez tam saule norietēja netīri. Rīt būs stipra migla. Es jums neieteiktu braukt. Manuprāt, migla ir bīstamāka nekā vētra …»

Tā V. Igo romānā «Jūras ļaudis» pieredzējis jūrnieks Zertrē, uzzinot, ka kapteinis KHbēns iecerējis otrā rītā doties jūrā, mēģina viņu atrunāt. Savu brīdinājumu vecais «jūras vilks» pamato ar tautas vērojumiem galvenokārt pēc augiem un dzīvniekiem. Kā uzzinām no V. Igo romāna, Zertrē paredzējums piepildās nākamās dienas pēcpusdienā.

Evolūcijas procesā dzīvajiem organismiem izveidojies īpatnējs īstenības atspoguļošanas veids, kuru fiziologs P. Anohins nosaucis par apsteidzošo. Kā zināms, nedzīvajā dabā atspoguļošanai ir pasīvs raksturs, apsteigšana tur nav iespējama. Turpretim dzīvība nav domājama bez elementāras «paredzēšanas». Sāda elementāra «paredzēšana»— īstenību apsteidzošā atspoguļošana dzīvās dabas evolūcijas gaitā sākās ar saskaņotiem -fermentīvo procesu cikliem un dabiskās izlases ceļā turpināja pilnveidoties uz nervu sistēmas bāzes. Ja, piemēram, siltās rudens dienās jau dzeltē un birst

koku lapas, koki «paredz» ziemas salu un savlaicīgi sagatavojas tam. Šeit izpaužas evolūcijas gaitā uzkrātā daudzu iepriekšējo paaudžu «pieredze». Tomēr pašreizējā momentā šāda reakcija izpaužas kā apsteidzošā atspoguļošana. Ja augi zaudē šādu «paredzēšanas» spēju, to eksistence ir nopietni apdraudēta. Ja, piemēram, kokaugus introducē klimatiskā ziņā atšķirīgos apgabalos, pārvieto uz citiem platuma grādiem, tad in- troducenti daļēji vai pat pilnīgi zaudē šādu «paredzēšanas» spēju. Latvijā dažās ziemās apsalst Sibīrijas lapegle un daži citi kontinentālo apgabalu koki, kuri savā dzimtenē iztur — 60°C un pat lielāku salu. Ziemas atkušņus Latvijā šie koki uztver kā pavasara sākumu, tiem sāk attīstīties pumpuri. Bet «paredzētā» pavasara vietā nāk pēkšņs sals, kas vairāk vai mazāk bojā atdzīvojušos pumpurus.

Ievērojami sarežģītāka apsteidzošās atspoguļošanas daba ir dzīvniekiem ar augsti attīstītu nervu sistēmu. Medību suns, vajādams zaķi, skrien nevis uz to punktu, kur medījums atrodas pašreiz, bet gan uz vajātāja un medījuma ceju sagaidāmo krustojumu. Arī zaķis cenšas paredzēt šo krustojumu un, mezdams cilpas, mēģina no šīs tikšanās izvairīties. Te izpaužas ne tikai iedzimti instinkti, bet arī individuālā pieredze. Izcilais fiziologs I. Pavlovs, apkopodams savu divdesmit gadu ilgo pētījumu rezultātus, rakstīja: «Man izveidojusies pilnīgi noteikta pārliecība, ka .. . suņi patiešām ir spējīgi zināmā rnērā prognozēt nākotnes notikumus. Viņi dzīvo ne tikai tieši darbojošos ārējo un iekšējo kairinātāju pasaulē, bet arī it kā prognozējot nākotni…» Protams, šī suņu «prognoze» ir viņu uzkrātās pieredzes primitīva «ekstrapolācija». Cilvēka abstrahēšanās spējas ļauj viņam pacelties pāri šādai primitīvi ekstrapolatīvai īstenību apsteidzošai atspoguļošanai un nodarboties ar zinātnisko prognozēšanu.

Taču dzīvnieki un augi daudz ciešāk nekā cilvēks saistīti ar dabu, daudz vairāk atkarīgi no dabas faktoru svārstībām. No otras puses, visi dabas procesi ir vairāk vai mazāk savstarpēji saistīti. Tāpēc dzīvie organismi tā vai citādi reaģē uz sagaidāmām pārmaiņām dabā un spēj paredzēt dažādas dabas parādības: laika apstākļus, zemestrīces, pat… Saules aktivitātes izmaiņas, šo dzīvo būtņu spēju «paredzēt» dabas parādības ievēroja jau mūsu senči. Šādi novērojumi bija visai nozīmīgi, jo viņi bija daudz vairāk atkarīgi no dabas spēkiem nekā mēs. Vitāli svarīgi bija paredzēt gaidāmo ražu, laika apstākļus, pareizi izraudzīties lauku darbu termiņus. Daudzu gadsimtu laikā tika uzkrāta pieredze, daudzkārt pārbaudītas novērojumu atziņas.

Tautas gudrība, kas radusies no bagātīgas pieredzes, intuitīvi balstās uz tieksmi skatīt dabas parādības kompleksā (stihiskā dialektika!). Šāda pieeja dod iespēju veikt paredzējumus pēc nosacīto prognožu tipa, pat neatsedzot parādību cēloņsakarības dziļāku būtību. Šāda tipa prognožu shēma: «ja būs A, tad notiks B». Analizējot tautas pieredzi gaidāmo dabas parādību paredzēšanā, varam izdalīt kā īslaicīgu prognožu grupu, tā ari prognozes garākam laika sprīdim. Piemēriem minēsim tautas prognozes pēc dabas parādībām vai arī laika apstākļu paredzēšanu pēc verojumiem dzīvnieku un augu valstī.

Ja vardes lēkā krastā — būs lietus.

Ja, mākoņiem savelkoties, bites neslēpjas stropā un skudru pūžņa ejas ir vaļā — lietus nebūs.

Ja suņi vai kaķi ēd zāli — tas uz lietainu laiku.

Ja kaķis vai suns guļ saritinājies — būs sals.

Ja kaķis guļ, atšāvis asti, — būs silts laiks.

Ja zoss (vai gailis) stāv uz vienas kājas — gaidāms sals.

Ja vārnas sēž pret vēju un skaļi ķērc — līs (vasarai vai snigs (ziemā).

Ja zvirbuļi ziemā čivina — būs sniegputenis.

Ja zirneklis auž riteņveida tīklu ar gariem galvena jiem pavedieniem, lietus nebūs.

Putni sabož spalvu — būs auksts lietus (arī ar sniegu).

Uz kuru pusi dzīvnieki gulstas ar muguru, no tās gaidāms vējš.

Pirms lietus putni zemu lidinās, sīkie putniņi slēpjas ligzdās, zvirbuļi sēž sabozušies vai peras putekļos.

Pirms sausa, saulaina laika iestāšanās putni jautri dzied, tilbītes izlido no purva, bieži lidinās sikspārņi, visu nakti pogo lakstīgalas, vakarā ilgi lidinās vaboles un skaļi sisina sienāži, odi griežas vērpetēs, spilgti zaigo jāņtārpiņi.

Arī novērojot augus, mūsu senči guva prognostisku informāciju.

Ja no rīta zāle sausa bez rasas — gaidāms lietus.

Ziedi spēcīgāk smaržo pirms lietus.

Ja sūna pie kokiem top mitra, drīz būs lietus.

Ja eglei zari nolikuši uz leju, būs lietains laiks, ja uz augšu — sauss.

Ja kliņģerītes ziedi atveras agri no rīta — būs saulaina diena, ja vēlu — lietus vai negaiss.

Pirms lietus ūdensrozes un tīteņa ziedi aizveras, spujģīšu ziedi visu dienu neatveras, naktij iestājoties, zaķskābeņu ziedi neaizveras, mežs bez vēja šalc.

Pirms sausa, saulaina laika iestāšanās tīteņa ziedi atveras, mežā ir siltāks nekā laukā.

Rīts, skaidras debesis, mierīga jūra laistās saules staros. Taču zvejnieki pat netaisās doties jūrā, kaut ir parasta darbdiena. Izrādās, ka zvejniekus krastā aizturējušas… kaijas. Tās nelidinās virs jūras, bet pastaigājas pa liedagu. Zvejnieki zina no pieredzes: ja kaijas izvairās no jūras, tas nozīmē, ka viņas jūt vētras tuvošanos.

Atcerieties, kā V. Arseņjevs apraksta sava uzticamā pavadoņa Dersu Uzalas spējas paredzēt laika apstākļus pēc putnu uzvedības. «No rīta atmodos vēlāk par citiem. Tūlīt pamanīju, ka nav saules. Debess bija mākoņos. Ievērojis, ka strēlnieki liek mantas tā, lai nesa- mērcētu lietus, Uzala sacīja:

—       Steigties nava vajag. Mums pa dienu labi ej, vakarā būs lietus.

Es jautāju, kāpēc viņš domā, ka dienu nebūs lietus.

—       Tavam pats skaties, — golds atbildēja. — Redzi, mazi putni šurp turp ej, spēlējies, ēd. Drīz lietus — tad viņam klusu sēdi, tikpat kā guli.

Tiešām, es atcerējos, ka pirms lietus vienmēr viss ir kluss un drūms, bet tagad turpretim mežā bija liela dzīvība: visur sasaucās dzeņi, sīļi un krēķi un jautri svilpoja ņiprie dzilnīši.

… Pēcpusdienā … pulksten piecos sāka smidzināt lietus.»

Kādā citā reizē (20. oktobrī) V. Arseņjevs jūsmojis par jauko laiku, bet Dersu Uzala nebijis ar viņu vienis prātis, kaut gan barometrs rādījis labu laiku.

«— Skaties, kapteinis, — viņš teica, — kā putni steidzas ēd. Viņam skaidri saproti, nebūs labi.»

Vakarā taigas mednieks jau laikus licis gatavot apmetni: droši nostiprināt teltis un sagādāt pēc iespējas lielākus malkas krājumus. Savu rīcību viņš motivējis šādi:

«— Rītā putni steidzās ēd, bet tagad, skaties pats, neviens nava.»

«Tiešām,» stāsta V. Arseņjevs, «priekš saules rieta putni arvien mēdz būt sevišķi žirgti, bet tagad mežā bija nāves klusums. Kā uz burvja mājienu visi bija uzreiz nezkur nozuduši. Taču virs zemes un pie debess — visur bija miers, un nekas nevēstīja, ka gaidāms negaiss. Sēdējām pie uguns, dzērām karstu tēju un pazobojāmies par goldu.»

Bet naktī sāka snigt, pēc tam teltīm uzbruka putenis, kas arvien pieņēmās spēkā. Sniega vētra turpinājās visu nākošo diennakti, sanesdama ap teltīm lielas kupenas.

Vērojumus par dzīvniekiem un augiem mūsu senči izmantoja arī tālākām prognozēm. Minēsim dažus plašāk pazīstamus piemērus.

Ja zaķi pavasarī nesteidzas mainīt kažoku, aukstais laiks ievilksies.

Ja bites rudenī taisa šauras skrejas — būs auksta ziema, ja platas — silta ziema.

Jo lielāki rudenī skudru pūžņi, jo bargāka būs ziema.

Ja vāvere taisa lielus riekstu krājumus — būs auksta ziema.

Ja pavasarī alkšņi plaukst agrāk nekā bērzi — būs slapja vasara.

Ja osis saplaukst pirms ozola — būs saulaina vasara.

Ja bērzs saplaukst pirms kļavas, būs sausa vasara, ja otrādi — slapja.

Ja bites izlido agri — būs laba vasara.

Ja putni kokos vij ligzdas saules pusē — būs vēsa vasara, ja ēnas pusē — karsta vasara.

Ja lazdām daudz riekstu — būs dziļa ziema un nākamajā gadā daudz maizes.

Ja pīlādzim daudz ogu, būs lietains rudens, ja maz — sauss.

Ja bērziem un apsēm lapas īsā laikā nokrīt — nākošais gads būs ražens.

Ja pavasarī agri zied ievas'— rudenī labība agri nogatavosies.

Ja vasarā kokiem sāk dzeltēt lapas — būs agrs rudens.

Ja bērzi lapas sāk mest no galotnes — gaidāma sekla ziema.

Taigas iedzīvotāji ievērojuši, ka strauju sniega kušanu pavasarī var paredzēt pēc tā, kur lāči iepriekšējā rudenī ierīkojas uz ziemas guļu. Ja tie savus midzeņus taisa paaugstinātās vietās, tas liecina, ka pavasarī sniegs kusīs strauji un pazeminātās vietas pārplūdīs. Zoologs N. Gladkovs stāsta, ka viņš kādā pavasarī ievērojis stepju lijas neparastu uzvedību. Šie putni vijuši ligzdas nevis atklātā stepē kā parasti, bet gan purva malā. Kāpēc putni rīkojušies pretēji savam paradumam, zinātnieks sapratis pēc pāris mēnešiem. 5ī vasara izrādījusies neparasti karsta, bieži pūtuši sausie vēji, un stepē zāle izkaltusi. Bet purva malā augstajā, zaļajā zālē liju ligzdas izrādījušās droši noslēptas no ienaidnieku acīm.

Tautas vērojumos sastopama arī tāda pieeja, ko mūsdienu zinātnē sauc par fenoloģisko indikatoru metodi.

Kad ozoliem plaukst lapas, sāk ķerties līdakas.

Kad sāk ziedēt ievas, aukstums atgriežas.

Ja ievu ziedu laiks ir lietains, rudzu ziedu laiks arī būs lietains.

Ja ozoliem daudz zīļu, būs laba labība.

Ja eglēm daudz čiekuru, būs laba kartupeļu raža.

Ja bagātīgi zied alkšņi, būs labs griķu un zirņu gads.

1902. gada 8. maijā nokaitētu daļiņu mākonis, kas izlauzās no Monpelē vulkāna krātera (Marlinikas salā), nodedzināja Senpjēras pilsētu. Atrokot pilsētas drupas, atrada ap 30 tūkstošu cilvēku mirstīgās atliekas un… tikai viena kaķa līķi. Kā stāstīja aculiecinieki, jau vairākas dienas pirms katastrofas kaķi un citi dzīvnieki aizbēguši no pilsētas un vulkāna tuvākās apkārtnes. Arī pirms Cīles zemestrīces 1960. gadā un Skoples zemestrīces Dienvidslāvijā 1963. gadā vietējie iedzīvotāji novēroja, ka mājdzīvnieki (suņi, kaķi) un putni (baloži) atstāj pilsētu. Tokijas universitātes profesors Ja- kira savācis dažādus tautas vērojumus zemestrīču paredzēšanai. Apmēram piecas stundas pirms zemestrīces sākuma trauksmaini klaigājot fazāni; jau diennakti pirms šādas katastrofālas dabas parādības uzpeldot dažas dziļūdens zivis, it kā glābdamās no jūras dzelmes, izlecot sēklī un pat krastā.

Medicīniskajā mikrobioloģijā pazīstams tā saucamais Ciževska-Velhovera efekts: kādas baktērijas strukturālo ieslēgumu (volutīna graudu) krāsas toņa un intensitātes izmaiņas atkarībā no Saules aktivitātes. Minētās baktērijas morfoloģiski (pēc ārējā izskata) ļoti atgādina difterīta ierosinātājas, tā saucamās Leflēra nūjiņas, taču šo bīstamo slimību neizraisa. Lai atšķirtu nekaitīgās baktērijas no kaitīgajām, tās krāso. Nekaitīgo baktēriju volutīna graudus krāsviela inetilēnzilais krāso sarkanus, difterīta izraisītājas baktērijas nekrāsojas. Interesantākais ir tas, ka visintcnsīvāk metahromāzijas reakcija sāk izpausties 4 līdz 6 diennaktis pirms spilgtu uzliesmojumu un plankumu parādīšanās uz Saules. Tā šie mikroorganismi it kā prognozē Saules aktivitātes pastiprināšanos.

Kāds tad ir dzīvo organismu «paredzēšanas mehānisms»? Konkrēti šis «mehānisms» izpaužas dažādi. Noskaidrots, piemēram, ka viena sienāžu suga reaģe pat uz tadain svārstībām, kuru amplitūda līdzinās ūdeņraža atoma rādiusam. Dzīvnieki un augi spēj uztvert ārējās vides faktoru niecīgas izmaiņas gan kvantitatīvā izpausmē, gan izmaiņas šo faktoru ritmos. Un, tā kā visi dabas faktori ir vairāk vai mazāk saistīti, tad viena faktora novirzēm seko citu faktoru varbūtējas izmaiņas.

Būtiska nozīme dzīvo organismu «pieredzes» izveidošanā ir cikliskajām parādībām, kuras izpaužas dažādos dabas ritmos. Dabas ritmiem ir daudz lielāka nozīme cilvēku, dzīvnieku, augu un mikroorganismu dzīvē, nekā mēs to parasti iedomājamies.

1948. gada februārī vairākas radiostacijas, kas atradās Dienvidaustrumāzijā, uztvēra kuģa «Urang Medan» SOS signālu. Daudzkārt noraidījis šo nelaimes signālu, kuģa radists paziņoja: «Kapteinis un visi virsnieki miruši … Iespējams, ka dzīvs esmu tikai es…» Tālāk raidījumā sekoja punktu un svītru bezjēdzīgs mudžeklis, tad pilnīgi skaidrs teksts: «Es mirstu.» Un vairāk ne skaņas.

Kad notikuma vietā ieradās glābšanas komanda, aina uz cietušā kuģa pārsteidza pat šos daudz pieredzējušos jūras vilkus. Kuģa kapteinis, virsnieki, matroži atradās savās vietās… tikai visi bija miruši. Līķu sejas pauda šausmas, taču ievainojumu vai citu nāves cēloni nemānijā.

Tas nav vienīgais precīzi dokumentētais gadījums, kad šādā noslēpumainā veidā iet bojā kuģa vai lidmašīnas apkalpe. Acīmredzot tādi gadījumi jau pirms vairākiem gadsimtiem radīja leģendu par «Klīstošo holandieti».

Padomju akadēmiķa V. Suleikina atklājums deva iespēju atsegt šādu mīklainu gadījumu noslēpumus. Jau trīsdesmitajos gados viņš atklāja, ka vētras rajonā rodas infraskaņas. Virzīdamies ar ātrumu apmēram 330 metru sekundē, infraskaņas viļņi tālu apsteidz pašu vētru, kura tos radījusi. Infraskaņas frekvence atrodas ārpus dzirdamības robežas. Kā zināms, mēs dzirdam skaņas viļņus ar frekvenci no 15—20 herciem līdz 20 kiloherciem (hercs — svārstību skaits sekundē). Cilvēka organismā notiekošajiem ritmiskajiem procesiem (piemēram, asinsritei) arī ir zema frekvence. Ja infraskaņas viļņu fāze sakrīt ar asinsrites ritmisko svārstību fāzi, tad rodas rezonanse, kuras rezultātā sirdsdarbības amplitūda arvien pieaug un var izraisīt artēriju plīsumu. Arī gadījumā, kad intensīvu infraskaņas viļņu un asinsrites ritma periodi ir vienādi, bet fāzes tieši pretējas, cilvēka dzīvība tiek apdraudēta. Šādos apstākļos asinsrite bremzējas un beidzot apstājas arī sirdsdarbība. Ir noskaidrots, ka ļoti bīstama ir spēcīga infraskaņa, kuras frekvence 7 herci. Arī mazāk spēcīga infraskaņa ar šādu frekvenci kaitē veselībai: izraisa jūras slimību, vispārējo depresiju, kuņģa un smadzeņu darbības traucējumus.

Te interesanti atzīmēt, ka daudzi jūras dzīvnieki (delfīni, haizivis, vaļi, tinteszivis, medūzas u. c.) uztver infraskaņas un līdz ar to «paredz» vētras tuvošanos vismaz reizes piecas ātrāk, nekā to rāda barometrs. Jau diennakti pirms vētras vaļi pazūd no jūras virsmas dzelmē, tikai uz ļoti īsu laiciņu uzpeldēdami pēc kārtējās gaisa porcijas. Turpretim tinteszivs, gaidot vētru, uzpeld. Sīkāk infraskaņas uztveršanas «mehānisms» izpētīts medūzai. Izrādījās, ka medūza infraskaņas uztver ar speciāla orgāna (dzirdes kolbiņu) palīdzību. Padomju zinātnieki izmantojuši medūzas infraskaņas uztveršanas principu un konstruējuši mākslīgu «infra- ausi». Ar šī aparāta palīdzību var paredzēt vētru 12— 15 stundas pirms tās sākšanās. Aparāts arī brīdina jūrniekus par infraskaņas bīstamu frekvenci un stiprumu. Jauna tipa prognostisku aparātu izveidošanai loti daudzsološa ir ari citu dzīvnieku «paredzēšanas» mehānismu izpēte. Pēdējos gadu desmitos strauji attīstās tāda jauna zinātnes nozare kā bionika, kas nodarbojas ar dzīvās dabas «atklāto» principu un paņēmienu izmantošanu tehnikā.

Parasti ar dabas ritmiem augi, dzīvnieki un cilvēks sadzīvo normāli. Dabas ritmu ietekmē dzīvajos organismos izveidojušies diennakts, sezonālie, gada un citi ritmi. Sie ritmi ir labi zināmi, tāpat kā galvenie ārējie cēloņi, kas tos izraisa, šādi galvenie ārējie cēloņi ir Zemes griešanās ap savu asi un ap Sauli, Saules un Mēness iedarbība uz mūsu planētu. Taču dzīvo organismu iekšējiem ritmiem ir lielāka vai mazāka neatkarība no ārējiem apstākļiem. Mūsdienu zinātne uzskata, ka dzīvajiem organismiem piemīt tā saucamais «bioloģiskais pulkstenis», t. i., iekšēja spēja izmērīt laiku, kas ļauj tiem uzturēt fizioloģisko procesu ritmus pat praktiski nemainīgos ārējās vides apstākļos. Diezgan neatkarīgas no ārējās vides ritmiem ir pulsācijas — organismu ritmi ar periodiem, kuri mazāki par 1 stundu. Šādi pulsāciju ritmi raksturīgi ne tikai dzīvniekiem, bet arī augiem. Pulsāciju ritmā augiem notiek transpi- rācija (ūdens iztvaikošana), elpošana, atvārsnīšu kustības, bioelektriskās parādības, fotosintēze u. c. dzīvības norises. Augu diennakts ritmi izpaužas barības vielu uzņemšanā, augu sulošanas ātrumā, šūnu dalīšanās procesā, asimilātu aizplūšanā no lapām, ziedu atvēršanās un aizvēršanās laikā.

Augu zinātniskās klasifikācijas pamatlicējs Kārlis Linnejs XVIII gadsimtā, balstoties uz saviem vērojumiem par dažādu sugu ziedu atvēršanās un aizvēršanās laiku, sastādīja ziedu pulksteni. Tajā teikts, ka starp pulksten 3 un 5 rītā atveras cigoriņu, tad magoņu ziedi. Ap pulksten 6 atver savus ziedus pienenes un urlajas, tām seko lauku neļķes. Ap pulksten 7—8 baltos ziedus atver ūdensrozes, tām seko dzeltenziedainās mauragas. Starp pulksten 10 un 11 dārzos atveras krāš- ņumauga baltstarītes ziedi. Pusdienlaikā atver savus ziedus krāšņumaugs pasiflora. Ap pulksten 13 lauku neļķes jau piever ziedus. Apmēram ar stundas atstarpi tai seko pavirzas, tad vēl pienenes un starp pulksten 16 un 17 genciānas, tad baltā ūdensroze. Starp pulksten 18 un 19 savus ziedus atver enotera (naktssvece), tai seko baltā spulgotne. Starp pulksten 20 un 21 aizveras mīkstpieņu ziedi, tām seko salātenes. Pēc pulksten 21, tuvojoties naktij, atveras puķu tabakas ziedi.

Izmantojot savu «bioloģisko pulksteni» un salīdzinot to ar periodiskajiem procesiem ārējā vidē (piemēram, ar dienas un nakts ilguma attiecību gada gaitā), augi un dzīvnieki pielāgojas dzīves apstākļiem. Tādējādi putni, zivis, kukaiņi spēj mērķtiecīgi migrēt, atrast ligzdošanas un nārsta vietas, barību un pat apsteigt apstākļus, kas apdraud viņu dzīvību. Ziedaugi pielāgojas optimālākai ziedu apputeksnēšanai.

Diennakts un sezonālie ritmi dabā ir ļoti skaidri izteikti. Mazāk precīzs, svārstīgāks periods ir garākiem ritmiem. Zinātnieki ir izdalījuši dabas ritmus, kuru periods aptuveni līdzinās 11, 22, 80—90, 180 un 400 gadiem. Apmēram ar šadu periodu garumu ritmiski mainās klimatiskie apstākļi, Zemes magnētiskais lauks, dzīvnieku vairošanās intensitāte, epidēmisko slimību izplatība u. c. procesi. Par ciklisko ritmu esamību liecina vecu koku gadskārtas, senās rakstiskās ziņas par ūdens plūdiem, neražas gadiem un bargajām ziemām. Par ilggadīgu periodu ritmu galveno cēloni uzskata Saules aktivitātes periodiskas izmaiņas. Pēc mamutkoku celmu gadskārtu platuma zinātnieki ir secinājuši, ka pēdējos divsimt gados Saules aktivitātes izteiktākie maksimumi ir bijuši 1772., 1862. un 1942. gadā (pēdējais konstatēts, tieši novērojot Sauli), bet Saules aktivitātes minimumi iekrituši 1812. un 1902. gadā. Tātad tuvākais izteiktais minimums gaidāms astoņdesmitajos gados.

Laikam gan neviena cita autora darbus laikabiedri un vēlākās paaudzes nav tā izsmējuši kā sengrieķu ģeogrāfa Masīlijas Piteja aprakstus. Pēc rakstu ziņām, tas ir pirmais grieķis, kas jau IV gs. p. m. ē. sasniedza un aprakstīja Baltijas jūras krastus. Viņa aprakstus par tālo Tuli (Setlandes salām?), ziemeļblāzmu un aizsalušo jūru uzņēma kā pasaku. Sevišķi daudz zobgalību Izraisīja Piteja stāstījums par «jūras plaušām». Kuģojot no Elbas grīvas gar Jitlandes pussalu uz ziemeļiem, viņam tālāko ceļu esot aizšķērsojušas šīs «jūras plaušas». «Nebija vairs zemes, jūras un gaisa,» rakstīja Pi- tejs, «to vietā bija maisījums, kas atgādināja jūras plaušas, kur zeme, jūra un vispār viss karājas gaisā, un šī masa ir it kā visas pasaules saite, pa kuru nav iespējams ne kājām staigāt, ne ar kuģi braukt.» Dīvains apraksts, vai ne? Piteja dīvainās mīklas risinājumu atradis ģeogrāfs A. Sņitņikovs, pamatojoties uz savu teoriju par ritmiem Zemes klimatā, kas mainās vidēji ik pēc 1850 gadiem.

Piteja ceļojums notika laikmetā, kad ziemeļu puslodē bija mitrs un vēss klimats. Sākās sauszemes ledāju paplašināšanās. Sešus mēnešus Amudarjas upi klāja iedus sega (tagad tā aizsalst ne katru zieinu, pie tam ne ilgāk kā uz diviem mēnešiem). Kaspijas jūrā līmenis bija augsts. Romieši, karojot ar Kartāgu, savos kaujas ratos šķērsoja zaļojošu un ziedošu Sabāru. Uz tā laika Tasili freskām attēloti nīlzirgi, kas plunčājas purvainos ezeros tur, kur tagad stiepjas tuksnesis. Lietusgāzes, tāpat kā II gadu tūkstotī p. m. ē., pārplūdināja pāļu celtnes pie šiem ezeriem. Pie izejas no Baltijas jūras Piteja kuģis sastapās ar neredzēti biezu miglu, kuģa apšuvi skrāpēja ledus putra, starp miglas vāliem varēja saskatīt applūdušus, zemus krastus. «Jūras plaušas» — atbilstošs, tēlains nosaukums.

Sajā bargo ziemu laikmetā ezeri un purvi droši sargāja Ķīnas ziemeļrietumu robežas. Atlika tikai starp tiem nocietināt šaurās zemes strēmeles. Tuvojoties ēru mijai, klimats kļuva sausāks, un ķīniešiem nācās būvēt arvien garākus nocietinājumu posmus. Tā, pēc angļu zinātnieka A. Steina domām, tapa Lielais Ķīnas mūris. Mūsu ēras pirmajos gadsimtos ziemeļu puslodes klimats kļuva arvien siltāks un sausāks. Ziedošo Sahāru pārklāja tuksnesis, kritās ūdens līmenis Kaspijā. Ziemeļu ledus okeāna ledi atkāpās arvien tālāk, no ledājiem atbrīvojās Islande un Grenlande. Tas turpinājās līdz VII—VIII gs. Vikingu kuģi uzturēja regulāru satiksmi ar Islandi, no kurienes X gs. Rudā Ērika 25 kuģi devās kolonizēt Grenlandi. Viņi ieraudzīja zaļām, sulīgām pļavām klātu salu, no kā cēlies ari nosaukums «Zaļā zeme». Ērika dēls Leifs Laimīgais dibināja Ziemeļamerikas austrumu piekrastē Vīnlandi. Pagāja vēl pāris gadsimtu, un klimats kļuva arvien bargāks, tuvojās nākamo bargo ziemu laikmets. XIII gs. pārtrūka sakari starp Grenlandi un Vīnlandi, XIV un XV gs. mijā arī ar Eiropu. Kad XVI gs. vidū kāds kuģis izlauzās cauri lediem līdz Grenlandei, tur neatrada nevienu no kolonistu pēctečiem. Atkal cēlās Kaspijas ūdens līmenis, Sahāras tuksnesis daļēji atkāpās. Taču tikai daļēji, jo tuksnesim palīdzēja cilvēks, nepareizi apstrādādams augsni un ar saviem ganāmpulkiem iznīcinādams dabisko veģetāciju.

Pēdējais bargo ziemu laikmets, apgalvo A. Sņitņi- kovs, esot beidzies. Klimats kļūstot siltāks un sausāks, ledāji atkāpjoties, Islandē atsedzoties vikingu būves, ko pirms sešiem gadsimtiem pārklāja ledus. Kaspijas jūra kļūstot seklāka. Acīm redzami paplašinās Sahāras tuksneša platība (šo procesu sekmē arī cilvēka darbība). Protams, tās ir tikai vispārējās tendences. Te iejaucas arī dabas ritmi ar īsāku periodu (no II līdz 180 un 400 gadiem).

Taču arī dabas ritms ar 1850 gadu periodu nav pats garākais. Pētot Zemes garozas slāņus, ģeologi izdala tā saucamās ēras un periodus. Ēru un periodu robežas daba ļoti skaidri iezīmējusi ar gigantisku pārmaiņu pēdām, tāpēc var noteikt, cik ilgi turpinājusies katra ēra vai periods. Zinātnes dati liecina, ka ģeoloģiskie periodi pa lielākai daļai turpinājušies 35 līdz 50milj. gadu. Pēc astronomu datiem, Saules sistēma apgriežas ap Galaktikas centru apmēram 180—200 miljonos gadu. Ja vismaz 180 milj. gadu turpinās tā saucamais galaktiskais gads, tad ģeoloģiskos periodus (35—50 milj. gadu) uz Zemes var pielīdzināt galaktiskā gada sezonām. Galaktiskā gada un tā sezonu maiņa iezīmējas uz Zemes ar kalnu veidošanās cikliem, kad zemeslodes garoza intensīvi sakrokojas, ievērojami pastiprinās magmatisko iežu veidošanās, notiek straujas pārmaiņas augu un dzīvnieku evolūcijas procesa gaitā. Tā akmeņogļu un perinās periodu mija iezīmējas ar gigantisko abinieku, pleckāju un daudzu kokveida paparžaugu izmiršanu, ar pirmo skujkoku parādīšanos un rāpuļu izplatīšanos. Krīta un paleogēna periodu (arī mezozoja un tagadējās kainozoja ēras) mija, burtiski, iezīmēta ar milzu rāpuļu (dinozauru, brontozauru, stegocefalu u. c.) kauliem, kā arī izmirušo molusku gliemežnīcām. Jau paleogēna sākumā strauji savairojās zīditājdzivnieki un segsēkļaugi.

Vai dabas ritms ar 200 milj. gadu ilgu periodu ir pats garākais? Astronomu dati liecina, ka ir ritmi ar vēl garāku periodu. Pats garākais no zināmiem dabas ritmiem ir pārredzamā Visuma izplešanās un, domājams, tai sekojošais saraušanās periods, kura ilgums, kā uzskata, ir apm. 15 mljrd. gadu.

Mēs, protams, tieši saskaramies tikai ar tādiem dabas ritmiem, kam ir daudz īsāks periods, kuru var salīdzināt ar mūsu mūža garumu. Tādiem dabas ritmiem pielāgojas dzīvie organismi, tādus ritmus praktiski visbiežāk izmanto dabas procesu gaitas prognozēšanai. Fiziskās kultūras zinātniece V. Sapošņikova min faktus, kā cilvēka organisma ritmu zināšanu izmanto sportistu treniņos un medicīnā. Jā, cilvēka organisma procesi noris ritmiski. Izņemot vienu procesu. Domāšanu.

Ja domāšanas process noritētu ritmiski, uzsver ievērojamais padomju antropologs J. Roginskis, tad tā vairs nebūtu domāšana. «Ir zināms,» raksta Teijārs de Sardēns savā grāmatā «Cilvēka fenomens», «ka visabstraktāko domu, viskarstāko mīlu pavada un apmaksā fiziskās enerģijas patēriņš. Te vajadzīga maize, te vīns, te nepieciešams ievadīt ķīmisku elementu vai hormonu; dažkārt ierosmei nepieciešama krāsu vai skaņu maģija, kas iet caur acīm un ausīm un izraisa iedvesmu smadzenēs … Bet cik atšķirīgas domas ir saistītas ar vienu un to pašu maizes gabalu! Līdzīgi alfabēta burtiem, kurus var savirknēt nesakarīgi vai arī uzrakstīt visskaistāko poēmu, vienas un tās pašas kalorijas acīmredzot ir tikpat vienaldzīgas pret garīgām vērtībām, kuras tās uztur, cik reizē tām nepieciešamas …»

Kā raksta A. Mols grāmatā «Kultūras sociodina- mika», Mocarta un Stravinska simfonijām, Dikensa un Kronina romāniem, zinātniskiem darbiem fizikā un bioloģijā ir kaut kas kopējs. Neatkarīgi no konkrētā satura un apjoma katrs no šiem darbiem paredzēts izplatīšanai sociālajā laukā un katrs no tiem ienes kultūras produktu kopā vēl nebijušā jaunā elementu. Turklāt šis elements ir jauns ne tāda nozīmē, kādā jauni ir šīgada ražas āboli. Katrs no tiem, raksta A. Mols, ir kaut kādas nebijušas, pilnīgi oriģinālas parādības elements, tiešs pretstats kopijai, tas dod savu ieguldījumu kvalitatīvi jaunu garīgo vērtību tapšanā,

Ābolu veidošanās ābelē ir- ritmisks process. To mēs mākam paredzēt. Prognozes problēmai te tikai kvantitatīvs aspekts: jāparedz, cik liela raža sagaidāma. Principiāli jaunas kvalitātes aspekta te nav: ābolu vietā citroni vai kādi pavisam neredzēti augļi neradīsies. Tur, kur dabas procesu ierasto ritmu pārtrauc kvalitatīvas pārmaiņas, tur prognozētājiem rodas nopietnas grūtības. Vēl lielākas grūtības sagādā cilvēka apziņas radošās darbības prognozēšana. Daudzi vadošie zinātnes darbinieki pat apgalvo, ka zinātniskos atklājumus vispār nav iespējams prognozēt.

Lekcijās par mūsdienu antropoloģijas problēmām profesors J. Roginskis apskatīja jautājumus par mākslas pirmsākumiem senajā akmens laikmetā. Par vienu no faktoriem, kas pievērsis mūsu tālos senčus mākslai, līdztekus sociālajiem nosacījumiem viņš izdalīja arī bioloģisko nepieciešamību. Topošajai apziņai kā neritmis- kam procesam radās zināmas pretrunas ar pārējām — ritmiskajām organisma sistēmām. Tas noveda pat pie fiziskām ciešanām (šādas parādības aprakstus nereti sastopam daiļliteratūrā). Radās vitāla nepieciešamība pēc atslodzes. Tika atrasts arī atslodzes līdzeklis — ritmiskā māksla: mūzika, dejas, ornamenti apģērbā. Bet, no otras puses, apziņas radošā darbība deva lielas priekšrocības cīņā par eksistenci, ievērojami palielināja izredzes izdzīvot. Radās nepieciešamība stimulēt smadzeņu domāšanas spējas, kas savukārt sekmēja nerit- miskās mākslas attīstību. Protams, te jāņem vērā, ka arī ritmiskā māksla, iedarbodamās uz cilvēka emocijām, stimulē viņa radošo intelektuālo darbību. Emocijas, saka kibernētiķi, ir intelektuālas darbības avārijas algoritms, kas palīdz pārvarēt augstus sliekšņus jaunrades darbā.

Līdz XVIII gadsimta beigām bija pieņemts zinātniskus traktātus rakstīt latīņu valodā. Populārzinātniskus darbus rakstīja mātes valodā, taču galvenokārt dzejā. Izcilais Krievzemes zinātnieks M. Lomonosovs dzejā Skaidro ziemeļblāzmas būtību, dažādu šķirņu stikla ražošanas tehnoloģiju un citas sarežģītas problēmas. C. Darvina vectētiņš — ārsts un filozofs Erasms Darvins dzejoļu krājumā «Dabas templis» sīki skaidro transformiskos uzskatus par dzīvības dabisko tapšanu, par sugu mainību, par eksistences cīņu dzīvajā dabā.

Sādu ritmiskā formā ietvertu jaunu atziņu ir vieglāk uztvert, jo ievērojami palīdz emocijas un, domājams, ari daži citi organisma ritmiskie procesi (fizioloģiskais organismā taču ir saistīts ar psihisko!). To pašu atziņu izklāsts neritmiskā formā no lasītāja prasa daudz lielāku piepūli, turpretim autoram šādā gadījumā jāpūlas daudz mazāk. Acīmredzot to pašu var sacīt par nerit- misku dzeju.

Vai principā iespējams izprast cilvēka radošās domāšanas «mehānismu» un tātad paredzēt tās rezultātus? Sāds jautājums kļūst aizvien aktuālāks dažādās mūsdienu zinātnes nozarēs, sevišķi kibernētikā sakarā ar «mākslīgā intelekta» problēmu. Ja noskaidros atklājumu algoritmu — izzinās, kā cilvēka smadzenes to veic, tad šī uzdevuma risināšanai varēs veidot kibernētiskos «intelektuāļus». Kā zināms, nav parādību bez cēloņiem.

Ar cilvēka apziņas, viņa garīgās darbības būtības izpēti nodarbojas gan zinātnieki, gan literāti un mākslinieki. Ļoti skaidri un optimistiski šo problēmu izteicis Rainis, apzīmēdams cilvēka garīgo pasauli ar pierasto vārdu «dvēsele»:

Daba nezin, cik tā liela, Saule nezin, cik tā karsta, Debess nezin, cik tā dziļa.

Dvēsle zin, cik daba liela, Dvēsle zin, cik saule karsta, Dvēsle zin, cik debess dziļa. Vēl tik vienu dvēsle nezin. Cik tā pati skaista, dziļa, Zinās vēl i nezināmo.

5. nodaļa

KĀDA BŪS ČIEKURU UN ĀBOLU RAŽA

Dzīvība uz Zemes un tās produkcija ir Saules izstarojamu pārveidotā enerģija.

A. Ciževskis

Latvijas PSR Zinātņu akadēmijas prezidijs 1969. gadā pieņema lēmumu: ik gadus piešķirt divas prēmijas par republikas augstskolu studentu izcilākajiem zinātniskajiem darbiem bioloģijā. Viena no pirmajām šādu prēmiju saņēma Pētera Stučkas Latvijas Valsts universitātes Bioloģijas fakultātes studente Astrīda Driķe par zinātnisko darbu «Serbijas egles un hemlokegles sēklu ražošanas prognozēšana». Kāpēc Zinātņu akadēmijas prezidijs tīk augstu novērtēja studentes darbu? A. Driķes darbs bija jaunrade, kas ar matemātiskās modelēšanas līdzekļiem sintezēja bioloģiskos pētījumus un pavēra jaunu pieeju skuju koku nākamā gada ražas paredzēšanai. Turpmākajos pētījumos noskaidrojās, ka šādu pieeju var izmantot arī lapu koku augļu (piemēram, ābolu) ražas prognozēšanai.

Protams, A. Driķes un pārējie LVU botānikas katedras pētījumi par čiekuru un augļu ražas prognozēšanu neradās tukšā vietā. Jau pagājušā gadsimtā daži augu pētnieki saprata, ka gaidāmās augļu ražas paredzēšanai jāpēta attiecīgo sugu ziedpurnpuru aizmešanās un attīstības process. Mlejevas dārzkopības izmēģinājumu stacijas 1929. gada zinātnisko rakstu krājumā publicēti padomju zinātnieka L. Ro ilggadīgo pētījumu rezultāti par ābeļu kultOršķirņu ziedpurnpuru veidošanās gaitu. Zieda un tā daļu (auglenīcas, putekšņlapu, vainaglapu un kauslapu) aizmetņi veidojas jau iepriekšējā vasarā un rudenī. 5o ziedpurnpuru aizmetņu attīstības procesu L. Ro iedala astoņās stadijās. Viņš uzsver, ka ārējās vides apstākļi (sevišķi meteoroloģiskie faktori) var attiecīgo stadiju sākuma un beigu kalendāro termiņu pavirzīt uz vienu vai otru pusi (paātrināt vai aizkavēt attīstību). Ukrainas zinātnieks I. Kolomijecs pēc Lielā Tēvijas kara daudzus gadus pētījis, no kādiem vides faktoriem atkarīgs augļu koku aizmetušos ziedpurnpuru relatīvais daudzums. Viņš savos pētījumos noskaidrojis, ka ziedpurnpuru veidošanai augam nepieciešama augstāka šūnsulas koncentrācija nekā lapu pumpuru attīstībai. No vides faktoriem šūnsulas koncentrācijas paaugstināšanu sekmē attiecīga sastāva augsnes mēslojums, kas dots noteiktā daudzumā un laikā, kā arī augsta gaisa temperatūra. Turpretim liela augļu raža iepriekšējā gadā pazemina šūnsulas koncentrāciju, jo augļu veidošanai augs patērē savas uzkrātās rezerves vielas. Plašus pētījumus par dažādu augu morfoģenēzi (morfoloģisko orgānu un to struktūrelementu aizmetņu rašanos un attīstību) veikuši Maskavas Valsts universitātes zinātniece F. Kupermane un viņas skolnieki. Augu morfoģenēzes gada ciklu viņi iedalījuši 12 skaidri izteiktos posmos un noskaidrojuši, kā dažādi vides faktori ietekmē augu reakciju, attīstības gaitā pārejot no viena posma uz otru.

Kad piecdesmitajos gados sāku pētīt Latvijā introdu- cēto kokaugu sēklu ražošanu, radās arī nepieciešamība noskaidrot attiecīgo sugu koku un krūmu ģeneratīvo pumpuru (ziedpurnpuru) attīstības gaitu un tās īpatnības, salīdzinot ar datiem par citiem ģeogrāfiskajiem apgabaliem. Izrādījās, ka ģeneratīvo pumpuru aizmešanās lielam vairumam kokaugu sugu notiek vasaras beigās un rudens sākumā. Mazākai introducentu daļai (piemēram, budlejai, vairumam spireju un rožu sugu) ģeneratīvo pumpuru aizmetņi veidojas ziedēšanas gadā.

Lai ieraudzītu ģeneratīvā pumpura un tā daļu aizmetņus, jānoņem pumpura segzvīņas, atbrīvojot augšanas konusu. Taču pumpura augšanas konuss ir diezgan sīks, tā detaļas ar neapbruņotu aci saskatīt nevar. Šim nolūkam izmanto binokulārās lupas un binokulāros mikroskopus. Regulāri (ar 5—10 dienu atstarpi) ievācot un apskatot pumpuru paraugus, redzam, ka uz pumpura noapaļotā augšanas konusa gala parādās izcilnītis, kas turpmāk palielinās. Tas ir nākamā zieda aizmetnis.

Uz šī izciļņa parādās valnīši — nākamā zieda pu- tekšņlapu un auglenīcas aizmetņi. Ar laiku tiem seko vainaglapu un kauslapu aizmetņi. Ja parādījies zieda aizmetnis, tas nozīmē, ka šī pumpura liktenis jau izšķirts — tas kjuvis par ziedpurnpuru. Jo vairāku pumpuru liktenis izšķirsies šādā virzienā, jo vairāk ziedu būs nākamajā pavasari un jo bagātāka augļu raža sagaidāma. Kādā laika posmā izšķiras pumpuru liktenis? šī deterininācijas perioda beigas sakrīt ar ģeneratīvo struktūru (izcilnītis pumpura augšanas konusa galā!) parādīšanos. Bet šī perioda sākumu mikroskopā saskatīt neizdodas, jo nekādas sevišķas mikromorfoloģiskas pārmaiņas te nenotiek. Tikai bioķīmijas un biofizikas metodes palīdzēja konstatēt šī perioda sākumu. Deter- minācijas periodā pumpuru augšanas konusa audu šūnās notiek visai nozīmīgi biofizikālie un bioķīmiskie procesi, kuri noved pie ģeneratīvo struktūru veidošanās. Šīs ģeneratīvās struktūras (izcilniti pumpura augšanas konusa galā) jau var saskatīt mikroskopā. Pumpura determinācijas periods turpinās apmēram 10—15 dienas. Taču pat viena koka pumpuri attīstās dažādi. Tāpēc kādas sugas pārstāvju pumpuri vairumā iziet determinācijas periodu 20—30 dienās. Tomēr te nav runa par tādām sugām, kam raksturīga «remontēšanās» (laika ziņā izstiepta ziedēšana).

Apkopojot ilggadējo pētījumu rezultātus, noskaidrojām diezgan izteiktu sakarību: jo siltāks un sausāks ir bijis laiks pumpuru determinācijas periodā un mazāk mātesaugi noslogoti ar tekošā gada ražu, jo relatīvi vairāk aizmetas ziedpurnpuru, kam parasti seko intensīvāka ziedēšana un bagātāka augju raža. Līdz ar to bija izstrādāti kokaugu augļu un čiekuru ražas prognozēšanas bioloģiskie pamati. Taču šāda pieeja radīja vairākas nopietnas grūtības praktiskai prognozēšanai. Pirmkārt, pumpuru determinācijas perioda noskaidrošana prasīja darbietilpīgu bioloģisku analīzi, kas bija pa spēkam tikai augsti kvalificētam speciālistam. Otrkārt, šāda prognoze nedeva kvantitatīvus rezultātus, tie bija izteikti tikai kvalitatīvā formā («vairāk—mazāk»). Šis grūtības palīdzēja pārvarēt darbi matemātiskajā modelēšanā un elektronisko skaitļošanas mašīnu (ESM) pielietošanā, ko LVU botānikas katedrā sešdesmito gadu vidū uzsāka Imants Liepa, Maija Avena (Kūlīte) un Gaļina Stefanoviča (Pospelova).

I. Liepa izstrādāja ļoti parocīgu un precīzu metodi attiecīgo faktoru ietekmes īpatsvara noteikšanai (ja visu faktoru kopējo ietekmi pieņem par 1007o). Katedrā tika sastādīta arī programma faktoru ietekmes īpatsvara aprēķināšanai ar ESM. Kad ātrdarbīgā ESM izskaitļoja šo rādītāju katrai veģetācijas perioda dekādei, bija skaidri redzams, ka ikviena faktora ietekmes īpatsvars mainās pētāmā perioda laikā. Tos laika posmus, kad šī rādītāja skaitliskā izteiksme pārsniedz (kā pozitīvā, tā negatīvā izteiksmē) būtiskuma līmeni ar pieļaujamu (piemēram, 95%) ticamību, pieņem par attiecīgā faktora ietekmes aktīvākajiem periodiem. Izrādījās, ka daži pētītie faktori nekad būtiski neietekmē prognozējamās ražas veidošanos. Tādus faktorus izslēdzām no turpmākās analīzes. Pārējo faktoru ietekme būtiskuma līmeni pārsniedza parasti divas reizes veģetācijas periodā. Sādi aktīvie periodi izpaudās veģetācijas perioda sākumā un vasaras beigās. Ātrdarbīgās mašīnas aprēķinātais otrais aktīvais periods laika ziņā labi sakrita ar darbietilpīgajām bioloģiskajām metodēm atrasto determinācijas periodu pumpuru attīstībā. Bet pirmais aktīvais periods sakrita ar to laika posmu, kad veidojas tekošā veģetācijas perioda ziedu dzimumšūnas (putekšņi un olšūnas). Protams, nākamā gada ražas prognozes sastādīšanai var izmantot tikai otrā aktīvā perioda datus. Pirmā aktīvā perioda dati noder prognozes koriģēšanai nākamā gada pavasari.

ESM pēc mūsu programmas aprēķina faktora ietekmes aktīvos periodus, salīdzinot ilggadējo (8—15 gadu) novērojumu datus par attiecīgās sugas augļu vai čiekuru ražām ar šī ilggadējā perioda meteoroloģisko un citu novērojumu datiem pa dekādēm. Sādi aprēķinātajiem faktoru ietekmes aktivajiem periodiem ir ļoti liela nozīme prognozes matemātiskā modeļa izstrādāšanā, jo nav jāapgrūtina prognozists ar datu izmantošanu par visu iepriekšējo veģetācijas periodu. Līdz ar to prognozes modelis kļūst vienkāršāks un daudz vieglāk izskaitļojams. Turklāt vairuma nozīmīgu faktoru ietekme iznāktu nebūtiska, ja to aprēķinātu nevis šī faktora ietekmes aktīvajam periodam, bet gan vidēji visam veģetācijas periodam. Līdz ar to formāli šādus faktorus nedrīkstētu ieslēgt prognozes modelī, pats šis modelis iznāktu nepietiekoši reprezentatīvs un prognozēšanas rezultāti būtu pārāk nenoteikti.

Attiecīgo faktoru ietekmes aktīvo periodu iepriekšējai aprēķināšanai ir arī liela nozīme tīri bioloģisko pētījumu plānošanā. Aktīvais periods norāda, ka šinī laikā risinās kādi būtiski bioloģiskas dabas procesi augā. Precīzi norādītais šo procesu norises laika posms ievērojami atvieglo turpmāko pētniecības darbu.

Prognozes matemātiskais modelis parasti ir vienādojums, piemēram, y=a + bxļ + cx2 + dx3 „ Prognozējamais rezultāts (mūsu gadījumā — augļu vai čiekuru raža) apzīmēts ar simbolu y, prognozējošie faktori, kas nosaka gaidāmās ražas lielumu, apzīmēti ar X\, x2 un (piemēram, fizioloģiski aktīvās temperatūras summa, gaisa mitruma vidējais deficīts un pašreizējās augļu vai čiekuru ražas lielums). Vienādojuma koeficientus a, b, c un d aprēķina pēc ilggadēju novērojumu datiem. Sādā prognozes modelī attiecīgo X\, x2 un x3 vietā atliek ievietot šī gada determinācijas perioda (piemēram, jūlija pēdējās dekādes un augusta pirmās un otrās dekādes) datus par fizioloģiski aktīvo temperatūru, gaisa mitruma deficītu un esošās ražas lielumu, pareizināt ar attiecīgajiem koeficientiem, saskaitīt, un prognozējamais nākamā gada augļu vai čiekuru ražas lielums aprēķināts. Protams, šo prognozējamo lielumu iegūsim tādās pašās mēra vienībās, kādās noteikta esošā augļu vai čiekuru raža.

Prognozes modeļa izstrādes gaitā grūtības sagādāja tāda rādītāja kā fizioloģiski aktīvās temperatūras summas noteikšana. I<ā zināms, jebkurš fizioloģisks process sākas tikai tad, ja gaisa temperatūra ir sasniegusi tam vajadzīgo līmeni. Taču pat viena un tā paša auga dažādiem dzīvības procesiem šis temperatūras kritiskais līmenis vairāk vai mazāk atšķiras. Augu fizioloģijā šādu temperatūras kritisko līmeni, zem kura attiecīgie auga procesi nenorit, sauc par fizioloģisko nulli. Ģeneratīvo procesu norisei (ziedu, augļu un sēklu veidošanai) nepieciešama augstāka temperatūra nekā veģetatīvajām norisēm (dzinumu, lapu un sakņu augšanai). Tāpēc agrometeoroloģijā operē ar divējāda tipa temperatūru summu: efektīvās (virs 5°C) un aktīvās (virs 10 °C) temperatūras summu. Taču pieņemt, ka visiem augiem veģetatīvie procesi sākas virs 5°C un ģenera- tīvie — virs 10°C, būtu pārāk rupjš tuvinājums, kas būtiski pazeminātu prognozes atbilstību. Precīzākas prognozes izstrādāšanai nepieciešams noteikt, kāds konkrētajā gadījumā šis temperatūras kritiskais līmenis ir patiesībā. Augu fiziologi šo rādītāju nosaka, eksperimentējot ar attiecīgās sugas vai šķirnes augiem fito- tronā, kur gaisa temperatūru un dažus citus faktorus var regulēt. Strādājot ar savvaļas kokaugiem, šāda metode neder, jo lielu ražojošu koku nav iespējams ievietot fitotronā. Bija nepieciešams izstrādāt metodi vides faktora ietekmes kritiskā līmeņa noteikšanai bez augu ievietošanas fitotronā. Tādu metodi izveidoja I. Liepa un G. Pospelova, izstrādājot programmu nepieciešamo aprēķinu veikšanai ar ESM. Sī metode tiek realizēta ar matemātisko modeli, kas pamatojas uz priekšstatu par to, ka, uzmērot attiecīgo faktoru, iegūstam datus, kuri sastāv no aktuālās (derīgās) un liekās (potenciālās) informācijas. Tā, piemēram, pavasarī bērza sulu cirkulācija sākas, tikko gaisa temperatūra pārsniedz +1 °C, bet meteoroloģiskie dati par gaisa temperatūru —5°, — 3° un 0,5° C nesniedz mums nekādu aktuālo (derīgo) informāciju. Sādu informāciju iegūsim tad, kad gaisa temperatūra pārsniegs 1 °C, kas mūsu piemērā ir «fizioloģiskā nulle» (kritiskais līmenis). Minētais matemātiskais modelis rāda, kā mainās attiecīgā faktora (mūsu piemērā — gaisa temperatūras) ietekmes īpatsvars, pakāpeniski samazinot šī faktora kvantitatīvo izteiksmi. Kamēr atmet potenciālo informāciju, tikmēr pētāmā faktora īpatsvars praktiski nesamazinās. Taču, līdzko sākam atmest derīgo informāciju, attiecīgā faktora īpatsvars izteikti krītas. Sis lūzumpunkts pētāmā faktora kvantitatīvajā izteiksmē, ar kuru sākas faktora ietekmes īpatsvara samazināšanās, tad arī ir meklējamā «fizioloģiskā nulle» (kritiskais līmenis). Salīdzinot datus par kukurūzas šķirņu «fizioloģisko nulli», ko ieguva ar matemātiskā modeļa palīdzību, ar profesores Helēnas Mau- riņas eksperimentālajiem datiem, konstatēja, ka abas metodes dod līdzīgus rezultātus (ģeneratīvo procesu fizioloģiskā nulle pat ātraudzīgajām šķirnēm izrādījās 13—14 °C). Līdz ar to tika pierādīts matemātiskā modeļa adekvātums (pietiekama atbilstība reālai objektivitātei).

Ar jaunas metodes palīdzību varējām noteikt pētāmās kokaugu sugas ģeneratīvajiem procesiem atbilstošu gaisa temperatūras kritisko līmeni un aprēķināt fizioloģiski aktīvās temperatūras summu, kas nepieciešama šo procesu norisei. Līdz ar to mūsu sastādītās ražas prognozes tapa precīzākas uri atbilstošākas. Taču ārējās vides (ekoloģisko) faktoru kritiskā līmeņa noteikšana nepieciešama ne tikai sagaidāmās augļu un čiekuru ražas prognozēšanai. Sāds rādītājs nepieciešams arī, izstrādājot prognozes introducējamās (jaunieveda- mās) sugas vai šķirnes piemērotībai jauniem apstākļiem, kā arī prognozējot sugas potenciālo areālu (teritoriju, kurā tā var sekmīgi augt un ražot). Ekoloģisko faktoru kritisko līmeni nepieciešams zināt, arī prognozējot lauksaimniecības kultūraugu ražību un šiem kultūraugiem bīstamu kaitēkļu savairošanās briesmas. Par šāda tipa prognozēm parunāsim desmitajā nodaļā.

6. n o d aļa

INTRODUCĒTO AUGU UN DZĪVNIEKU LIKTEŅA PAREDZĒŠANA

Cilvēks.., pārvieto derīgus augus un mājlopus no vienas zemes uz otru un tā pārveido augu un dzīvnieku valsti veselās pasaules daļās.

F. Engelss

Derīgus augus un mājdzīvniekus cilvēki pārvietojuši no viena apvidus uz otru jau sirmā senatnē, kopš sākuši nodarboties ar lauksaimniecību. Zemkopības un lopkopības pirmsākumi meklējami neolīta (vēlīnā akmens laikmeta) sākumā — mezolīta (vidējā akmens laikmeta) beigās, t. i., pirms 8—12 gadu tūkstošiem. Kā zināms, vairumam kultūraugu savvaļas senči bijuši izplatīti samērā nelielā teritorijā. Pēc šo augu ieviešanas kultūrā cilvēki tos sāka izplatīt arvien jaunās un jaunās zemēs. Ievērojamais padomju zinātnieks Nikolajs Vavilovs noskaidrojis, ka kultūraugi cēlušies no nedaudziem centriem. Tā, piemēram, mīkstie kvieši, rudzi, turku pupas, sīksēklu lini, Āzijas kokvilnas formas cēlušies no dienvidrietumu Āzijas kalnainā apgabala. Otrs kultūraugu izcelšanās centrs ietver kalnainās dienvidaustrumu Āzijas zemes. No šejienes ieviesta kultūrā soja, sāre (prosa), kailsēklu auzas un mieži, tējas krūms un citrusaugi, kā arī daži citi kultūraugi. Cieto kviešu, linu ar rupjām sēklām, lielgraudaino zirņu, cukurbiešu, daudzu sakņaugu, dažu auzu un augļu koku sugu dzimtene ir Vidusjūras piekraste. Ceturtais kultūraugu izcelšanās centrs sakrīt ar Āfrikas ziemeļaustrumu daļu (Etiopija un tai piegulošie kalnu rajoni). Šeit veidojušies plēksnainie mieži, violetgraudu kvieši, dažādas zirņu un auzu formas un daudz vietējo kultūru, kuras izplatītas tikai Āfrikā. No Jaunās pasaules (Peru—Meksikas) centra izplatīti kartupeļi, topinam- būrs, kukurūza, zemās pupiņas, tabaka, saulgriezes, ķirbji, tomāti, Amerikas kokvilnas sugas un citi kultūraugi. Daudzi kultūraugi ir introducēti (ieviesti) tūk

stošiem kilometru no sava sākotnējā areāla un atraduši piemērotus augšanas apstākļus dažādos pasaules rajonos. Grūti tagad iedomāties Latviju un kaimiņu republikas bez kartupeļiem, Moldāviju bez kukurūzas, Ukrainu bez saulgriezēm, Gruziju bez tējas krūmu, mandarīnu un citronu plantācijām. Taču pirms četrsimt gadiem neviens cilvēks šajos apgabalos pat nespēja iedomāties, ka tādi augi vispār eksistē. Tāpat kā Latvija tad nepazina vēl ne ceriņus, dzīvības kokus un zirg- kastaņas, ne tulpes, hiacintes, dālijas, flokšus un daudzus citus krāšņumaugus.

Citzemju augu un mājdzīvnieku pārvietošana uz jauniem apgabaliem, to līdzšinējā introdukcija noritēja ļoti lēni. Bija nepieciešams nomainīties daudzām augu un dzīvnieku paaudzēm, kamēr izveidojās vietējiem apstākļiem piemēroti ekotipi, jaunas ekoloģiskas formas. Sādu pakāpeniskas pielāgošanās procesu jauniem klimatiskiem apstākļiem sauc par aklimatizāciju. Taču nereti jau pirmā introducentu paaudze jaunajā dzīves vietā jūtas tikpat labi kā savā dzimtenē. Tad saka, ka notikusi attiecīgās sugas naturalizācija. Aklimatizācija prasa daudz vairāk laika, darba un līdzekļu nekā naturalizācija, tāpēc ārkārtīgi svarīgi ir paredzēt attiecīgas sugas vai šķirnes introdukcijas rezultātus.

Augu introdukcijas rezultātu paredzēšanas nepieciešamību sāka uzsvērt dabaszinātnieki jau pagājušā gadsimta sākumā. Zinātnisko domu šajā virzienā sekmēja… daudzu tropu un subtropu augu aklimatizācijas neveiksmes Francijā un dažās citās Rietumeiropas zemēs. Optimistiskos uzskatus par augu ātras aklimatizē- šanas iespēju nomainīja vilšanās praksē un pesimisms teorētiskajos darbos. Ievērojamākie XIX gadsimta augu ģeogrāfijas zinātnieki Dekandols, Djubreils un citi vispār noliedza augu aklimatizācijas iespēju. Tika atzīta tikai naturalizācija — augu pārvietošana uz līdzīgiem klimatiskajiem apstākļiem.

Uz naturalizācijas ideju balstījās ari pirmās zinātniskās atziņas par augu introdukcijas rezultātu paredzēšanu. Ievērojamais naturālists, botāniskās ģeogrāfijas pamatlicējs Aleksandrs Humbolts grāmatā «Idejas par augu ģeogrāfiju» 1807. gadā rakstīja, ka, paredzot augu introdukcijas sekmību, sevišķa uzmanība jāpievērš klimatiskajiem rādītājiem, pirmkārt temperatūrai. Sinī

sakarībā viņš uzsvēra, ka galvenā nozīme ir nevis vidējai gaisa temperatūrai, bet gan temperatūras summai veģetācijas periodā. Pēc A. Humbolta domām, uz sekmīgiem introdukcijas rezultātiem var cerēt tikai tad, ja pozitīvo temperatūru summa introdukcijas apgabalā nebūs mazāka kā šī auga dzimtenē. Krievu zinātnieks Andrejs Krasnovs pagājušā gadsimta beigās zinātniski pamatoja vērtīgu subtropu augu kultivēšanas iespēju Melnās jūras piekrastē un arī praktiski ierīkoja šeit pirmās citrusaugu un tējas krūma plantācijas. Viņš izskaidroja vietējās floras relatīvo nabadzību nevis ar pašreizējiem klimatiskajiem apstākļiem, bet gan ar daudzu sugu iznīkšanu šeit samērā nesenajā ledus laikmetā. Tāpēc jaunu augu sugu introducēšanas panākumu paredzēšanai viņš ieteica salīdzināt attiecīgās sugas dzimtenes un introdukcijas rajona dabas apstākļus un ģeogrāfisko ainavu.

Manuprāt, neviens zinātnisks darbs par augu introdukcijas rezultātu paredzēšanu nav tik daudz diskutēts kā vācu dendrologa un mežzinātnieka Ileinriha Maira ieteiktā «klimata analogu metode». So metodi viņš izklāsta vairākās grāmatās, kas iznāca XIX gadsimta beigās un XX gadsimta sākumā. Ziemeļu puslodes mežu joslu viņš sadala paralēlās klimatiski ainaviskās un dendroloģiskās zonās, izdalīdams šinī ziņā analoģiskas (pietiekami līdzīgas) zonas Eiropā, Ziemeļamerikā un Āzijā: palmu zonu (Palmetum), lauru (Lauretum), kastaņu (Castanetum), dižskābaržu (Fagetum), skujkoku (Abietum) un polāro sugu (Polaretum) zonu. Katru zonu H. Mairs raksturo ar svarīgāko klimatisko apstākļu rādītājiem. Ja, piemēram, pārnes kādu sugu no Ziemeļamerikas dižskābaržu zonas analogā zonā Eiropā vai Āzijā, tad introdukcijas rezultātu var prognozēt pozitīvi.

H. Maira oponenti norādīja, ka viņa izdalītajām zonām var būt tikai orientējoša nozīme augu introdukcijas darbā, jo dažādas palmu, kastaņu, dižskābaržu un skujkoku sugas ievērojami atšķiras pēc savām ekoloģiskām prasībām. Latvijā, piemēram, daudzas priežu, egļu un baltegļu sugas izsalst, nemaz jau nerunājot par tādiem maz ziemcietīgiem skujkokiem kā ketelerija, pseidolapegle, mamutkoks, īstā ciprese, toreja, araukā- rija, īstais ciedrs.

Skrīveru dendrārija izveidotājs M. Siverss, visumā pozitīvi vērtēdams H. Maira zinātniskos darbus, kate- goriski iebilda pret iedzimtības ziņā atšķirīgu iekšsugas formu noliegšanu. Savu kritiku M. Siverss pamatoja ar personisko pieredzi, ka vienas un tās pašas sugas pārstāvji jūtas Skrīveros ļoti dažādi atkarībā no sēklu iegūšanas vietas. Teorētiski viņš savus novērojumus pamatoja ar C. Darvina teoriju par jaunu formu un sugu veidošanos ārējās vides ietekmē. Tas nozīmē, ka vienas sugas areāla dažādās da|ās sastopamas iedzimtības ziņā atšķirīgas formas. Tālāk šo C. Darvina ideju par nepieciešamību izzināt introducējamās sugas ekoloģiski ģeogrāfisko un ģenētisko potenciālu attīstīja padomju zinātnieks N. Vavilovs. Viņš izstrādāja augu introdukcijai diferencētu botāniski ģeogrāfisko metodi, kas prasa pēc iespējas lielāku daudzumu iekšsugas formu izpēti. Ar tiešu N. Vavilova līdzdalību un viņa vadībā Vissavienības Augkopības institūta kolekcijās tika savākti un pētīti vairāk nekā 200 tūkstoši kultūraugu paraugu.

Taču diskusija par H. Maira «klimata analogu metodi» neizbeidzās mūsu gadsimta sākumā. So metodi aizstāvēja un attīstīja tālāk itāļu zinātnieks A. Pavari un ievērojamais ASV dendrologs A. Rēders. Ļoti asi, pat noliedzoši kritizēja šo metodi daudzi autori mūsu zemē XX gadsimta četrdesmitajos un piecdesmitajos gados, vadoties no T. Lisenko «augu dabas pārveidošanas» koncepcijas. Pazīstamais augu introdukcijas speciālists Anatolijs Gurskis grāmatā «Kokaugu introdukcijas galvenie rezultāti Padomju Savienībā» 1957. gadā rakstīja, ka «klimata analogu metodes» kritika jau kļuvusi par modes lietu un ne mazums kritiķu pat nav lasījuši H. Maira darbus. Sīs astoņdesmit gadu ilgās diskusijas atbalss izskanēja 1975. gada jūlijā XII Starptautiskā botāniķu kongresa augu introdukcijas simpozijā.

Tagad jau ir vispāratzīts, ka introdukcijas rezultāti lielā mērā atkarīgi no jauniem apstākļiem piemērota izejmateriāla izvēles. Tā, piemēram, ļoti dekoratīvās liānas — kāpelējošās hortenzijas ieaudzēšanas mēģinājumi Latvijas un kaimiņu republiku teritorijā daudzus gadu desmitus cieta neveiksmi, jo izejmateriālu saņēma ar Rietumeiropas firmu starpniecību no Dienvidjapānas.

Tikai pēckara gados izdevās ieaudzēt šo krāšņumaugu, izmantojot stādus, ko saņēma no Sahalīnas. Selekcionārs Pēteris Upitis savu ziemcietīgo Latvijas aprikožu šķirņu izaudzēšanai izmantoja sēklas, ko savāca Vidusāzijā un Kaukāzā no tādiem kociņiem, kuri aug visaugstāk kalnos.

Taču ar izejmateriāla iegūšanas vietas izvēli prognozēšanas uzdevums augu introdukcijā vēl nebūt nav atrisināts. Vidusāzijas un Kaukāza kalnos ir samērā bargas ziemas, taču turienes klimatiskie apstākļi diezgan ievērojami atšķiras 110 Latvijas apstākļiem. Tāpēc selekcionāriem P. Upītim un V. Vārnām nācās sēt ļoti daudz sēklu, lai no tūkstošiem sējeņu atlasītu tikai dažus — vispiemērotākos mūsu dabas apstākļiem. Jo mainīgāka introdukcijai izvēlētā forma, t. i., atšķirīgāki savā starpā sējeņi, jo veiksmīgāks būs selekcionāra — šīs sugas introducētāja darbs. Ja izejforma ir maz mainīga, tad pat ilgstoša darba rezultātā to nevar daudz pavirzīt ārpus savvaļas areāla. Tā, piemēram, šaurā joslā gar Kurzemes piekrasti mūsu republikā dažuviet (Rucavas apkārtnē, Slīteres rezervātā) aug īve, kas ražo arī sēklas. Taču mēģinājumi pavirzīt šo skaisto skuju koku kaut simt kilometru tālāk no jūras līdz šim beigušies neveiksmīgi. Acīmredzot šī īves izejforma ir maz va- riabla (mainīga) un atrodas uz sava iespējamā areāla robežas.

Kā atšķirt dabā attiecīgās sugas variablu izejmateriālu no mazāk mainīga? Jautājums šķiet vienkāršs: jo vairāk augi atšķiras, jo tāds izejmateriāls variablāks. Taču, atbildot uz šo jautājumu, jāņem vērā mūsdienu ģenētikas atziņas, ka organismu ārējo atšķirību nosaka gan šo organismu dažādā iedzimtība, gan īpatnējie vL des apstākļi. Tā, piemēram, visiem kokiem, ko izaudzējām no vienas papeles spraudeņiem, ir vienāda iedzimtība. Taču šie koki atšķiras cits no cita, jo auguši dažādos ārējās vides apstākļos. Zināma ietekme ir arī spraudeņu griešanas vietai māteskoka vainagā, jo dažādi zari aug dažādos apstākļos (saņem dažādu apgaismojuma, ūdens un minerālvielu daudzumu). Izlase te nekādus būtiskus rezultātus nespēj dot.

Lai paredzētu izlases rezultātus attiecīgo augu introdukcijas gaitā, jānoskaidro izvēlētā izejmateriāla geno- tipiskā heterogenitāte (augu atšķirības iedzimtības ziņā). Šo uzdevumu ģenētikā risina, atlasot analizējamā izejmateriālā 3—4 ģenerācijās (dzimumpaaudzēs) augus, kuriem attiecīgā pazīme viskrasāk izpaužas. Pēc tā, cik būtiski atšķiras izlases rezultātā iegūtie augi no izejformas, spriež par analizētā izejmateriāla geno- tipisko heterogenitāti. Bet kā šādu izlasi veikt sugas savvaļas areālā, kur pēc šīs sugas izejmateriāla ieradusies «augu mednieku» ekspedīcija? Ja rīkotos pēc šādas metodes, izlasei kokaugu trīs četrās paaudzēs vajadzētu veltīt 50—100 gadus. Tāpēc zinātnieki neatlaidīgi meklē tādas metodes, kas palīdzētu noskaidrot izejmateriāla genotipisko heterogenitāti bez paaudžu maiņas.

Šāda paņēmiena izstrādāšanas gaita apstiprina J. V. Gētes atzinumu, ka starp diviem pretējiem viedokļiem pastāv nevis patiesība, bet problēma. Šie pretējie viedokļi radās pēc kāda raksta publicēšanas «Latvijas PSR ZA Vēstīs» par tā saucamā «iedzimstamības koeficienta» noteikšanu bez paaudžu maiņas. Taču raksta autoru publicētie eksperimentu rezultāti izraisīja nopietnus iebildumus. Šie rezultāti izrādījās atkarīgi no pētāmā materiāla grupēšanas. Bez tam daudzos gadījumos parādījās diezgan prāvi pēc absolūtā lieluma negatīvi… skaitļu kvadrāti. No matemātikas zināms, ka reālu skaitļu kvadrāti nevar būt negatīvi lielumi. Arī no bioloģiskā viedokļa šādi rezultāti ir aplami, jo, pētot reālo dabu, mēs operējam ar reāliem, nevis ar šķietamiem lielumiem. Plaši pazīstamais matemātiskais joks — «pierādījumi», ka 2X2 = 5, 3X3=10 u. tml., operē ar šķietamiem skaitļiem (negatīviem kvadrātiem) kā ar reāliem lielumiem. Bet, kā izteicies matemātiķis A. Hausdorfs, kur divreiz divi ir pieci, tur parādās raganas. (Ragana taču arī ir šķietama būtnei) Taču diemžēl, oponējot raksta autoriem, neko vairāk par «raganu» konstatēšanu toreiz nespēju pateikt, mūsu diskusija nonāca strupceļā un nekādu jaunradi nesolīja. Bija jāuzsāk pētījumi, lai noskaidrotu, no kurienes rodas šīs «raganas». «Raganu medībās» radās jauna metodiska pieeja augu dabisko populāciju genotipiskās nevienvei- dibas analīzei.

Bez tikko minētajām metodēm augu introducēšanas rezultātu prognozei ieteiktas arī citas, piemēram, Uz- bekijas Zinātņu akadēmijas botāniskā dārza izveidotāja Fedora Rusanova izstrādātā filoģenētisko kompleksu metode, profesora M. Kultijasova ekoloģiski vēsturiskā metode, profesora S. Sokolova floru kopības koeficientu metode u. c. Interesanta ir ASV zinātnieka R. Huda teorētiski pamatotā atziņa, ka attiecīgās sugas introdu- cēšana iespējama šīs sugas potenciālajā areālā, taču šī pieeja netika realizēta augu introdukcijas sagaidāmo rezultātu prognozēšanā, jo nebija izstrādāta korekta metodika sugas potenciālā areāla noteikšanai. Sādu metodisku uzdevumu var atrisināt, izmantojot I. Liepas un G. Pospelovas metodi ekoloģisko faktoru kritiskās robežas noteikšanai. Zinot augam svarīgāko dabas faktoru kritiskos līmeņus, var aprēķināt un atzīmēt kartē ģeogrāfiskās robežas, līdz kurām būs nodrošināta attiecīgās sugas normāla augšana un attīstība.

Taču augu un dzīvnieku introdukcijas prognozēšanai ir arī otrs aspekts: jāparedz, kādas negatīvas sekas vietēja biocenozē varētu izraisīt jaunas sugas ieviešana. Daudzi spilgti piemēri liecina par neapdomīgi introdu- cētas sugas izteikti negatīvu biocenotisko ietekmi. Kā te lai neatceras «kaktusu briesmas», ko vēl samērā nesen pārdzīvoja Austrālija. 1787. gadā kapteinis Arturs Filips ieveda šajā zemē pārdesmit kaktusu dzimtas opunciju ģints sugas un sāka tās audzēt savā dārzā. Drīz vien kaktusi izplatījās pa kaimiņu dārziem, tad ieviesās ganībās un sāka iekarot laukus un dārzus. Smagā cīņā ar adatainajiem agresoriem zemkopji bija spiesti arvien vairāk atkāpties. Opuncijas vairojās un auga tādā tempā, ka 1925. gadā aizņēma jau apm. 25 miljonus ha lauksaimniecībā izmantojamo zemju. Nelīdzēja ne cirvis, ne uguns, ne indīgas ķimikālijas — opunciju aizņemtā teritorija joprojām paplašinājās. Tad Austrālijas zinātnieki valdības uzdevumā devās uz Centrālo Ameriku, lai tur, opunciju dzimtenē, sameklētu šo augu dabiskos ienaidniekus. Opunciju efektīvāko kaitēkļu 50 sugas nosūtīja uz Sērvudas izmēģinājumu staciju Austrālijā. Pēc rūpīgas pārbaudes izvēlējās kādu taureņu sugu — tā saucamo kaktusu svilinātāju. Sī taureņa kāpuri izēd kaktusu stumbriem visu mīkstumu, un saulē izkaltusi miza šķiet kā uguns apsvilināta. Tikuši pie bagātīgas barības, kaktusu svilinātāji strauji savairojās un septiņos gados «kaktusu briesmas» likvidēja. Līdzīgs piemērs Austrālijas kolonizēšanas vēsturē ir «trušu briesmas». Te ievestie truši tā savairojās un noēda tik daudz zāles, ka daudziem vietējiem savvaļas zālēdājiem dzīvniekiem draudēja bada nāve, un sāka nopietni apdraudēt aitkopību, kas ir vietējās lauksaimniecības pamatnozare. Cīņa ar «trušu briesmām» prasīja milzīgus izdevumus.

Pagājušā gadsimta beigās Jaunorleānas kokvilnas izstādē (ASV) kādam apmeklētājam tik ļoti iepatikās ūdenshiacinte (eihornija), ka viņš vienu stādu atveda uz Floridu. Sim Brazīlijas augam arī Floridas dabas apstākļi izrādījās piemēroti. Tā kā šeit nebija ūdens hiacintes dabisko ienaidnieku, tā strauji vairojās kā no sēklām, tā veģetatīvi; Viena auga pēcnācēji jau desmit mēnešos sedza ūdens virsmu ap pushektāru lielā platībā. Mūsu dienās šis augs Floridā kā bieza vienlaidu sega klāj ap 3600 ha ezeru un upju ūdeņu, tas izplatījies arī citos ASV dienvidu štatos. Odenshiacintes biezā sega būtiski samazina skābekļa saturu ūdenī un ļoti pasliktina apgaismojumu. Tāpēc šādos ezeros un upēs iet bojā daudzas zivis un citi ūdens iemītnieki. Protams, tas nopietni traucē arī kuģošanu. Cīņai ar ūdenshiacinti iztērēti simtiem miljonu dolāru, taču šī introducenta ekspansija arvien vēl nav ierobežota. Ūdenshiacinte nesen «izbēgusi» no dažiem botāniskajiem dārziem Āfrikā un Dienvidāzijā, bet jau paspējusi «iekarot» prāvas iekšējo ūdeņu platības. Līdzīgs piemērs ir arī Kanādas elodeja. Lai gan Eiropā ievazāti tikai šīs sugas sievišķie eksemplāri un tāpēc tā vairojas veģetatīvi, Kanādas elodeja arī šeit kļuvusi par upju un ezeru agresīvu nezāli.

Kā piemēru kaitīgu citzemju sugu ieviešanai nereti min Tālo Austrumu jenotsuņu introdukciju Padomju Savienības Eiropas daļā, arī Latvijā (1948. gadā). Sie dzīvnieki mūsu republikā jūtas lieliski, strauji vairojas (vienā metienā 5—13 mazuļi). Jenotsuns posta putnu ligzdas, iznīcina arī mazākus un vidēja lieluma perētājus. Speciālisti vienprātīgi uzskata, ka introducētais jenotsuns būtiski kaitē medību saimniecībai.

Dažkārt introducētā suga pati nekaitē vietējai bio- cenozei, bet pārnes kādu citu kaitīgu faktoru. Tā notika ar Ķīnas kastaņas (Castanea mollisima) introdukciju Ziemeļamerikā. Uz šīs sugas parazitē kāda mikroskopiska sēne (Endotia parasitica), no kuras Ķīnas kastaņa būtiski necieš. Turpretim vietējai Amerikas kastaņai (Castanea dentata) šī sēne izrādījās nāvējoša. Visā kontinentā vietējās kastaņas masveidīgi iznīkst. Sī katastrofa pārvelk svītru arī mūsu republikas dendro- logu iecerēm introducēt no Ziemeļamerikas visziemcie- tīgāko īsto kastaņu sugu. Te jāpiezīmē, ka mūsu republikas apstādījumos izplatītajai zirgkastaņai nav nekā kopēja ar īsto (ēdamo) kastaņu. Pavisam ir pazīstamas 14 īstās kastaņas sugas. Rietumeiropā plaši kultivētā ēdamā kastaņa (Castanea sativa) mūsu republikā bargākās ziemās izsalst. Ievērojami ziemcietīgāka ir Amerikas kastaņa, kuras augļi (rieksti) ari ir ēdami. Ar neapdomīgu Ķīnas kastaņas introdukciju Ziemeļamerikā visziemcietīgākā ēdamo kastaņu suga praktiski ir iznīcināta.

7. nodaļa

KĀ SASNIEGT VĒLAMO RAŽU

Tas, kurš prastu izaudzēt divas vārpas tur, kur līdz šim auga viena… pelnitu visas cilvēces pateicību.

K. Timirjazevs

Volgogradā 1973. gada martā notika plaša Vissavienības konference par lauksaimniecības kultūraugu ražas programmēšanu. Konferences dalībnieki pastāstīja, ka pēdējos piecos sešos gados graudu un zaļās masas raža tiek programmēta arvien plašāk. Tā, piemēram, ražošanas izmēģinājumu sējumos Volgo- gradas apgabala padomju saimniecībā «Volgodona», Kalmiku autonomās republikas padomju saimniecībās «Južnij» un «Komsomoļec», kā ari Capajeva kolhozā ieprogrammēta ziemas kviešu 'Bezostaja 1' 60 centneru liela graudu raža no hektāra. Sājos izmēģinājumos četru gadu laikā faktiskā raža no hektāra svārstījusies no 59 līdz 64 centneriem.

Pēdējos gados lauksaimniecības literatūrā arvien biežāk varam lasīt par panākumiem ražas programmēšanā. Sevišķi izcili sasniegumi ir Baltkrievijas PSR. Sajā republikā lauksaimniecības kultūraugu ražas programmē arvien plašākos apmēros. Tas būtiski sekmē kopējas ražas pieaugumu. Kopš septītās piecgades vidējā raža visā republikā apmēram trīskāršojusies.

Tas taču milzīgs panākums — jau iepriekš ieprogrammētu augstu un stabilu ražu nodrošināšana lauksaimniecībā, kur produkcija lielā mērā atkarīga no mainīgiem laika apstākļiem. Lauksaimniecības kultūraugus to izplatības ziemeļu un ziemeļrietumu rajonos apdraud vēlīnās salnas, zema temperatūra un pārāk liels nokrišņu daudzums vasarā, dienvidu rajonos — pārmērīgs sausums. Sevišķi liels sausums piemeklēja Pievolgu 1921. un 1922. gadā, kas izraisīja sējumu masveida iznīkšanu un vietējo iedzīvotāju badu. Cariskās Krievijas

daudzās guberņās XIX gadsimtā zemnieki pieredzēja smagas_ neražas un badu gandrīz četrdesmit gadus. Ne- lielaja Īrijā 1846. gadā bada nāvē nomira vairāk nekā miljons zemnieku un gandrīz tikpat daudz, glābdamies no bada, emigrēja uz Ameriku. Indijā 1876. gadā bada nāvē nomira ap pieci miljoni cilvēku. Arī mūsu gadsimta otrajā pusē neražas un bada gadi smagi skar vēl daudzas valstis Āzijā, Āfrikā un Dienvidamerikā. Tikai divās Bangladešas provincēs, Rangpurā un Dinažpurā, 1974. gadā no augusta līdz decembrim bada nāvē nomira vairāk nekā 300 tūkstoši cilvēku. Protams, bada cēloņus nevar reducēt tikai uz neražām vien. Te svarīga loma ir sociāli netaisnīgai produktu sadalei, ļoti zemajam ražošanas līmenim vispār. Līdz ar zemkopības kultūras paaugstināšanos mazāk katastrofāli izpaužas neražas. Sociālisma zemēs ar attīstītu lauksaimniecību neražas gadi mazāk bīstami. Taču periodiskā ražas pazemināšanās arī te rada traucējumus valsts ekonomikā. Novērst neražas, kas periodiski piemeklē zemkopja laukus, ir sens cilvēces sapnis. Un ražas programmēšanas metode vērš šo sapni īstenībā.

Ko tad nozīmē jēdziens «ražas programmēšana»? Kāds sakars programmēšanai ar prognozēšanu? Kāpēc pirmā plašā Vissavienības konference par šo problēmu sanāca Volgogradā?

Sāksim ar pēdējo jautājumu. Vissavienības konferences parasti notiek tur, kur apspriežamās problēmas risināšanā jau gūti vērā ņemami panākumi. V.olgogradas Lauksaimniecības institūtā prāvs pētnieku kolektīvs profesoru G. Listopada, A. Klimenko, G. Ustenko un A. Ivanova vadībā jau vairāk nekā desmit gadus aktīvi risina dažādu lauksaimniecības kultūraugu ražas optimālās programmēšanas teorijas un metodikas jautājumus. Ņemot vērā šīs problēmas sevišķo nozīmi mūsu zemes lauksaimniecības tālākā attīstībā, Ļeņina Vissavienības lauksaimniecības zinātņu akadēmijas prezidijs izveidojis zinātniski metodisko padomi teorētisko un metodisko pētījumu vadīšanai ražas programmēšanā. Padomi vada akadēmijas viceprezidents I. Satilovs. Viņa vadībā veikti plaši pētījumi par šo problēmu dažādos Padomju Savienības apgabalos.

Ražas programmēšana, raksta I. Satilovs, ir tādu savstarpēji saistītu pasākumu kompleksa izstrādāšana, kuru savlaicīga un pareiza īstenošana nodrošina iepriekš aprēķināta augstas kvalitātes ražas daudzuma iegūšanu. Augstas ražas iegūšanas programmas pamatuzdevums ir ar izvēlētajiem pasākumiem efektīvi vadīt ražas veidošanās procesu no sējas lidz tās ievākšanai. Paši par sevi šie pasākumi nav nekas pilnīgi jauns un zemkopjiem nezināms. Te ir gan augstražīgas, konkrētiem apstākļiem piemērotas šķirnes izvēle, gan pareiza augsnes apstrāde un labāko sējas laiku ievērošana, gan augu prasībām piemērota mēslošanas un sējumu kopšanas sistēma, pasākumi augu aizsardzībai pret kaitēkļiem un slimībām, augsnes aizsargāšana no ūdens un vēja erozijas, savlaicīga ražas novākšana bez zudumiem un citi pasākumi.

Ražas programmēšana prasa plašus aprēķinus, kam nepieciešams izmantot elektroniskās skaitļošanas mašīnas. Volgogradas Lauksaimniecības institūtā izstrādāts mašīnprogrammu komplekss, kas sastāv no trim pamatprogrammām. Te izstrādātās programmas rāda, ka ražas programmēšanai ir visciešākā sakarība ar prognozēšanu. Pirmā ir prognostiskā programma. Bez iepriekšējas prognozes nav iespējams reāli programmēt nākamo ražu. Kā zināms, augi fotosintēzes procesā spej izmantot tikai zināmu daļu no saules starojuma spektra — tā saucamo fizioloģiski aktīvo radiāciju (FAR). Taču arī no saules staru FAR, kas nonāk uz lapu virsmas, augi spēj lietderīgi izmantot tikai nelielu daļu, kas parasti nepārsniedz divus procentus. Tāds ir augu fotosintētiskās darbības lietderības koeficients, no kura tieši atkarīgs saražotās bioloģiskās masas daudzums. Tāpēc augu fiziologi un selekcionāri neatlaidīgi meklē iespējas, kā paaugstināt kultūraugu fotosintē- tisko darbību. Ir jau izaudzētas tādas šķirnes, kurām labas agrotehnikas apstākļos šīs lietderīgās darbības koeficients sasniedz 5—10 procentus. Zinot attiecīgās šķirnes lietderīgās darbības koeficientu un no saules pieplūstošās FAR daudzumu, var aprēķināt (prognozēt) tā saucamo potenciālo ražu. Tā ir maksimāli iespējamā šīs šķirnes raža visoptimālākajos apstākļos noteiktā ģeogrāfiskajā rajonā. Bet, tā kā meteoroloģiskie ap- stakļi veģetācijas perioda gaitā parasti novirzās no optimuma (piemēram, pārāk maz vai pārāk daudz nokrišņu), tad iespējamo ražu neiegūsim pat ar visopti- mēļāko agrotehniku. Tāpēc praktiska nozīme kultūraugu ražas prognozēšanā ir tādam jēdzienam kā «reāli iespējamā raža». Tā ir tāda attiecīgās šķirnes visaugstākā raža, ko iespējams iegūt konkrētos meteoroloģiskajos apstāk|os, optimāli izmantojot zemkopja rīcībā esošos materiālos līdzekļus.

Protams, zemkopim nepietiek ar reāli iespējamās ražas prognozi vien. Faktori, kas būtiski ietekmē ražas veidošanos, taču ir mainīgi, un līdz ar to rudenī iegūtās ražas daudzums var ievērojami atšķirties no prognozes datiem. Tāpēc volgogradiešu kompleksā programma nodrošina iespēju operatīvi sekot augu «ražošanas procesa» gaitai un negativo noviržu gadījumos tās attiecīgi koriģēt. Jau prognostiskā programma izveidota tā, ka elektroniskā skaitļošanas mašīna aprēķina paredzamo ražas organiskās masas pieaugumu pa augu organoģenēzes posmiem no dīgšanas līdz ražas pilnīgas ienākšanās laikam. Auga attīstībā organoģenēzes posmi ir būtiski atšķirīgi. Sājos posmos augi dažādi reaģē uz arējās vides apstākļiem (temperatūru, mitrumu, barības vielu sastāvu un daudzumu augsnē u. c.).

Lai varētu izsekot, kā ārējie apstākli ietekmē organiskās masas pieaugumu dažādos organoģenēzes posmos, Volgogradas zinātnieki izstrādājuši tā saucamo operatīvo programmu. Pēc šīs programmas ESM, izmantojot informāciju par ražas veidošanās noteicošajiem faktoriem tikko pagājušā augu organoģenēzes posma laikā, aprēķina konkrēto ražas organiskās masas pieaugumu attiecīgajā periodā. Aprēķinu atbilstību pārbauda, salīdzinot tos ar ievākto augu paraugu analīzes datiem. Sādi noskaidroto augu biomasas pieaugumu salīdzina ar šim pašam organoģenēzes posmam prognozēto lielumu. Ja faktiskais ražas organiskās masas pieaugums nenovirzās vairāk par 10% no prognozētā, tad tiek turpināti plānā paredzētie darbi un nekādus papildu pasākumus neveic. Turpretim, ja faktiskais ražas organiskās masas pieaugums ir vairāk nekā 10% zemāks par prognozēto, tad izmanto trešo pamatpro- grammu — tā saucamo korekcijas programmu.

Korekcijas programmas galvenais uzdevums — ar ESM ātri aprēķināt, ar kādiem papildu pasākumiem un cik ilgā laikā iespējams pacelt topošās ražas biomasas daudzumu līdz prognozētajam līmenim. Vajadzīgo pasākumu kombinēšanai ESM aprēķina dažādus variantus, agronoms izvēlas un īsteno vispiemērotāko. Sie pasākumi, protams, attiecas tikai uz regulējamiem faktoriem kā mēslošana, laistīšanas biežums un normu izmaiņa, papildu kopšanas pasākumi. Ar šādiem papildu agrotehniskajiem pasākumiem vai arī atteikšanos no kāda paredzētā pasākuma biomasas daudzumu paceļ līdz prognozētajam, nodrošina ieprogrammētās ražas iegūšanu. Lai gan Volgogradas Lauksaimniecības institūta mācību un pētījumu saimniecībā ražas programmē 2—4 reizes lielākas nekā apkārtējo saimniecību vidējās ražas apūdeņojamās platībās, programma ik gadus pilnībā īstenojas. II Vissavienības konferencē par lauksaimniecības kultūru ražas programmēšanu, kas notika 1975. gada jūnijā Ufā, šīs programmas izveidotāji un vadītāji pastāstīja, ka 1970.—1974. g. visā institūta izmēģinājumu lauku platībā iegūti 70—75 centneri ziemas kviešu (programmēts 70 centneru), 200—250 centneri lucernas siena (programmēts 200 centneru), 1000— 1570 centneri kukuruzas zaļās masas (programmēts 1000—1500 centneru) no 1 hektāra.

Ieprogrammētās ražas iegūšanai nepieciešama ne tikai operatīvas kontroles un korekcijas programma, bet ari operatīva saimniecības vadība, lai šīs programmas tiktu savlaicīgi īstenotas. Ražu programmēšana cieši saistīta ar lauksaimniecības automatizētās vadīšanas sistēmas izstrādāšanu un ieviešanu. Devītās piecgades plāns izvirzīja uzdevumu izstrādāt un ieviest automatizētās vadīšanas sistēmas rūpniecībā, bet desmitajā piecgadē šāds uzdevums paredzēts lauksaimniecībai. Kas ir ši automatizētā vadīšanas sistēma (AVS), un kāds tai sakars ar zinātnisko prognozēšanu? Lai varētu runāt par kādas sistēmas vadīšanu, ir jābūt cilvēkam, kas vada šo sistēmu. Vadīt — tas nozīmē iedarboties uz vadāmo sistēmu, lai nodrošinātu tās mērķtiecīgu darbību un attīstību. Lai nodrošinātu sistēmas labu vadīšanu, tās vadītājam jārisina daudzi uzdevumi. Jāformulē sistēmas darbības pamatmērķi (jāizstrādā stratēģija), pamatojoties uz tiem uzdevumiem, ko izvirza augstāka ranga vadītājs. Jāizstrādā pasākumu plāns, kā sasniegt pamatmērķus. Jārisina katras dienas operatīvie (taktiskie) pasākumi, lai izpildītu plānu un sasniegtu pamatmērķus. Tātad vadītājs risina prognozēšanas, plānošanas un operatīvās vadīšanas uzdevumus. So uzdevumu veikšanai viņam nepieciešama plaša informācija par vadāmās sistēmas esošo, bijušo un nākotnē sagaidāmo stāvokli. Tās sagādāšanai vajadzīga pareizi noorganizēta uzskaite (informācijas savākšana), savāktā materiāla apstrāde un analīze, vadīšanas lēmumu variantu izstrāde, optimālā lēmuma pieņemšana un tā nodošana rīkojuma veidā vadāmajai sistēmai, kontrole pār nodoto rīkojumu izpildi un sasniegto rezultātu analīze. Līdz ar lauksaimnieciskās ražošanas līmeņa paaugstināšanos strauji pieaug informācijas daudzums. Ja šo informāciju apstrādātu pa vecam, tad pēc gadiem desmit pie skaitāmajiem kauliņiem būtu jānosēdina ne tikai lauksaimniecības speciālisti, bet arī visi kolhoznieki un padomju saimniecību strādnieki. Stāvoklis patiešām būtu bezcerīgs, ja arī lauksaimniecībai nenāktu palīgā kibernētika — zinātne par sistēmu vadīšanu. Izmantojot kibernētikas atziņas, tiek izstrādāta lauksaimniecības automatizētā vadīšanas sistēma, kuras galvenais uzdevums ir savlaicīgi apgādāt jebkura ranga vadītāju ar .nepieciešamo informāciju vadīšanas uzdevumiem vispiemērotākā formā. Instances, kas vada lauksaimniecību, ir dažāda ranga: Vissavienības ministrija, republikāniskā ministrija, apgabalu, rajonu, lauksaimniecības apvienību vadošie orgāni, kolhoza valde (padomju saimniecībā direktors), nodaļas pārvaldnieks vai fermas pārzinis, brigadieris. Atkarībā no ranga vadītājs dažādi izmantos AVS, taču jebkura ranga vadītājam uzticētās sistēmas vadīšanai jārisina prognozēšanas, plānošanas un operatīvās vadības uzdevumi.

No dabas procesu prognozēšanas viedokļa interesanti atzīmēt sekojošu aspektu. Automatizētās vadīšanas sistēmas rūpniecībā var iztikt bez ekoloģiskās informācijas, izmantojot prognozēšanai galvenokārt ekonomisko un zinātniski tehnisko informāciju. Turpretim tādas tautsaimniecības nozares kā lauksaimniecība, mežsaimniecība, zivsaimniecība arvien vēl atkarīgas no ekoloģiskajiem (dzīvās un nedzīvās dabas) faktoriem. Tāpēc, lai optimāli vadītu šādas tautsaimniecības nozares un šo nozaru uzņēmumus, vaditājam jāsaņem arī ekoloģiskās prognozes. Sī problēma, izņemot agrometeoroloģiskās, lauksaimniecības kaitēkļu un slimību prognozes, ir visai jauna un vel nav pietiekami izstrādāta.

8. nodaļa

KAD ZIEDĒS PĪLĀDZIS?

Laivas slīd … Pretī tam, kas būs.

Tur pagātne Ar tagadni

Un nākotni satiksies.

Sīlis pīlādžkokā šūpojas.

Mūžības mīklu min,

Sīlis laika ritumu zin.

Arvīds Grigulis

Kādreiz ļeņingradieši, Ļesnojos iedzīvotāji, bieži varēja sastapt parkā sirmu profesoru ar acenēm un laipnām, vērīgām acīm. Viņš klausījās katrā putna čiepstienā, vēroja katru garām lidojošu taureniti vai mušu.

Mēs, lielpilsētas iedzīvotāji, nespējam tik labi atšķirt katru jaunu putnu vai taureni, kas parādās pavasarī, bet viņa skatienam nepaslīdēja garām neviens pavasara jaunums mežā.

Tas bija profesors Dmitrijs Ņikiforovičs Kaigorodovs. Pussimt gadu no vietas Dmitrijs Ņikiforovičs vēroja mūsu pilsētas un tās tuvējās apkārtnes dzīvo dabu. Veselus piecdesmit gadus viņa acu priekšā pavasaris nomainīja ziemu, vasara — pavasari, rudens — vasaru, un atkal atnāca ziema. Putni aizlidoja un atlidoja. Puķes un koki uzziedēja un noziedēja. Dmitrijs Ņikiforovičs rūpīgi atzīmēja visus savus novērojumus — kas kurā laikā noticis — un tad rakstīja par to avīzēs …

Piecdesmit gadu laikā Dmitrijam Ņikiforovičam uzkrājās ļoti daudz novērojumu. Viņš sakopoja tos. Un, lūk, viņa ilgā, neatlaidīgā, rūpīgā darba rezultātā, kā arī pateicoties citiem zinātniekiem, kuru vārdus mūsu lasītāji nav pat dzirdējuši, mēs tagad zinām, kad un kādi putni atlido pie mums pavasarī, kad tie mūs atstāj rudenī, kā dzīvo mūsu puķes un koki.»

Tā par ievērojamo Krievzemes dabaszinātnieku, vienu no fenoloģijas zinātnes pamatlicējiem, stāsta Vitālijs Bianki savā «Meža avīzē». Nosaukumu «fenoloģija» ieteica pagājušā gadsimta vidū beļģu botāniķis S. Mo- rāns zinātnes par dzīvās dabas sezonālo attīstību apzīmēšanai. Sis nosaukums ir salikts no diviem grieķu vārdiem — pliaino — rādu, logos — mācība.

Kopš V. Bianki aprakstītajiem notikumiem apritējuši apmēram simt gadi. Kādreizējā klusā Ļeņingradas nomale Ļesnoje ar zaļumos slīgstošām koka mājelēm pēdējos divdesmit gados pārvērtusies par modernu daudzstāvu lielpilsētas rajonu. Kā pagājušā gadsimta liecinieks saglabājies slavenais dendroloģiskais parks ar dažām simtgadīgām koka mājiņām un Mežtehnikas akadēmijas veco centrālo ēku.

Taču profesora Kaigorodova auklējums — fenoloģija, šī zinātne par dzīvās dabas parādību sezonalitāti, attīstās un aizrauj tūkstošiem entuziastu. Fenologi amatieri visā Padomju Savienības teritorijā pēc vienotas sistēmas veic novērojumus par augiem, dzīvniekiem un citām dabas parādībām (sniega kušana, sējas un pļaujas laiki, vētras postījumi u. c.). Fenoloģiskos novērojumus veic arī speciālisti botāniskajos un zooloģiskajos dārzos, rezervātos, agrometeoroloģiskajos punktos, lauksaimniecības izmēģinājumu stacijās un citur. Novērojot, piemēram, kokaugu sugu, atzīmē datus par sekojošām fāzēm: sulas tecešanas sākums pavasarī, pumpuru uz- briešanas un atvēršanās sākums, lapu plaukšanas sākums, normāla lieluma sasniegšana un nobriešana, dzinumu augšanas sākums, augšanas izbeigšanās, pārkok- snēšanas; ziedēšanas sākums, kulminācija (pilnzieds) un beigas; augļu aizmetņu izveidošanās, normāla lieluma sasniegšana un nogatavošanās; seklu izbiršanas gaita; lapu krāsas izmaiņas un lapu krišana; pavasara un rudens salnu bojājumi; auga apsalšanas pakāpe ziemošanas laikā. Par novērojamiem putniem fenologs atzīmē datumu, kad tie atlido pavasarī un aizlido rudeni, kad vij ligzdas un dēj olas, kad izperē mazuļus un kad tie izlido. Kukaiņiem atzīmē pārziemojušo īpatņu pamošanos pavasarī, kāpuru izšķilšanos no ziemojošām oliņām, pārziemojušo kūniņu pārvēršanos pieaugušos kukaiņos, pārošanos, oliņu dēšanu, kāpuru un kūniņu attīstību, jaunās paaudzes kukaiņu parādīšanos u. tml.

So darbu koordinē un vada Vissavienības Ģeogrāfijas biedrības Fenoloģiskā komisija, kas nosaukta Kaigorodova vārdā. Apstrādājot savāktos novērojumu datus, veido attiecīgo sugu fenospektrus un zīmē fenoloģiskās kartes. Fenospektri attēlo daudzgadīgos vidējos datus par novēroto sugu fāzēm. Sādi spektri noder lauksaimniecības darbu un citu saimniecisko pasākumu ilgtermiņa plānošanai, «dabas kalendāru» sastādīšanai. Krāšņumaugu fenoloģiskos spektrus izmanto, plānojot apstādījumus, ierīkojot nepārtraukti ziedošus dārzus, izvēloties augus «medus konveijeram».

Fenoloģiskās kartes attēlo attiecīgo fenoloģisko fāžu iestāšanās vidējos kalendāros datumus dažādos ģeogrāfiskajos punktos. Savienojot šos punktus ar piecu vai desmit dienu atstarpi, iegūst tā saucamās izofēnas. Tās uzskatāmi parāda, kur attiecīgā fenoloģiskā fāze sākusies vienlaicīgi. Izmantojot fenoloģiskās kartes, var ari aptuveni paredzēt, pēc cik ilga laika fenoīāzes «vilnis» sasniegs attiecīgo ģeogrāfisko punktu. Pēc pētījumiem Rietumeiropā, ziedēšanas sākuma fāze vienu platuma grādu (111 km) pāriet vidēji trīs dienās, bet ģeogrāfiskā garuma 111 km uz tā paša platuma grāda — apmēram diennakts laikā. Līdzīga aina vērojama arī kalnos, kur pēc katriem simt metriem augstuma augu ziedešana kavējas 2—5 dienas, bet augļu ienākšanās — 3—7 dienas.

Fenoloģijas zinātnes uzdevums ir ne tikai konstatēt un aprakstīt parādību, bet ari to paredzēt. Fenoloģiskās prognozēšanas jautājumi apspriesti vairākās Vissavienības konferencēs. Par šo problēmu publicēti daudzi zinātniski raksti un vairākas grāmatas.

Fenoloģiskā prognozēšana pamatojas uz dialektikas likumu par visu dabas parādību saistību un savstarpējo sakarību, kas nosaka dzīvo organismu sezonālās attīstības ritma atkarību no ārējās vides apstākļiem. Izzinot šīs starpsistēmiskās saites, iespējams izstrādāt fenoloģiskās prognozēšanas paņēmienus. Sos paņēmienus nosacīti var iedalīt trīs dažādās metodiskās pieejās.

Visplašāk fenoloģiskajā prognozēšanā izplatīti paņēmieni, kuros izmanto fenoloģiskos indikatorus. Šo paņēmienu būtība ir tā, ka prognozējamās parādības iestāšanas datumu nosaka pēc kādas citas fenoloģiskās parādības (indikatora), kas iestājas zināmu laiku pirms prognozējamās. Sim nolūkam izdala augu fenoekolo- ģiskās grupas. Šajās grupās apvieno sugas, kurām vienādos vides apstākļos attiecīgā fenofāze iestājas vienlaicīgi vai ari ar samērā vienādu atstarpi. Lai paredzētu kādai sugai attiecīgās fenofāzes iestāšanās datumu, par prognozējošo sistēmu izvēlas no tās pašas fenoloģiskās grupas tādu sugu, kurai šī (vai arī cita) fenoloģiskā fāze iestājas agrāk nekā prognozējamai sugai. Prognozes modeli veido matemātiskā formā. Ļeņingradas Mež- tehnikas akadēmijas zinātnieki N. Buligins un Z. Dovguļeviča izstrādājuši korelācijas vienādojumus fenolo- ģiskajai prognozēšanai. Lai, piemēram, noteiktu pīlādža uzziedēšanas datumu Ļeņingradā, viņi iesaka formulu (Y= 1,11*X + 9,38, kur y — prognozējamais datums un x — parastās ievas uzziedēšanas datums. Lai paredzētu pīlādžu uzziedēšanas datumu, formulā x aizstāj ar fenoloģiskā indikatora — ievas uzziedēšanas datumu, piemēram, 23. maiju: y= 1,11 *23 + 9,38«35. No 35 atņemot 31 (dienu skaitu maijā), iegūstam prognozējamo pīlādža uzziedēšanas datumu (4. jūnijs).

Otrs piemērs. Jāparedz, kad ienāksies sniegogu pirmie augļi, par fenoloģisko indikatoru izmantojot liepas uzziedēšanas datumu. Sim uzdevumam N. Buligins un Z. Dovguļeviča izstrādājuši (pēc divdesmit gadu novērojumu datiem) formulu: y= 1,06x + 46,99. Ievietojot šajā formulā liepas uzziedēšanas datumu (piemēram, 15. jūlijs) un izdarot aprēķinus, iegūs šādu prognozi: y= 1,06*15+46,99=63; 63-(31+31) = 1 (septembris). Tātad prognozētais sniegogas augļu ienākšanās sākums būs 1. septembrī.

Kā uzsver šī paņēmiena autori, drošu prognozi var iegūt tikai tad, ja prognozējamais augs un fenoloģis- kais indikators aug līdzīgos mikroekoloģiskajos apstākļos. Sevišķi labi prognozes rezultāti ir gados, kad meteoroloģiskie apstākļi maz novirzās no vidējās normas.

Fenoloģisko indikatoru metodi diezgan plaši izmanto arī dzīvnieku sezonālo izmaiņu prognozēšanai. Tā, piemēram, medību zinātnieks J. Pičugins izstrādājis paņēmienu, kā pēc polārās irbes spalvu krāsas maiņas laika noteikt datumu, kad polārlapsa sāks ietērpties ziemas kažokā. Kā izrādījies, Boļšezemeļskas tundrā polārās irbes apspalvojums kļūst balts apmēram 25 dienas pirms prognozējamās parādības — polarlapsas kažoka maiņas. Sādu metodi arvien plašāk izmanto medību saimniecībā. Vissavienības Medību un zvērkopības zinātniski pētnieciskajā institūtā, kas atrodas Kirovas pilsētā, vāc un analizē plašus fenoloģiskos datus par medību zvēriem un putniem. Salīdzinot šos datus ar vidējiem daudzu gadu periodiem, iegūst vērtīgu informāciju arī dzīvnieku skaita izmaiņu prognozēšanai, kas nepieciešams, plānojot pasākumus medību faunas re- stirsu racionālai izmantošanai, atražošanai un aizsardzībai.

Otra fenoloģiskās prognozēšanas metode izmanto matemātiskās formulās, kuras raksturo sakarību starp prognozējamo fenoloģisko parādību un ārējās vides apstākļiem. Speciālistiem ir labi pazīstams A. Sigoļeva darbs «Fenoloģisko prognožu sastādīšanas metodika». Fenoloģisko fāžu iestāšanās prognozēšanai viņš iesaka aprēķināt efektīvās temperatūras summu, kas nepieciešama, la'i dzīvais organisms pārietu nākošajā fenoloģiskajā fāzē. Dalot šo efektīvās temperatūras summu ar gaidāmo vidējo diennakts temperatūru (pēc sinoptiķu prognozes), prognozējamā starpfāžu periodā nosaka dienu skaitu, kas nepieciešams nākošās fenoloģiskās fāzes sasniegšanai. Turpmāk prognozes koriģē, aprēķinot gaidāmās novirzes augu attīstībā no prognozētās gaitas, salīdzinot faktisko vidējo temperatūru pa dekādēm ar sinoptiķu prognozēto.

Nereti izmanto prognozes modeļus, kurus izsaka līdzīgās matemātiskās formulās, kādas redzējām minētajos N. Buligina un Z. Dovguļevičas pētījumos. S. Bedarevs un G. Gerasimenko Kazahijas stepēs augošajai Sibīrijas vārpatai (labs lopbarības augs!) pavasara veģetācijas sākuma prognozei izstrādājuši šādu matemātisko modeli: x = 0,37y + 96,4. Seit ar x apzīmēts dienu skaits, kas paies no datuma, kad vidējā diennakts temperatūra rudenī noslīdēs zem 0°, līdz augšanas atjaunošanai pavasarī. Ar y apzīmēta vidējo diennakts negatīvo temperatūru summa ziemošanas periodā. Sibīrijas vārpatas uzziedēšanas datumu šie paši autori iesaka prognozēt pēc šādas formulas: U = 0,266x-0,273y + 0,135z + 87,2, kur U — dienu skaits, kas paies no pilnīgas sniega nokušanas līdz vārpatas ziedēšanas sākumam, y — vidējās diennakts temperatūras summa ziemas laikā, x — maksimālā temperatūra un z — sagaidāmais (pēc sinoptiķu prognozēm) nokrišņu daudzums laikā no sniega nokušanas līdz vārpatas uzziedēšanai.

Trešā fenoloģiskās prognozēšanas metode ir sinoptiskā. Interesantu un pietiekami precīzu prognozēšanas paņēmienu izstrādājis A. Podoļskis. Viņš iesaka prognozējamai sugai vai šķirnei veidot speciālas nomo- grammas, uzliekot sugai vai šķirnei raksturīgās bioloģiskās fenoloģijas līknes uz attiecīgā ģeogrāfiskā rajona meteoroloģisko datu tīkla. Attiecīgās fenoloģiskās līknes konstruē pēc daudzu novērojumu datiem katra auga vai dzīvnieka fenoloģiskajai fāzei atsevišķi. Šī līkne raksturo attiecīgās fenoloģiskās fāzes ilgumu atkarībā no vidējās gaisa temperatūras prognozējamās fāzes laikā. Prognozei grafiski attēlo vajadzīgā ģeogrāfiskā punkta siltuma resursus, izveidojot vidējās diennakts temperatūras gaitas tīklu ar desmit dienu atstarpēm. Uz šī tīkla konstruē prognozējamās sugas vai šķirnes fenoloģisko fāžu līknes. Tādējādi izveido nomo- grammu, no kuras var tieši nolasīt katras fāzes sākuma un nobeiguma sagaidāmo vidējo datumu. Ja veģetācijas periodā nepietiek siltuma normālai attīstībai, tad no nomogrammas redzams, kādā fenoloģiskajā fāzē prognozējamais augs vai dzīvnieks sagaidīs ziemu.

9. nodaļa

VAI MEŽAUDZE AIZIES BOJĀ?

Ej mācies, draugs, no kokiem mežā…

Ārija Elksne

No virsas ir visi meži kupli.

Agenskalna priedes… Katrs rīdzinieks zina, kur atrodas šis moderno namu masīvs Pārdaugava.

Reinis Kaudzīte

Taču vareno priežu audzi, kas te kuploja pirms gadsimta ceturkšņa, atceras tikai vecākā un vidējā paaudze. Tagad Āgenskalna priedēs saglabājušies vairs nedaudzi pusnokaltuši koki. Vai pārējos — veselīgākos kokus būtu izcirtuši celtnieki? Nebūt ne! Gluži otrādi, celtnieki centās saglabāt pēc iespējas vairāk koku, jo pēc apbūves projektētāju ieceres dzīvojamās ēkas te vajadzēja izvietot kuplā priežu audzē. Pirmos gadus pēc ēku nodošanas apdzīvošanai tas tā arī gandrīz bija. Taču nepagāja ne desmit gadu, un skaistās priedes sāka arvien straujāk nokalst un gāja bojā. Kāpēc? Cēloņi gaužām prozaiski: augsnes virskārtas nomīdīšana, kas apgrūtina gaisa pieplūdi saknēm, un atmosfēras piesārņošana ar deggāzēm (sēra anhidrīds, tvana gāze u. c.), ko izdala dažādas apkures iekārtas. Bez šiem globālajiem faktoriem bija arī lokālās kaitīgās iedarbes: uz ietvēm izkaisītā sāls, kas, sniegam kūstot, iesūcas augsnē; saldējuma pārdevēju izlietais sālsūdens; automašīnu īpašnieku izlietā degviela un eļļas.

Mūsu gadsimta piecdesmitajos gados līdzīgs liktenis piemeklēja arī Mežaparka priedes, kaut gan nekādi dzīvojamo namu masīvi te netika uzcelti. Galvenais vaininieks šoreiz izrādījās superfosfāta rūpnīca. Sakarā ar ražošanas paplašināšanu tā arvien intensīvāk piesārņoja gaisu. Biologu un mediķu pētījumi pārliecinoši pierādīja, ka superfosfāta rūpnīca piesārņo gaisu, tāpēc kaitīgi iedarbojas kā uz augiem un dzīvniekiem, tā arī uz cilvēku veselību. Uz zinātnisko pētījumu pamata

republikas valdība 1967. gadā Rīgas superfosfāta rūpnīcu slēdza. Ar to Mežaparka straujais degradācijas process tika apturēts, taču būtiski priežu veselības stāvoklis vēl arvien nav uzlabojies. Acīmredzot uz Mežaparka priedēm vēl turpina iedarboties daži negatīvi faktori. Kā zināms, ievērojama da|a no gaisa piesārņojuma nonāk augsnē, un tādējādi vēl turpina izpausties vairāk nekā pirms desmit gadiem slēgtās superfosfāta rūpnīcas ietekme. Ne mazāk svarīgs faktors ir kaitēkļi, kas sevišķi aktīvi uzbrūk novājinātiem kokiem. Nedrīkst, protams, aizmirst arī augsnes nomīdīšanas kaitīgo ietekmi, kas pēc superfosfāta rūpnīcas slēgšanas nebūt nav mazinājusies.

Vērojot Āgenskalna un Mežaparka priežu bojāeju, rodas jautājums: vai līdzīgs liktenis nākotnē negaida arī citas mežaudzes Rīgas un citu pilsētu za|ajā zonā? Atbildei uz šo jautājumu katrā konkrētā gadījumā nepieciešama zinātniski pamatota prognoze. Bet kā izveidot šādu prognozi, no kādiem apsvērumiem un datiem vadīties, to sastādot? Acīmredzot atbildi var rast, rūpīgi izpētot to procesu, kas norisinājās Āgenskalna un Mežaparka audzēs.

Kā Āgenskalnā, tā arī Mežaparkā negatīvie faktori iedarbojās uz priedēm gadu desmitiem, neizraisīdami redzamas kaitīgas sekas. Priedes te sāka iet bojā tikai tad, kad negatīvo faktoru iedarbe sasniedza kritisko līmeni. Līdz tam koki sekmīgi pretojās kaitīgajai iedarbei. Cik liela ir koku pretestības spēja un attiecīgās biocenozes ekoloģiskā pašnodrošināšanās? Vai iespējams noteikt negatīvo faktoru kritisko līmeni, kura pārsniegšana izraisa neatgriezeniskas pārmaiņas koku dzīvības procesos un noved tos pie bojāejas?

Daudzu zemju zinātnieki mēģinājuši noskaidrot, cik lielu kādas gāzes koncentrāciju spēj izturēt attiecīgā kokaugu suga. V. Antipovs, kurš strādāja arī mūsu republikas Zinātņu akadēmijas Botāniskajā dārzā, izpētījis dažādu kokaugu sugu izturību pret rūpnīcu dūm- gāzēm. Noskaidrots, ka lapu koki ir izturīgāki nekā skujkoki un skujkokiem ir visai dažāda izturība pret kaitīgajiem faktoriem. Ļoti izturīgas izrādījušās tādas skujkoku sugas kā Ķīnas un kazaku paeglis, sudrabegle, Sukačova lapegle, rietumu dzīvības koks (tūja) un arī tāds senais kailsēklis — skujkoku priekštecis kā ginks.

Diezgan izturīgas izrādījušās Engelmaņa egle, īve, Eiropas, Amerikas un Sibīrijas lapegle, Lausona paciprese, zilganā duglāzija, Kanādas un Serbijas egle, vienkrāsainā baltegle, ciedru un melnā priede. Kā maz izturīgas sugas V. Antipovs atzīmē parasto paegli, Veimuta, kalnu un parasto priedi, balzama un Frāzera baltegli, Ajānas un Sitkas egli, Kanādas hemlokegli. Par pilnīgi neizturīgām izrādījušās Sibīrijas un Eiropas baltegle, parastā un Sibīrijas egle, Benksa priede. Taču, kā secina V. Antipovs, precīzi noteikt katrai sugai maksimāli pieļaujamo kaitīgo gāzu koncentrāciju nav iespējams, jo vienas un tās pašas koncentrācijas ietekme būs dažāda atkarībā no citiem vides faktoriem (gaisa temperatūras un mitruma, mākoņu blīvuma, vēja virziena un stipruma, augsnes īpašībām u. c.), kā arī no paša koka vecuma un veselības stāvokļa.

Nav izdevies precizēt arī pieļaujamo nomīdīšanas pakāpi. Meža apmeklētājus skaitīja gan dzelzceļu stacijās un autobusu pieturās, gan pārlidojot mežaudzi helikopterā. Iegūto plašo datu izskaitļošana un analīze parādīja, ka pat šķietami vienādām priežu audzēm maksimāli pieļaujamais atpūtnieku skaits var atšķirties divas līdz desmit reizes. Tas pats attiecas arī uz citu negatīvo faktoru iedarbi. Bez tam jāņem vērā, ka faktoru mijiedarbība var gan pastiprināt, gan vājināt kaitīgo ietekmi. Tātad analīzei būtu jāpakļauj ļoti daudzi iedarbes faktori un to mijiedarbība. Tas prasītu milzu darba un materiālo līdzekļu patēriņu.

Ir cits — vieglāks un īsāks ceļš. Var pētīt paša auga atbildes reakciju, kas atspoguļo visu kaitīgo faktoru komplekso ietekmi. Auga atbildes reakcija izpaužas daudzos un dažādos rādītājos: bioķīmisko procesu norisēs, biopotenciālos, fotosintēzes un elpošanas intensitātē utt. Kuru no daudzajiem rādītājiem izvēlēties? 5im nolūkam maz derēs ļoti mainīgie rādītāji, kas dažādā diennakts laikā un arī atkarībā no svārstīgajiem ārējiem apstākļiem izpaužas visai atšķirīgi. Tādi ir vairums fizioloģisko rādītāju. Turklāt izvēlētajam rādītājam jāatspoguļo būtiskās pārmaiņas augu dzīvē. Mežaudzēm tāds rādītājs ir koksnes tekošais pieaugums — tas koksnes daudzums, kas vidēji ik gadus pieaug attiecīgajā laika posmā. Labos apstākļos koksnes pieaugums būs liels, apstākļiem pasliktinoties, atbilstoši samazināsies ari koksnes tekošais pieaugums. Daudzi mežzināt- nieki norāda uz koksnes tekošā pieauguma dinamikas pētīšanas lielo nozīmi dažādu mežsaimniecisku pasākumu novērtēšanai. Sī svarīgā rādītāja noteikšanai bija vajadzīga ērta un precīza metode, un to izstrādāja LVU botānikas katedras profesors Imants Liepa. Viņa metode paredz tikai dažus mērījumus dabā (mežaudzē), bet tālākos aprēķinus veic elektroniskā skaitļošanas mašīna pēc speciālas programmas.

Botānikas katedras pētījumi par Mežaparka kalstošajām priedēm liecināja: koksnes tekošā pieauguma dinamika ir tik minimāla, ka faktiski ir sākusies koka bojāeja. Taču ar šādu konstatējumu vien nepietika priežu audžu sagaidāmās nokalšanas prognozēšanai. Bija jāatrisina vēl daudzi jautājumi, pie kuriem ķērās katedras visjaunākais zinātnieks Karnils Ramans. Jau studiju gados viņš bija uzkrājis prāvu zinātniskā darba pieredzi, kompleksi pētīdams augu segas īpatnības atkarībā no augsnes īpašībām toreiz vēl projektējama Gaujas nacionālajā parkā. Pēc universitātes absolvēšanas viņa pētījumi bija veltīti ekoloģiskās prognozēšanas metodikas izstrādāšanai. Par pētījumu objektu tika izraudzītas Jūrmalas priežu audzes. Katrs zinātnieks vēlas, lai viņa pētījumu rezultāti kalpotu sabiedrībai. Palīdzēt saglabāt Dzintarjūras krastu zaļo rotu, lai tā arī turpmāk priecētu acis, sagādājot estētisko baudījumu, un palīdzētu atgūt veselību un darba sparu, — tas patiešām ir cildens uzdevums. Pēc tam sekoja uzaicinājums prognostiski novērtēt mežaudzes valsts rezervātā «Gorki Ļeņinskije», ar kuru saistās V. I. Ļeņina dzīves pēdējais posms.

Mežaudžu ekoloģiski prognostiskā novērtēšana sākas ar izejas datu ievākšanu. Svarīgākais rādītājs ir koka gadskārtu platums. Tā kā veģetācijas perioda pirmajā pusē veidojas tā saucamā agrīnā koksne (ar relatīvi lielām šūnām), bet vasaras beigās un rudenī — vēlīnā koksne (ar sīkām šūnām), tad katra gada koksnes pieaugums izpaužas gadskārtās, kuras redzam uz nozāģētā koka celma. Celma rūpīga apskate liecina, ka dažādos gados veidojušās gadskārtas ar nevienādu platumu.

Kā izmērīt gadskārtu platumu, nenozāģējot koku? Pētnieki izmanto Preslera svārpstu, ar kuru paņem no koka ļoti plānu šķērsskaidu. Tādā paraugā gadskārtas redzamas tikpat labi kā uz nozāģēta koka celma. Sini gadījumā mežzinātnieks rīkojas pēc mediķa parauga, kas nosaka asins ainu, nenolaižot cilvēkam visas asinis, bet tikai paņemot paraugu asins analīzei no pirksta. Lai iegūtu pietiekami daudz paraugu no visas pētāmās mežaudzes, tās dažādās vietās ierīko parauglaukumus un katrā ņem 25—30 koksnes paraugu. Izmērīt visiem šiem paraugiem gadskārtu platumu ar precizitāti līdz milimetra simtdaļai, lietojot parasto mikroskopu ar mikrometru, — ir ļoti darbietilpīgs uzdevums, kas prasa daudz laika un pacietības. Zinātniekiem izpalīdzēja Rīgas Politehniska institūta Mašīnu un mehānismu dinamikas problēmu laboratorija, kur G. Gaiļa vadībā izgatavoja elektronisko gadskārtu mērītāju. Izmērīto gadskārtu platumu pārrēķina speciālos indeksos. Aprēķina arī koksnes tekošo pieaugumu vismaz pēdējiem sešdesmit gadiem un attēlo to grafiski. Grafikā redzamas šī rādītāja dinamikas tendences. Ja koksnes tekošais pieaugums acīm redzami krītas, tad var aprēķināt, pēc cik gadiem tas sasniegs kritisko zonu. Sīs kritiskās zonas platums un tās sākumam atbilstošais tekošā pieauguma minimums atšķiras ne tikai dažādām kokaugu sugām, bet arī vienas sugas dažāda vecuma kokiem. No kritiskās zonas platuma atkarīgs arī gadu skaits, kuru laikā koks ir spējīgs vēl iziet no tās, ja vides apstākļi uzlabosies. Ja turpretim koka tekošais pieaugums paliek šajā kritiskaja zonā (t. i., zem pieļaujamā minimuma) ilgāk, tad ari vides apstākļu uzlabošanās vairs nespēj neko glābt. Koks aiziet bojā. Ar koksnes tekošā pieauguma būtisku samazināšanos ir saistīti arī citi rādītāji: augsnes sablīvēšanās (nomīdīšanas rezultātā) un tās reakcijas izmaiņas, dzīvās zemsedzes (lakstaugu, sūnu, ķērpju, mellenāju un citu pundur- krūmu) degradēšanās, vienu sugu izzušana un citu savairošanās. Ari šie papildu rādītāji tiek izmantoti prognozē.

Tātad prognozes pamatuzdevums šinī gadījumā ir noskaidrot, kad mežaudzes koku vairums stabili sasniegs kritisko zonu. Līdz tam laikam mežaudzi var glābt, samazinot negatīvo faktoru ietekmi vai ari neitralizējot to kaitīgo iedarbību ar citiem faktoriem (piemēram, augsnes papildu mēslošanu un virsmas nosegšanu ar trūdvielu kārtu, papildu laistīšanu vai nosusināšanu u. tml.).

Negatīvo faktoru ietekmes novēršanai, mazināšanai vai neitralizēšanai jānoskaidro, kuri no šiem faktoriem ir nozīmīgāki. Sim nolūkam jānosaka katra negatīvā faktora kaitīgās ietekmes īpatsvars. Par LVU botānikas katedrā izstrādāto I. Liepas metodi ekoloģisko faktoru ietekmes īpatsvara noteikšanai jau runājām šīs grāmatas piektajā nodaļā. Te atzīmēsim, ka negatīvo faktoru kaitīgās ietekmes īpatsvara noteikšanai izmantojam augu atbildes reakcijas rādītājus. Tas attiecas ne tikai uz rezultējošo rādītāju — koksnes tekošo pieaugumu, bet daļēji ari uz faktoriālajiem rādītājiem, kurus izvēlējāmies kā prognozes modeļa parametrus.

Gaisa piesārņojuma pakāpi, piemēram, var noteikt, izpētot ķērpjus uz koku stumbriem. Daudzas ķērpju sugas ir ļoti jutīgas pret piesārņojumu, citas mazāk jutīgas. Ir arī nedaudz tādu sugu, kas vidēji un pat samērā labi pacieš gaisa piesārņojumu. Plašus pētījumus šajā virzienā veikuši Latvijas Valsts universitātes botānikas katedras darbinieki Alfons Piterāns un Anna Zeiviniece. Izmantodami ķērpju sugas kā gaisa tīrības pakāpes bioloģiskos indikatorus, viņi Rīgas un Jūrmalas teritoriju iedalīja zonās pēc gaisa piesārņotības pakāpes. Sāds iedalījums labi sakrita ar tām zonām, ko izdalījuši sanitārās higiēnas speciālisti, izmantojot kaitīgo gāzu tiešos mērījumus daudzās pilsētas vietās.

Salīdzinot dažādu mežaudžu nogabalu stāvokli, iespējams noskaidrot arī citu negatīvo faktoru (nomīdīšanas, dzīvās zemsedzes izzušanas, gruntsūdens līmeņa pazemināšanās vai paaugstināšanās) kaitīgo ietekmi. Pēc negatīvo faktoru noskaidrošanas un to kaitīgās ietekmes īpatsvara noteikšanas izstrādā praktiskās rekomendācijas (ieteikumus), kā ilgāk pasargāt mežaudzi no bojāejas.

Tas viss liecina, ka prognoze paver cilvēkiem iespējas aktīvi iedarboties uz nākotni, ietekmēt pēc savām iecerēm nākotnes notikumus.

10. nodaļa

KADU POSTU KULTŪRAUGIEM NODARĪS KAITĒKĻI UN SLIMĪBAS

Ko kāpuri atlicina, to ēd siseņi, un, ko siseņi atlicina, to ēd vaboļi, un, ko vabo|i atlicina, to ēd kukaiņi.

Joela grāmata

epilnu piecu minūšu laikā melnais mākonis bija jau virs krāla un siseņu miriādes nolaidās uz apkārtējiem laukiem. īsā laikā visa zeme bija pilnīgi nosegta, katrs krūms, katrs zariņš, katrs stiebriņš bija simt siseņu nosēts, arī atklātā līdzenuma ganības, cik tālu sniedzās skatiens, bija siseņu pārņemtas. Un, tā kā to lielais vairums virzījās uz rītiem, tad arī saule bija aizklāta kā aptumšošanās laikā.

Siseņi virzījās uz priekšu it kā ešeloniem; viena daļa lidoja uz priekšu un nolaidās ganībās, otra paskrēja pirmajai garām un savukārt nolaidās, lai atkal palaistu garām citu grupu …

Pēc divām stundām van Blūms paraudzījās ārā. Galvenie siseņu bari bija projām. Saule tāpat spoži spīdēja, bet kāda bija tā aina, ko viņa apmirdzēja? Ne zaļojošo lauku, ne ziedošā dārza — nebija nekā! Nē. Uz visām pusēm — uz ziemeļiem, dienvidiem, rītiem un vakariem, cik tālu acis sniedzās, bija kails, melns tuksnesis. Neviena zāles stiebriņa, nevienas lapiņas kokos nebija palicis — pat koku miza bija nograuzta, un tie tagad stāvēja kā dieva sodīti. Vislielākais ugunsgrēks nebūtu varējis nodarīt apkārtnei tādu postu. Neeksistēja vairs ne dārzs, ne griķu un kukurūzas lauki, vārdu sakot — nebija vairs fermas, bet krāls stāvēja tuksneša vidū.»

Tā Maina Rida grāmatā «Meža bērni» aprakstīts siseņu uzbrukums Dienvidāfrikas kolonista fermai. Siseņi apdraud dienvidu zemes, līdz Latvijai tie neatlido. Taču daudzi lasītāji ir redzējuši Kolorādo vaboļu apgrauztos kartupeļu lakstus, zāģlapseņu kāpuru atkailinātās priedes, ar miltrasu klātās ērkšķogu lapas un ogas, kraupja sabojātos bumbierus. Kaitēkļi un slimības vienmēr apdraudējuši zemkopja darba augļus, arī mūsu dienās tie visā pasaulē iznīcina apmēram trešo daļu no kultivējamo augļu ražas. Kāpēc kaitēkļiem un slimībām ļauta tāda vaļa? Ķīmiķi taču sintezējuši vairāk nekā tūkstoti dažādu pesticīdu — indīgu ķīmisku preparātu augu kaitēkļu, slimību un nezāļu iznīcināšanai. Vai tiešām zemkopji neizmanto ķīmijas radītās iespējas? Un kā vēl izmanto! Ķīmisko līdzekļu daudzums augu aizsardzībā no 1960. gada līdz 1970. gadam visā pasaulē palielinājies apmēram četras reizes. Tanī pašā laikā, kā raksta ievērojamais padomju speciālists augu aizsardzībā profesors I. Poļakovs, kaitēkļu un slimību iznīcinātās ražas daudzums arī pieaudzis apmēram tikpat reizes. Kā izskaidrot šo paradoksālo situāciju? Runājot 1. Poļakova vārdiem, «rodas iespaids, ka, jo intensīvāk cīnāmies pret augu kaitēkļiem un slimībām, jo ātrāk pieaug to postošā darbība, palielinās kaitēkļu daudzums un slimības sagrābj arvien jaunas teritorijas».

Sai paradoksālajai situācijai ir daudz cēloņu, un I. Poļakovs atzīmē, ka būtiska nozīme ir vairākiem faktoriem. Vispirms viņš min to apstākli, ka ilgstošā evolūcijas procesā izveidojušās un sabalansējušās bioģeo- cenozes, kuru sastāvā ietilpst daudzas augu un dzīvnieku sugas, cilvēks aizstāj ar vienas sugas sējumiem. Kaitēkļi un slimību izraisītāji, kas piemērojušies attiecīgajai kultūraugu sugai, šeit gūst bagātīgu barības bāzi. Kā piemēru var minēt kaitēkli tripsi, kas kviešu laukā sastopams 280 reižu biežāk nekā turpat blakus stepē.

Otrkārt, cilvēks selekcionē tādas kultūraugu šķirnes, kam augstāka barības vērtība. Sie augi satur vairāk cukura, taukvielu, olbaltumvielu, tie vieglāk sagremojami; pārtiekot no kultūraugiem, kaitēkļi un slimību izraisītāji uzņem laika vienībā vairāk enerģijas nekā no savvaļas augiem. Līdz ar to rodas lielāka enerģijas rezerve, kas sekmē kaitēkļu strauju savairošanos. Kā plaši pazīstamu piemēru te var minēt kartupeļu lapgrauzi jeb Kolorādo vaboli. Šo izplatīto un bīstamo kartupeļu kaitēkli līdz pagājušā gadsimta vidum pazina tikai nedaudzi entomologi, bet, līdzko Kolorādo štatā sāka plašāk audzēt kartupeļus, šī dzeltensvītrotā vabole kļuva slavena. Pārgājusi no cietajām savvaļas naktenēm uz sulīgajiem kartupeļu lakstiem, tā sāka strauji vairoties.

Izrādījās, ka viena mātīte veģetācijas periodā rada tādu pēcnācēju skaitu, kas spēj iznīcināt 2—2,5 ha kartupeļu. Par šo rijīgo vaboli lielais ļaužu vairums uzzināja 1859. gadā. Eiropas valstīm izdevās nepieļaut kartupeļu lapgrauža ievazāšanu līdz pat pirmajam pasaules karam. Kara laikā rijīgā vabole nokļuva Francijā, kur strauji savairojās. Pēckara gados, par spīti bargajiem karantēnas pasākumiem, tā iekaroja vienu Eiropas valsti pēc otras. Pēc Lielā Tēvijas kara no Kaļiņingradas apgabala šis bīstamais kaitēklis ievazāts Lietuvas PSR un pēdējo desmit gadu laikā uzbrūk mūsu republikas kartupeļu laukiem. Augu aizsardzības speciālistu prasmīgā rīcība ievērojami ierobežo lapgrauža izplatīšanos, bet Kolorādo vabole ir ārkārtīgi vaislīga un, kaut lēnām, taču neatlaidīgi paplašina savas kaitīgās darbības robežas.

Treškārt, pesticīdi, ko izmanto kaitēkļu apkarošanai, iznīcina šo kukaiņu dabiskos ienaidniekus un paātrina kaitēkļu mikroevolūcijas procesu, kā rezultātā rodas jaunas — pret pesticīdiem izturīgas formas. Tādas formas, ko vairs neapdraud šīs sugas dabiskie ienaidnieki, strauji vairojas. To apkarošanai jāsintezē arvien jauni pesticīdu veidi.

Lauksaimniecības speciālisti nonākuši pie pārliecības, ka ķīmiskie preparāti vien nespēj paglābt kultūraugus no kaitēkļu un slimību postījumiem. Šo uzdevumu var veikt tikai pareizi saskaņots pasākumu komplekss. Tajā ietilpst gan agrotehniskie pasākumi (pareiza augsnes sagatavošana, augu seka, izturīgu šķirņu izvēle, optimālo sējas laiku un izsējas normu ievērošana, sējumu kopšana un mēslošana), karantēnas dienests (kā ārējais, tā iekšējais), bioloģisko un ķīmisko aizsardzības lidzekļu zinātniski pareiza kombinēšana. Sevišķi labus rezultātus dod imūnu (pret kaitēkļiem un slimībām izturīgu) šķirņu selekcija. Te būtu vietā piemērs par saul- griezēm. Mūsu gadsimta divdesmitajos gados šo izcilo eļļas augu kultivēšana šķita bezcerīga. Dažādi kaitēkļi un slimības postīja gan jaunos asnus un pieaugušo augu lapas, gan ziedus un sēklas. Saulgriezes izglāba selekcionāri V. Pustovoits un L. Zdanovs, kuri izveidoja šķirnes, kas izturīgas pret parazitāro augu brūnkāti, tādiem kaitēkļiem kā sēklu kodēm un lapu svilinātājiem, kā ari slimībām — neīsto miltrasu, balto puvi un rūsu.

P. Lukjaņenko sclekcionētā ziemas kviešu šķirne 'Bezos- taja 1' ir ne tikai augstražīga, bet ari izturīga pret brūno rūsu — kviešiem bīstamo slimību. Selekcionārs V. Miščenko Kirgīzijā izaudzējis ziemas kviešu šķirni 'Prževaļskaja', kas ražībā pārsniedz līdzšinējo rekordisti 'Bezostaja 1' (izmēģinājumos Kirgīzijā iegūti 110,5 cnt graudu no hektāra), bet izturībā pret miltrasu jaunā šķirne trīsreiz pārsniedz līdzšinējo rekordisti. Pēc ekonomistu aprēķiniem, izdevumi izturīgas šķirnes se- lekcionēšanai turpmāk trīssimtkārt atmaksājas.

Taču racionāla un efektīva augu aizsardzības pasākumu kompleksa izstrādāšanai un īstenošanai nepieciešama gaidāmās kaitēkļu un slimību izraisītāju savairošanās prognoze. Kā zināms, savlaicīgi veikti profilaktiskie pasākumi augu aizsardzībā dod lielāku efektu un izmaksā daudz lētāk nekā jau masveidīgi savairojušos kaitēkļu (epizootijas) un slimību izraisītāju (epifitoti- jas) tieša apkarošana. Cehu zinātniece Miroslava Dra- hovska izvirza šādus prognozes mērķus un uzdevumus augu aizsardzībā. Prognoze ir pamats dažādu profilaktisko pasākumu organizēšanai un veikšanai augu aizsardzībā; sevišķi svarīgi tas ir attiecībā uz tādām kaitīgām sugām, kas spējīgas izraisīt epizootijas un epi- fitotijas, masveidīgi savairoties un nodarīt lielu postu. Prognoze nepieciešama arī kaitēkļu un slimību apkarošanas pasākumu organizēšanai, ja savlaicīgi profilakse nav veikta. Prognozei jābrīdina zemkopji par draudošajām briesmām, jāinformē par kritisko periodu iestāšanās laiku, kad sevišķi uzmanīgi jāseko augu stāvoklim. Savlaicīga prognostiska informācija nepieciešama, lai mērķtiecīgi organizētu augu aizsardzības līdzekļu ražošanu, apgādi un sadali. Prognoze palīdz optimālāk plānot darbus lauksaimniecībā, pārtikas rūpniecībā un uzņēmumos, kas pārstrādā lauksaimniecības izejvielas. Prognostiskie pētījumi nepieciešami efektīvu karantēnas noteikumu izstrādāšanai, kas novērstu jaunu bīstamu kaitēkļu un slimību ievazāšanu. Prognozei jānodrošina ne tikai augu aizsardzības pasākumu optimālo termiņu izvēle, bet arī šo pasākumu efektivitātes novērtēšanas iespēja. Tā nepieciešama lauksaimniecības kultūru pareizai rajonēšanai un izvietošanai. Prognozes dati dod iespēju objektīvāk novērtēt lauksaimniecības kultūraugu gaidāmās ražas kvalitāti, palīdz izraudzīties aktuālākās problēmas augu aizsardzības zinātniskajā pētniecībā. Ilgtermiņa prognozes dati nepieciešami piemērotākas augu sekas, izvēlei. Augsnes apstrādes optimālākos veidus un laikus nevar noteikt bez kaitēkļu attīstības gailas prognozēm. Arī augsnes mēslošanas sistēma dos maksimālo efektu, ja tā būs saskaņota ar prognozi. Cīņā pret sausumu veicot irigācijas darbus, jāņem vērā jaunu kaitīgo sugu izplatīšanās iespējas. Nosakot sējas laikus, jāievēro prognozes par attiecīgo kultūraugu kaitēkļu un slimību izraisītāju gaidāmo attīstības dinamiku. Arī labākos sēklu pirmssējas apstrādes un sējas veidus, kopšanas pasākumus un laikus var izvēlēties, ņemot vērā prognozes datus. Bioloģiskās cīņas paņēmienus visefektīvāk var kombinēt ar citiem kaitēkļu apkarošanas veidiem, tikai balstoties uz prognostisko informāciju kā par kaitīgo, tā arī par derīgo sugu gaidāmo attīstības dinamiku. Kukaiņēdāji putni jāpiesaista vispirms tiem laukiem, kur gaidāma visplašākā kaitēkļu savairošanās. Prognozes dati jāizmanto arī derīgu dzīvnieku skaita regulēšanai (piemēram, lauku irbes medību aizliegšana, ja gaidāma tādu kaitēkļu masveida savairošanās, kurus tā izmanto barībā). Ilgtermiņa prognozes dati nepieciešami selekcijas darbā, lai jaunajām šķirnēm veidotu izturību tieši pret tādiem slimību izraisītājiem un kaitēkļiem, kuru masveida savairošanās gaidāma nākotnē. Tāpat prognozes dati vajadzīgi jaunu šķirņu rajonēšanai un to audzēšanai, piemērotāko lauku izraudzīšanai. Jāparedz arī, kā ietekmēs kaitēkļu populāciju sastāvu un īpatņu daudzumu dažādi ārējās vides pārveidošanas pasākumi (meliorācija, mākslīgu ūdenskrātuvju izveidošana, mežaudzes nociršana, lauksairnniecibas zemju apmežošana, jaunu apdzīvotu vietu un satiksmes maģistrāļu celtniecība), kā arī jaunu saimnieciskās darbības veidu un jaunu lauksaimniecības kultūraugu ieviešana. Beidzot, prognostiskā informācija nepieciešama, lai propagandētu pareizus augu aizsardzības pasākumus, lai periodikā un speciālajā literatūrā sistemātiski publicētu rakstus par pašreiz visaktuālākajiem jautājumiem.

Padomju Savienībā prognostiskos pētījumus augu aizsardzībā veic Vissavienības Augu aizsardzības institūts Ļeņingradā. PSRS Lauksaimniecības ministrijas sistēmā darDojas Prognožu dienests. Sīs ministrijas

Augu aizsardzības galvenā pārvalde regulāri publicē lauksaimniecības kultūraugu galveno kaitēkļu un slimību izplatības prognozi nākamajam gadam.

Ne visi dzīvie organismi, kas pārtiek no augiem, uzskatāmi par kaitēkļiem. Kaitīgas ir tikai tās dzīvās būtnes, kas iedarbojas uz augu tā, ka izraisa daļēju vai pilnīgu ražas bojāeju. Pirmajā vietā starp kaitēkļiem sugu skaita ziņā ir kukaiņi. Pēc I. Poļakova datiem. Padomju Savienības teritorijā vairāk vai mazāk augus bojā astoņi tūkstoši kukaiņu sugu. Sevišķi bīstamas lauksaimniecībai no tām ir ap divdesmit sugu. Pat tajas vietās, kur šīs sugas nodara lielu postu kultūraugiem, savvaļas biocenozēs tās izplatītas ļoti reti vai arī nav sastopamas nemaz. Vietām jūtamus zaudējumus lauksaimniecībai nodara arī dažas sīku zīdītāju sugas, kā susliki, lauku peles un žurkas, dažkārt zaķi un mežacūkas. Augu infekciozo slimību ierosinātāji ir dažādi mikroorganismi: mikroskopiskās sēnes, baktērijas, ne- matodes, vīrusi.

Augu aizsardzībā izšķir ilgtermiņa un operatīvo prognozi. Ilgtermiņa prognozes uzdevums ir paredzēt kaitēkļu daudzuma un slimību izraisītāju izplatības dinamiku vairākus gadus (pat gadsimtus) uz priekšu. Operatīvās prognozes paredz šo dinamiku vienā veģetācijas periodā un kalpo signalizācijas nolūkiem, lai brīdinātu saimniecības, ka laiks veikt attiecīgu augu aizsardzības pasākumu. Jebkura prognoze balstās uz bioloģiski ekoloģiskajām zināšanām par kaitīgo sugu un saimniekaugu, ko izmanto barībai šīs kaitīgās sugas īpatņi. Nepieciešama arī plaša informācija par attiecīgās teritorijas ekoloģiskajiem (klimatiskajiem, meteoroloģiskajiem, augsnes u. c.) apstākļiem un šo apstākļu ietekmi uz kaitīgās sugas skaitlisko dinamiku un aktivitāti.

Lai prognozētu, piemēram, kādu postu nodaris zināmai kultūraugu šķirnei attiecīgais kaitēklis, vispirms jāparedz šī kaitēkļa sagaidāmais paaudžu skaits veģetācijas periodā. Kā zināms, ar katru nākamo paaudzi strauji palielinās kaitēkļu daudzums un līdz ar to arī kultūraugiem nodarītais posts. Gaidāmo paaudžu skaita paredzēšanai jāzina, kāds katrai kaitēkļa attīstības fāzes (oliņām, kāpuram, kūniņai un pieaugušam kukainim) norisei ir minimālās temperatūras slieksnis, kritiskais līmenis, kāda ir fizioloģiski aktivās temperatūras summa. Pieņemsim, ka mums jāprognozē, kādā datumā masveidīgi izlidos cukurbiešu kodes, ja pirmā paaudze galvenokārt izlidoja 26. jūnijā. Izmēģinājumos termostatā noskaidrots, ka oliņu attīstībai temperatūras apakšējais kritiskais līmenis ir 10,4 °C un fizioloģiski aktīvās temperatūras nepieciešamā summa 75°; kāpura fāzei attiecīgi 7,9° un 215 °C; kūniņas fāzei — 10,6° un 130 °C un visam attīstības ciklam — vidēji 9,8° un 420 °C. Attiecīgā rajona vidējā temperatūra jūlijā ir 173 un augustā 16,6°, vidēji 16,8°C, tātad 7° virs kaitēkļa aktivitātes vidējās «fizioloģiskās nulles» (apakšējā temperatūras kritiskā līmeņa). Lai uzkrātos 480° fizioloģiski aktīvās temperatūras, nepieciešams 420 : 7 = 60 dienas. No šī dienu skaita atņemsim 35 (4 dienas jūnijā un 31 diena jūlijā) un iegūsim starpību 25 dienas. Tātad masveidīga šī kaitēkļa otrās paaudzes izlidošana sagaidāma ap 25. augustu.

Taču bioloģisko cīņas metožu sekmīgai izmantošanai nepieciešams paralēli prognozēt triju sugu — kaitēkļa, kaitēkļa ienaidnieka un saimniekauga gaidāmās attīstības gaitu. Lai, piemēram, efektīvi izmantotu trihogram- mas zirņu tinēja oliņu iznīcināšanai, jāparedz attiecīgās zirņu šķirnes, trihogrammas un zirņu tinēja gaidāmā attīstības fenoloģija. Šim nolūkam piemērota A. Podoļ- ska ieteiktā metode, par kuru rakstīts 8. nodaļā. Pec šīs metodes uz attiecīgā rajona temperatūras tīkla konstruē fenoloģiskās līknes, no kurām nolasa katras nāka-. mās fenoloģiskās fāzes sākuma un beigu gaidāmo datumu.

Daudzu slimību izraisi is ju dinamikas prognozēšanai nozīmīgs ekoloģiskais faktors ir ne tikai temperatūra, bet ari gaisa mitrums un daži citi vides apstākļi. Kā slimību, tā kaitēkļu ilggadīgai prognozēšanai izmanto ari tādu rādītāju kā Saules aktivitātes cikliskumu.

Ne mazāk svarīgi ir paredzēt negatīvās sekas, kas radīsies, izmantojot vienu vai otru kultūraugu kaitēkļu un slimības apkarošanas paņēmienu. Vispirms te jārēķinās ar tā saucamo bumeranga efektu. Kā izrādās, kaitēkļu populācijas izretināšanās pēc apkarošanas ievērojami stimulē atlikušo kaitēkļu vairošanos. Populācija ātri vien atjauno savu sākotnējo skaitlisko stāvokli Lai «piemānītu» populāciju, tās izplatības teritorijā palaiž ķīmiski vai ar radioaktīvo apstarošanu sterilizētus kaitēkļu tēviņus. Tādu «piemānīto» populāciju īpatņu skaits nākamajā paaudzē strauji samazinās.

Prognozējot attiecīgā augu aizsardzības pasākuma sekas, jāņem vērā, ka tas var izraisīt dažādas, pat pavisam negaidītas blakusparādības. Viena no tādām pesticīdu pielietošanas blakusparādībām ir kaitēkļu dabisko ienaidnieku iznīcināšana un jaunu kaitēkļu rasu parādīšanās, kas ir pilnīgi izturīgas pret lietoto pesticīdu. Kā raksta amerikāņu ekologs D. Erenfelds grāmatā «Daba un ciivēki», malārijas plaša izplatīšanās Centrālamerikā izskaidrojama ar jaunu, pret pesticīdiem izturīgu malārijas odu rasu parādīšanos. Kalimantānas salā (Malaizijā) ar DDT apsmidzinātā purvā iznīka odi, par kuriem sūdzējās apkārtējo ciematu iedzīvotāji. Taču purvos mita arī pazīstamā tarakāna radinieki, kuri gan uzkrāja DDT savā organismā, bet daudz no tā necieta. Sos pesticīdu uzkrājējus ēda ķirzakas, kuras arī negāja bojā, bet nespēja vairs tik veikli kā agrāk izsargāties no kaķiem. Kaķi izrādījās mazāk izturīgi pret DDT un drīz vien nobeidzās. Tad savairojās žurkas, kas milzīgiem bariem uzbruka sējumiem un produktu noliktavām.

Amerikāņu ekologs Dž. Vudvels, izpētījis purvu ga< Longailendas dienvidu piekrasti, kur 20 gadus izkaisīja DDT, lai apkarotu moskītus, atklāja, ka augi un dzīvnieki veido ķēdi, kas arvien pieaugošās koncentrācijas kumulē šo pesticīdu. Odens planktonā (mikroskopiska jos organismos) DDT bija 0,04 mitjondaļas, grunduļos — viena miljondaļa, gaļēdājos putnos (gredzen- knābju kaijas) — 75 miijondaļas no ķermeņa dzīvsvara. Daudzas sugas paaugstināta DDT satura ietekmē izmirst, bet citas sugas (piemēram, zilaļģes) uz to rēķina savairojas.

Līdzīgu piemēru min D. Erenfelds par pesticīdiem, kas satur dzīvsudrabu. Ar dzīvsudrabu saturošām ķimikālijām kodinātos graudus ēdušas vistas, un dzīvsudraba organiskie savienojumi uzkrājušies olās. Tādu olu lietošana uzturā izraisīja cilvēkiem smagu saindēšanos. Japānā no katriem desmit cilvēkiem, kas saslimuši ar minamato slimību, vidēji mirst četri, pārējiem paliek dažādas neizārstējamas patoloģiskas sekas (kroplības). Minamato slimības pirmcēlonis — jūras piesārņošana ar ķīmisko rūpnīcu notekūdeņiem, kas satur dzīvsudraba savienojumus.

Indīgās ķimikālijas iznēsā vējš, ūdens straumes, dzīvnieki. Pat Antarktīdā, kur nekad nav lietoti pesticīdi, konstatēta diezgan augsta DDT koncentrācija pingvīnu un roņu organismos. Līdzīgu faktu ir daudz. Tāpēc daudzi zinātnieki sākuši pētīt pesticīdu blakusiedarbi. Dzīvajai dabai un cilvēka veselībai sevišķi bīstamu pesticīdu (to skaitā arī DDT) masveidīga lietošana aizliegta daudzās valstīs.

Padomju Savienībā šo problēmu pēta daudzās zinātniskās laboratorijās. Kijevā izveidots Vissavienības Higiēnas un pesticīdu, polimēru materiālu un plastmasu toksikoloģijas zinātniskās pētniecības institūts. Desmit institūta pastāvēšanas gados tur vispusīgi pārbauditi gandrīz seši simti ķīmisko preparātu. Da]a no tiem aizliegta, pārējiem noteikta un apstiprināta pieļaujamā maksimālā koncentrācija augsnē, gaisā, dzeramajā ūdenī un pārtikas produktos, precīzi norādīts to izmantošanas apjoms lauksaimniecības vajadzībām. Te ir runa ne tikai par pesticīdiem, bet arī dažādiem bioloģiskajiem preparātiem, polimēriem, ķīmisko šķiedru, gumijas, plastmasas u. c. izstrādājumiem, par šo izstrādājumu (piemēram, apģērbu un apavu, iesaiņošanas materiālu, cauruļvadu) toksiskuma pakāpes noteikšanu. Padomju Savienībā ievērojami ierobežots atļauto pesticīdu daudzums. Kapitālistiskajās valstīs izmanto ap tūkstoti dažādu pesticīdu, bet pie mums šis skaitlis ir septiņas reizes mazāks. Mūsu zemes ķīmiķu uzdevums ir sintezēt tādus pesticīdus, kas selektīvi iedarbojas tikai uz apkarojamo kaitēkli vai slimības izraisītāju, nekaitē citiem dzīvajiem organismiem un ātri sadalās, neuzkrājoties ekoloģiskajās barības ķēdēs. Par būtiskiem panākumiem šī uzdevuma risināšanā padomju zinātnieki pastāstīja VIII Starptautiskajā augu aizsardzības kongresā, kas notika 1975. gada augustā Maskavā.

VIII Starptautiskajā augu aizsardzības kongresā pulcējās ap divi tūkstoši šīs nozares ievērojamāko speciālistu no piecdesmit četrām valstīm. Par galveno augu aizsardzības uzdevumu nākotnē kongress uzsvēra nepieciešamību izstrādāt tādas kultūraugu aizsardzības metodes un līdzekļus, kas nekaitētu cilvēka veselībai un apkārtējai videi. Par vienu no tādām perspektīvām pieejām atzīta bioloģiskās cīņas metode ar augu kaitēkļiem un slimību izraisītājiem. Arī šajā virzienā strādājuši padomju zinātnieki, un kongresā viņi pastāstīja par jauniem, daudzsološiem panākumiem. Bioloģiskā metode cīņai ar kaitīgo sugu organismiem izmanto šo organismu dabiskos ienaidniekus — dzīvniekus entomo- fāgus (kukaiņēdājus), fitofāgus' (nezā|u ēdājus), patogēnos mikroorganismus (baktērijas, sēnes, vīrusus u. c.), antibiotikas, hormonus, atraktantus (vielas, kas pievilina kukaiņus), repelentus (vielas, kas atbaida kukaiņus) un citas bioloģiskas vielas. Izmantojot šo metodi, daba netiek piesārņota ar tai svešām un kaitīgām vielām. Katrs šīs metodes paņēmiens ir šauri specifisks un parasti skar tikai apkarojamo sugu.

Padomju Savienībā pirmo reizi pasaulē uzceltas lielas fabrikas bioloģiskās cīņas «ieroču» ražošanai. Tāda biofabrika uzcelta Voroņežā, un tā nodod lauksaimniecības kaitēk|u apkarošanai vidēji vienu miljonu triho- grammu katru dienu. Kišiņevas trihogrammu biofabri- kas jauda — 15 miljoni kukaiņu dienā. Trihogrammas dēj oliņas kāpostu, biešu, kviešu un āboliņa kaitēkļu olās, izšķīlušies kāpuri izēd kaitēkļu olu saturu. Trihogrammu izmanto arī mūsu republikā. Kolhozos organizē entomofāgu (kaitēkļu iznīcinātāju) kukaiņu audzēšanas laboratorijas. Entomofāgu audzēšanas laboratorijas noorganizētas vairākos Uzbekijas kolhozos. Tur pavairo spožlapsenītes un gabrobrakonus, ko izmanto kokvilnas un kviešu kaitēkļu apkarošanai. 1975. gadā derīgo kukaiņu — kaitēkļu iznīcinātāju «aizgādniecībā» nodoti vairāki miljoni hektāru.

Ne mazāku efektu dod mikroorganismu — kaitēkļu slimību izraisītāju izmantošana. Četrdesmito gadu beigās biologs J. Talalajevs, novērodams priežu vērpēja postošo darbību Sibīrijas ciedru priežu audzēs, sāka meklēt efektīvu līdzekli šī kaitēkļa apkarošanai. Pētot cietušos kokus pie Baikāla ezera, zinātnieks ievēroja beigtus kaitēkļa kāpurus. Nojauzdams, ka tās ir kādas slimības sekas, J. Talalajevs saberza beigtos kāpurus un ar ūdenī izšķīdināto masu apsmidzināja kaitēkļa kāpuriem noklātos koka zarus. Pēc kāda laika vairums apsmidzināto kāpuru nobeidzās. Tā padomju biologs atklāja jaunu bacili — bīstamā kaitēkļa slimības izraisītāju. So bacili izmantoja mikrobioloģiskā preparāla dendrobacilīna pagatavošanai. Ar šo preparātu iznicināja līdz 98 procentiem kaitēkļu. I<ā stāsta bioloģijas zinātņu doktors J. Talalajevs, Irkutskas universitātes Mikrobioloģijas laboratorijas zinātniskais vadītājs, divpadsmit gadu laikā, kopš Aizbaikāla meži apsmidzināti ar dendrobacilīnu, tur nav novērota kaitēkļu savairošanās.

Padomju Savienībā lauksaimniecības kultūraugu un mežu kaitēkļu apkarošanai izmanto arī citus bakteriā- los preparātus (piemēram, entobakterīnu), parazitāro sēņu preparātu boverīnu, plaši izmēģina vīrusu preparātus. Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas Augu un kukaiņu vīrusslimību laboratorija 1970. gadā sekmīgi pabeidza granulozes vīrusa pētījumus un izveidoja jaunu preparātu «Virin-GKB», kas izrādījies ļoti efektīvs bīstama kaitēkļa — kāpostu balteņa apkarošanai. Šis preparāts iznīcina līdz 90 procentiem kaitēkļa kāpuru. Minētās laboratorijas zinātnieki Ivars Zariņš un Irēna Rituma 1973. gadā pabeidza plašus pētījumus par kodolu poliedrozes vīrusa izmantošanu cīņā pret ābeļu vērpēju. Viņu izveidotais preparāts spēj iznīcināt gandrīz pilnīgi šo plaši izplatīto augļu dārzu kaitēkli.

Daudzi kaitēkļu dabiskie ienaidnieki nav mākslīgi jākultivē laboratorijās. Tie atrodas laukos un mežos. Viens strazds, piemēram, izbaro saviem mazuļiem līdz 300 kaitīgu kukaiņu dienā. Daudz kaitēkļu apēd parastā varde. Taču cilvēkam apzināti jāvada visi šie ekoloģiskās regulācijas mehānismi dabā. Šādam sarežģītas sistēmas vadīšanas procesam visnotaļ nepieciešama pro- gnostiska informācija.

Tiek zvejots visos okeānos, Vējš auklē kuģus uccā, uccā. Bet siļķes dzīvo tikai plānos.,s Arvīds Skalbe «Siļķes 2000. gadā»

un zirgkopības žurnāls» (1872. g., JV° 23) rakstīja:

«Neskatoties uz zivju neparastu vaislību, to skaits, sevišķi nelielos ūdens baseinos, ar katru gadu redzami samazinās. No tā cieš ne tikai zvejnieki, bet visi zemes iedzīvotāji, sevišķi pie mums Krievijā, kur zivīm ir tik svarīga nozīme tautas uzturā. Zivis kļūst arvien dārgākas, un tas nelabvēlīgi atsaucas uz visiem iedzīvotājiem: pat pārtikušiem ļaudīm dažureiz jāatsaka sev tāds gardums, bet trūcīgie iedzīvotāji zaudējuši nozīmīgu līdzekli bada remdināšanai. Bija taču tādi laiki, kad Reinā vilka milzīgus lašu lomus, un valdība, ievērojot kalpu sūdzības, bija spiesta izdot likumu, kas atļāva kalpus barot ar šīm zivīm ne biežāk kā divreiz nedēļā. Šodien Piereinas saimnieki būtu nostādīti visai grūtā stāvoklī, ja tiem likums pavēlētu barot kalpus ar lašiem kaut vai reizi nedēļā.»

Mūsu dienās nostāsti par lašiem Reinā izklausās pēc pasakas. Reina, kādreizējā dzejnieku apjūsmotā skaistule, kurai pats nosaukums nozīmē «tīrā», ir pārvērsta par Eiropas rūpniecības atkritumu milzīgu notekgrāvi. Pat nieka asarīti tur nevar vairs izmakšķerēt, par lasi nemaz nerunājot. Dzīvība, izņemot dažas sevišķi izturīgas sīkbūtnes, šajā upē ir iznīcināta.

11. nodaļa

CIK ZIVJU BŪS JŪRĀ?

Tiek zvejots visos okeānos, Vējš auklē kuģus uccā, uccā. Bet siļķes dzīvo tikai plānos..»

Arvīds Skalbe «Siļķes 2000. gadā»

vairāk nekā pirms simt gadiem Krievijas «Medību un zirgkopības žurnāls» (1872. g., JV° 23) rakstīja:nelielos ūdens baseinos, ar katru gadu redzami samazinās. No tā cieš ne tikai zvejnieki, bet visi zemes iedzīvotāji, sevišķi pie mums Krievijā, kur zivīm ir tik svarīga nozīme tautas uzturā. Zivis kļūst arvien dārgākas, un tas nelabvēlīgi atsaucas uz visiem iedzīvotājiem: pat pārtikušiem ļaudīm dažureiz jāatsaka sev tāds gardums, bet trūcīgie iedzīvotāji zaudējuši nozīmīgu līdzekli bada remdināšanai. Bija taču tādi laiki, kad Reinā vilka milzīgus lašu lomus, un valdība, ievērojot kalpu sūdzības, bija spiesta izdot likumu, kas atļāva kalpus barot ar šīm zivīm ne biežāk kā divreiz nedēļā. Šodien Piereinas saimnieki būtu nostādīti visai grūtā stāvoklī, ja tiem likums pavēlētu barot kalpus ar lašiem kaut vai reizi nedēļā.»

Mūsu dienās nostāsti par lašiem Reinā izklausās pēc pasakas. Reina, kādreizējā dzejnieku apjūsmotā skaistule, kurai pats nosaukums nozīmē «tīrā», ir pārvērsta par Eiropas rūpniecības atkritumu milzīgu notekgrāvi. Pat nieka asarīti tur nevar vairs izmakšķerēt, par lasi nemaz nerunājot. Dzīvība, izņemot dažas sevišķi izturīgas sīkbūtnes, šajā upē ir iznīcināta.Tikko minētajā rakstā lielas cerības liktas uz pasaules jūrām, uz neizsmeļamām zivju bagātībām jūrās. Vai patiešām neizsmeļamām? Lūk, dati no mūsdienu speciālā zivsaimniecības žurnāla («Ribnoje hozjaistvo», 1975, JMb 5). No 1948. līdz 1969. gadam zivju nozveja pasaulē nepārtraukti pieauga vidēji par 2,2 miljoniem tonnu gadā (to skaitā 1,9 miljoni tonnu uz jūras zvejas rēķina). Un pēkšņi 1969. gadā lomi samazinājās par 1,6 miljoniem tonnu. Nākamajā gadā nozveja nedaudz palielinājās, tad atkal krasi samazinājās. Un tas notiek, neskatoties uz zvejniecības nepārtraukti augošām tehniskajām iespējām. Dažādu valstu zvejas flotē ir vareni kuģi, kas apgādāti ar hidroakustisko un citu moderno aparatūru; zivju atrašanās vietas izlūko aviācija. No- zve'jas būtiska samazināšanās šādos apstākļos ir nopietns brīdinājums, ka Pasaules okeāna zivju resursi nebūt nav neizsmeļami.

Tādu pašu — ja ne lielāku — postu okeāna dzīvībai nodara piesārņošana, kas pēdējos gadu desmitos strauji pieaugusi. Pazīstamais zinātnieks un ceļotājs Tūrs Hei- jerdāls par to raksta tā: «Nākamajā dienā ar tādu pašu rimtu vēju ieburājām jaunā apvidū, kur dzidrā ūdens virsa bija pārpilna ar melnām asfalta pikām, likās, tām nekad nebūs gala. Pēc trim dienām atmostoties ieraudzījām, ka okeāns ap mums tik netīrs, ka nevar iebāzt ūdenī zobu sukas … Atlantijas okeāns vairs nebija zils, tas bija pelēki zaļgans un duļķains, pilns ar mazuta pikām gan kniepadatas galviņas lielumā, gan tik lielām kā maizes rieciens. Tām pa vidu peldēja plastmasas pudeles. Itin kā mēs būtu iebraukuši netīrā lielpilsētas ostā… Mēs pārliecinājāmies, ka cilvēki tiešām sākuši piesārņot savu svarīgāko dzīvības avotu, zemeslodes vareno filtru — Pasaules okeānu. Un mums kļuva skaidrs, cik nopietni tas apdraud mūs un nākamās paaudzes.»

Kā raksta starptautiskais žurnāls «UNESCO Courier», kādreiz Sanfrancisko līcī bagātīgus lomus vilka liela zvejas flotile. Tagad tur nemet tīklus neviens zvejas traleris, jo līcis pārvērties par gigantisku netīrumu noteku un atkritumu bedri. Agrāk līcis deva ik gadus gandrīz septiņus tūkstošus tonnu austeru. Tagad austeru līcī nav. Arī citas vērtīgas jūras veltes izzudušas. Pa astoņdesmit lielām caurulēm līcī ieplūst visdažādāko atkritumu straume. Ik dienas te nonāk līdz sešdesmit tonnu eļļas, kas paralizē jūras asara nervu sistēmu. Rūpniecības atkritumi, kas satur skābes, apdedzina lašiem žaunas un neļauj tiem elpot. Papīrfabriku notekūdeņi izraisa traucējumus zivju ikru attīstībā. Tāpēc zvejniekiem ķeras dīvaini kroplas butes. Pēdējās līča austeres oda pēc naftas, un to gaļai bija zaļgana, nevis balta krāsa kā parasti. Cilvēki, lietojot uzturā šādas zaļganas, rūpniecības atkritumos «iemarinētas» austeres, saslima ar aknu iekaisumu. «Atkritumi,» raksta žurnāls, «pārvērtuši līča kādreiz dzīvīgos ūdeņus savdabīgi indīgā buljonā.»

Jūras tiek piesārņotas ne vien tieši, bet jūras ūdens uzņem no gaisa ari kaitīgās gāzes, indīgās vielas un radioaktīvās daļiņas. Tas vēl vairāk pasliktina dzīves apstākļus okeānā. Zinātnieki noskaidrojuši, ka pēdējos piecdesmit gados jūrās un okeānos izmiris apmēram tūkstotis dzīvo būtņu sugu, bet pēdējo divu gadu desmitu laikā Pasaules okeāna iemītnieku skaits samazinājies par 40 procentiem. Sevišķi jūtami šie procesi izpaužas Baltijas jūrā, kas vāji saistīta ar okeānu, un tās ūdeņi pilnīgi atjaunojas tikai divdesmit gadu laikā. Mūsu Dzintarjūrā ietek apmēram divsimt upes, kuru straumes nes dažādām vielām piesārņotus notekūdeņus. Kā atzīmē speciālisti hidrobiologi, pēdējo desmit gadu laikā jūras iemītnieku sugu skaits te astoņkārt sarucis. 1973. gadā septiņas ieinteresētās valstis, kuru krastus apskalo Baltijas jūra, noslēdza Baltijas zvejniecības un bioloģisko resursu aizsardzības konvenciju. Panākta ari starptautiska vienošanās par visu pasaules jūru un okeānu aizsardzību. Noslēgti daži līgumi starp kaimiņvalstīm par attiecīgu zivju sugu nozvejas regulēšanu (piemēram, starp Padomju Savienību un Japānu). Taču, lai optimāli regulētu nozveju, nepieciešama prognos- tiska informācija.

Zinātniskā prognoze kalpo gan optimālās, gan maksimāli pieļaujamās nozvejas noteikšanai. Izrādās, ka ne tikai ļoti lielai, bet ari nepietiekamai nozvejai var būt nevēlamas sekas. Zivju populācijas īpatņu skaitam pārsniedzot zināmu robežu, krasi pazeminās vaislība (iestājas tā saucamais stresa stāvoklis), samazinās dzīvsvara pieaugums un pieaugušie īpatņi ir ievērojami sīkāki, parādās dažādas nenormāhbas gar morfoloģijā, gan uzvedībā (piemēram, kanibālisms), gan fizioloģijā (dzīvības norišu traucējumi), izplatās slimības. Sīs parādības sevišķi izteiktas tā saucamajām stabilajām sugām (piemēram, butēm, mencām, hekiem), kurām skaitu regulē galvenokārt populāciju blīvuma mehānismi. Tāpēc ar optimālu nozveju cilvēks ne tikai izmanto bioloģisko produkciju, kas citādi ietu zudumā, bet arī sekmē zivju populācija veselīga stāvokļa uzturēšanu. Optimālā nozveja nodrošina vislielāko un visaugstvērtīgāko produkciju ilgstošam periodam. Ja cilvēks regulāri pārsniegs šo optimālo nozvejas normu, tad pirmajos gados iegūtā produkcija pieaugs, taču turpmāk nenovēršami kritīsies.

Taču cilvēks, cenzdamies pēc iespējas vairāk izsmelt «jūras sudrabiņa», var pārsniegt ne tikai optimālo, bet arī maksimāli pieļaujamo attiecīgās zivju populācijas nozveju. Kā rāda S. Svarca un citu ekologu pētījumi, pārmērīgi izretināta dzīvnieku vai augu populācija vairs nespēj sevi atražot un pakāpeniski iznīkst. Sai vispārējai likumsakarībai pakļautas arī zivis, sevišķi tā saucamās nestabilās sugas (piemēram, sardīnes, an- šovi), kuru skaitliskā dinamika ievērojami atkarīga no vides. Nelabvēlīgu vides faktoru sagadīšanās var ievērojami paātrināt pārmērīgi izretinātas populācijas izmiršanu.

Zivju resursu dinamikas racionālai prognozēšanai jāizstrādā attiecīgo zivju sugu populāciju dinamikas matemātiskie modeļi. Jau mūsu gadsimta divdesmitajos gados V. Voltera un A. Lotka matemātiski (diferenciālvienādojumos) izteica dzīvnieku plēsoņu un to upuru skaita izmaiņu laika gaitā. Lai izmantotu viņu izstrādātos matemātiskos modeļus, jāzina gan plēsoņas un tā upuru populācijas sākotnējais blīvums (īpatņu skaits uz teritorijas vienību), gan arī abu sugu vairošanās un mirstības (arī bojāejas) tempi. Sāda pieeja populāciju modelēšanai matemātiķiem imponē, tāpēc to sastopam diezgan bieži arī mūsu dienās dažādos zinātniskajos darbos par populāciju dinamiku. Taču, kā atzīmē pazīstamais ekologs N. Naumovs, populācijas īpatņu skaits atkarīgs ne tikai no attiecībām starp patērētāju un barību, bet arī no daudziem citiem faktoriem. Tāpēc zivju populāciju skaitlisko izmaiņu prognozēšanai zinātnieki meklē citādas pieejas.

Padomju zinātnieks V. Menšutkins salīdzinājis dažādas metodes ūdens dzīvnieku populāciju un zoocenožu dinamikas matemātiskajā modelēšanā. Matemātisko modeļu atbilstības pārbaudei viņš izmantoja faktiskos datus, ko ieguva kādā ezerā. So ezeru gatavoja augstvērtīgu zivju audzēšanai. Pirms tam mazvērtīgās zivis (galvenokārt asarus) noindēja ar polihlorpinēnti un izvāca no ezera. Savāktās zivis rūpīgi uzskaitīja, nosakot arī to vecumu. Ar tiešo uzskaiti iegūtos datus salīdzināja ar skaitļiem, kurus ieguva pēc dažādiem matemātiskajiem modeļiem. Tā tika atrasti labākie modeļi, kurus Menšutkins izmantoja Tālo Austrumu lašu dzimtas zivs nerkas populācijas dinamikas prognozēšanai. Nerku zvejo gan jūrā, gan Ozernajas upē. Prognozes modelī ietilpst dati par šīs zivs populācijas skaitlisko struktūru pa vecuma grupām un dzimumiem, par nozveju un dabisko mirstību jūrā un upē, par nārstojošo zivju skaitu un vairošanās spēju, kā arī par mazuļu daudzumu, kas no upes aizpeld jūrā. Pēc šiem datiem prognozē populācijas gaidāmo stāvokli nākamajā un turpmākajos gados. Tā kā vairākumu prognozes modeļa izejas datu var noteikt tikai aptuveni, tad arī aprēķinātā prognoze nebūs pietiekami precīza. Taču, analizējot pašu prognozes modeli, var iegūt praktiski nozīmīgas atziņas. No nerkas populācijas dinamikas prognozes modeļa izriet secinājums: stabilu nerkas maksimālo nozveju pa 2,2 miljoni zivju gadā var nodrošināt tad, ja zivju nozvejas intensitāte jūrā būs 70% un upē 20%. Nozvejas intensitātes paaugstināšana neizbēgami samazinātu šīs vērtīgās zivs resursu normālu atražošanu un perspektīvā novestu pie visas populācijas iznīkšanas.

Apskatītajam piemēram, kā arī citiem prognozes modeļiem nepieciešami dažādi izejas dati, kuru iegūšana prasa daudz pūļu, prasmes un laika. Tāpēc praksē šos modeļus vēl maz izmanto. Ekologs K. Vats secina, ka optimālās nozvejas noteikšanai var izmantot tādu rādītāju kā pieaugušo īpatņu skaita attiecību pret kopējo īpatņu skaitu populācijā. Kamēr nozvejas intensitātes sistemātiska palielināšana nav pārsniegusi optimālo līmeni, minētais rādītājs, kuru K. Vats nosaucis par relatīvo_ produktivitāti, arvien pieaug. Līdzko nozvejas intensitāte pārsniedz optimālo līmeni, relatīvā produktivitāte sāk kristies. Relatīvās produktivitātes krasa samazināšanās liecina par katastrofas tuvošanos, par zivju populācijas pilnīgu iznīcināšanu.

Pētījumus mūsu Dzintarjūras zivju resursu prognozēšanā veic Baltijas Zivsaimniecības zinātniskās pētniecības institūts Rīgā. Prognozes datus izmanto nozvejas regulēšanai. Taču zivju resursu izpētes un to izmaiņas prognozēšanas datus izmanto arī šo resursu dinamikas vadīšanai. Izpētīts, ka tādu augstvērtīgu zivju kā lašu un taimiņu krājumi Baltijas jūrā kopš gadsimta sākuma samazinājušies vismaz trīskārt. Te vainojami galvenokārt hidroelektrostaciju aizsprosti uz upēm, kas norobežojuši lielāko daļu no šo zivju nārsta vietām. Lai atjaunotu minēto vērtīgo zivju populācijas, četrās Baltijas valstīs (PSRS, Zviedrijā, Polijā un Somijā) speciālas zivju audzētavas izaudzē lašu un taimiņu mazuļus līdz lcjupceļošanas vecumam (1—2 gadiem) un ik gadus vairāk nekā trīs miljonus ielaiž jūrā. Taču speciālisti aprēķinājuši, ka vienā gadā jāielaiž jūrā vismaz 7 miljoni šādu «lejupceļotāju», lai Baltijas jūrā atjaunotos kādreizējais lašu un taimiņu skaits. Minētajās Baltijas jūras valstīs un Vācijas Demokrātiskajā Republikā mākslīgi savairo un ielaiž jūrā arī zandartu, repšu, jūras sīgu, līdaku un citu zivju mazuļus. Sādi izaudzētu vērtīgu zivju mazuļu papildinājums Baltijas jūras līčos ar katru gadu palielinās. Taču nākotnē acīmredzot galvenokārt attīstīsies tā saucamās pilnsistēmas jūrsaimniecībaš. Pirmās šādas jūrsaimnieclbas izveidoja Japānā un Anglijā, tādas ir arī Padomju Savienībā. Tās apgādātas ar iekārtām, kas automātiski regulē ūdens temperatūru un gāzu režīmu, attīra un dezinficē ūdeni, ar automātiskām barotavām un visu pārējo nepieciešamo aparatūru. Te tiek veikti visi pasākumi, sākot ar vaislas mātīšu «slaukšanu», ikru mākslīgo apaugļošanu un beidzot ar zivju izaudzēšanu. Jūr- saimniecību mākslīgajās audzētavās zivis sasniedz tirgus standarta svaru 2—3 reizes ātrāk nekā dabiskos apstākļos jūrā. Jūrsaimniecībās audzē arī citus vērtīgus ūdens organismus — moluskus (galvenokārt austeres), vēžveidīgos, aļģes u. c. Uzsākti darbi augstra- žīgu zivju šķirņu selekcijā un gūti jau pirmie daudzsološie panākumi.

Domājams, ka nākotnes jūrsaimniecībās pilnībā īstenos zivju «ražas» programmēšanu. Taču, kā jau teikts šīs grāmatas 7. nodaļā, ražības programmas izstrādāšanai nepieciešamas prognozes par attiecīgās sugas un šķirnes potenciālo un reāli iespējamo produktivitāti.

12. nodaļa

VAI PLĒSĪGOS DZĪVNIEKUS IZNĪCINĀS?

Kas tu?

— No viņa spēka daļa es,

Kas ļaunu vienmēr grib un labu vienmēr nes

Gēte

garš ceļš caur prātojumiem, īss — caur piemēriem, apgalvoja Mihails Lomonosovs. Tāpēc sāksim ar dažiem piemēriem.

Kādreiz Donavas grīvā bija daudz jūras kraukļu (baklānu) — putnu, kas pārtiek no zivīm. Zvejnieki jūras kraukļus kā savus konkurentus ieskaitīja «kaitīgo» dzīvnieku grupā un iznīcināja. Taču cerības uz zivju daudzuma pieaugumu neattaisnojās. Gluži otrādi. Sākās zivju masveida slimošana, un nozveja krasi samazinājās. Rūpīgāki pētījumi parādīja, ka jūras kraukļi pilda sanitāru lomu, jo pārtiek galvenokārt no vārgākajām un slimajām zivīm. Ar skubu Donavas grīvā nācās atjaunot iznicināto putnu sugas populāciju.

Taimiras pussalā 1960. gadā uzsāka masveidīgi iznīcināt vilkus kā ziemeļbriežu ienaidniekus. Ik dienas mednieki zemā lidojumā virs tundras atšāva vismaz simt vilku, dažu dienu šis skaits tuvojās trim.simtiem. Pēc trim gadiem sekas bija negaidītas. Savvaļas briežu saslimstība no parastajiem diviem procentiem pieauga līdz trīsdesmit vienam, bojā gājušo dzīvnieku skaits palielinājās desmitkārt.

Kalifornijā rnūsu gadsimta četrdesmitajos un piecdesmitajos gados plaši tika veikta koijotu iznīcināšanas kampaņa. Vēl 1962. gadā te koijotu iznīcināšanai iztērēja 90 tūkstošus dolāru, kaut gan šo plēsoņu nodarītie zaudējumi visā štatā nepārsniedza 3,5 tūkstošus dolāru. Pēc koijotu iznīcināšanas masveidīgi savairojās savvaļas truši un sarkanās lapsas, kas nodarīja lauksaimniecībai vēl lielākus zaudējumus.

Āfrikā, Kilimandžaro kalna apkārtnē, fermeri gandrīz pilnīgi iznīcināja leopardus. Tas tika darīts it kā mājlopu pasargāšanas vārdā, taču patiesais iemesls bija dārgā leoparda āda. Tad strauji savairojās paviāni, jo tie bija atbrīvojušies no sava bīstamā ienaidnieka. Paviānu bari arvien biežāk uzbruka fermeru plantācijām. Pēc tāda nelūgto viesu apmeklējuma no kukurūzas lauka vai cukurniedru stādījuma praktiski nekas vairs pāri nepalika. Nelīdzēja ne ieroči, ne saindēta ēsma. Tikai pēc leopardu populācijas atjaunošanas stāvoklis normalizējās.

Pirms apmēram desmit gadiem presē parādījās informācija par «kuriozu» gadījumu Dienvidamerikā, kur nesen uzbūvēto aerodromu sagrāvuši nevis modernie ieroči, bet gan … vietējie grauzēji. Jaunā aerodroma lidmašīnu radītais troksnis atbaidījis plēsīgos putnus, kuri pārtiek galvenokārt no grauzējiem. Atbrīvojušies no saviem mūžsenajiem ienaidniekiem, grauzēji dažos gados strauji savairojās. Zem lidlauka seguma grauzēji veidoja arvien jaunas alas. Nosēšanās joslas segums nespēja izturēt lidmašīnu svaru, un avāriju skaits pieauga. Pret grauzējiem nelīdzēja nekādi cīņas paņēmieni. Pavisam jauns, moderns lidlauks bija jāslēdz.

ASV, Arkanzasas štatā, kādā no mežniecībām mežacūku bari sāka stipri postīt jaunos meža stādījumus. Nelīdzēja ne mednieku dežūras, ne atbaidīšanas līdzekļu lietošana. Stāvoklis šķita bezcerīgs. Tad radās ideja iepirkt Kanādā dažus melnos lāčus un «uzdot» tiem mežaudžu apsardzību. Lāči pilnīgi attaisnoja mežkopju cerības, jo mežacūkas ļoti respektēja jaunos «meža. saimniekus». Pieauguši arī ienākumi no tūristiem, kurus pievilina šie interesantie zvēri.

Daudzie fakti un zinātnieku pētījumi ir pārliecinoši pierādījuši, ka gaužām aplams ir plaši izplatītais uzskats, kas visus dzīvos organismus primitīvi iedala «derīgajos» (respektīvi saudzējamos) un «kaitīgajos» (tātad iznīcināmos). Kā raksta Kolumbijas universitātes bioloģijas profesors D. Erenfelds, plēsoņu iznīcināšanas programmas pamatojas uz diviem diametrāli pretējiem mītiem. Pirmais mīts apgalvo, ka lielie un vidēja lieluma plēsoņas apdraud cilvēku. Taču, rūpīgāk papētot nostāstus par ncizprovocētu plēsoņu uzbrukumiem, tie izrādījušies izdomāti. Tā, piemēram, Soltsentmeri pilsētiņā, kur plaši izplatīti dažādi šausmu nostāsti par lielajiem Labradoras vilkiem, vietējās avīzes redaktors izsludinājis simt dolāru lielu balvu dokumentāla stāsta autoram par kādu reālu uzbrukuma gadījumu. Taču apsolītā balva arvien vēl glabājoties redakcijas seifā, jo neesot kam to maksāt.

Otrs mīts pamatojas uz priekšstatu, ka plēsīgie dzīvnieki visai nopietni apdraud mājdzīvniekus un medību faunu. Sādu mītu parasti apstiprina ar dažādiem drama tiskiem nostāstiem. Plēsoņu skaits mūsu dienās tā samazinājies, ka sagādāt nopietnus zaudējumus ganāmpulkiem tie praktiski vairs nespēj. Taču cilvēki turpina iznīcināt arī ļoti retu sugu pārstāvjus. Tā, piemēram, pēc otrā pasaules kara nav redzēts vairs neviens Tas- mānijas somainais vilks — vienīgais lielākais plēsoņa no ļoti senās un primitīvās zīdītāju apakšklases. Tas ir īpatnēja izskata zvērs ar vilka galvu un platu muti, pelēkbrūns, ar 16 šokolādes krāsas šķērssvītrām. Dienā tas slēpās alās, medīja naktīs, galvenokārt sīkos ķengurus un citus savvaļas zālēdājus. Taču kādreiz gadījās pa ķērienam arī kāds jērs. Tāpēc baltie kolonisti nīda noslēpumaino svītraino «hiēnu» un iznīcināja to visiem līdzekļiem. Par katru nomedītu zvēru Tasmānijas valdība maksāja prēmijas. Pēdējā prēmija samaksāta 1930. gadā. Kopš tā laika par somaino vilku raksta pagātnes formā, jo arī zooloģiskajos dārzos nav neviena šīs sugas pārstāvja.

Nedrīkst pilnīgi iznīcināt nevienas sugas plēsoņas, brīdināja zinātnieki. Šo brīdinājumu beidzot sadzirdēja arī plašāki sabiedrības slāņi, un kampaņa par plēsoņu saglabāšanu sāka vērsties plašumā. ASV, Minesotas štatā, vēl nesen izmaksāja prāvas prēmijas par vilku iznīcināšanu. Ar 1965. gadu šādu prēmiju izmaksa pārtraukta. Kaimiņu štatos, dienvidos no Lielajiem ezeriem, ar 1965. gadu vilku medības pilnīgi aizliegtas. Mičiga- nas štatā, kur bija saglabājušies 40 vilki, par zvēra iznīcināšanu soda ar 100 dolāriem un ieslodzījumu cietumā uz 90 diennaktīm. Arī Viskonsinas štata likums paredz vilku medniekiem naudas sodu un cietumu līdz sešiem mēnešiem.

Vairākās Eiropas valstīs vilki pilnīgi iznīcināti. Anglijā, piemēram, šie zvēri izzuda X gadsimtā, Skotijas kalnu rajonos noturējās līdz XVII gadsimtam. Birmin- gemas universitātes zooloģijas profesors B. Geps uzskata, ka plēsoņu trūkums vietējās biocenozēs negatīvi ietekmē vietējo stirnu populāciju. Sīs populācijas uzlabošanai viņš ieteic ievest Skotijā vilkus, lāčus un lūšus.

Zviedrijas valdības uzdevumā izstrādāts projekts «Vilks», kas paredz vietējās vilku populācijas atjaunošanu. Sim nolūkam nodibināta Skandināvijas vilku rases ciltsgrāmata, kurā ierakstīti gan daži savvaļā saglabājušies dzīvnieki, gan arī tie, kas mīt zooloģiskajos dārzos.

Kā «vilku un avju» problēmu risinās nākotnē? Vienu iespējamo risinājumu parāda ASV Jutas štata universitātes zinātnieku pētījumi. Sajā štatā plaši attīstīta aitkopība, tāpēc vietējos vilkus (koijotus) te centās iznīdēt. Līdz ar vilku skaita krasu samazināšanos ļoti savairojās dažādi grauzēji, kas nodarīja lielu postu lauksaimniecībai. Tad jautāja zinātniekiem, ko darīt, lai, kā saka, vilki būtu paēduši un arī aitas paliktu dzīvas. Zinātnieki universitātes laboratorijā aitas gaļas gabalos iešļircināja litija hlorīdu un šo ēsmu izlika koijotu medību rajonos. Pēc tādas barības koijotiem sākas mokoša vemšana un izveidojas noturīgs riebums pret aitas gaļu. Saoduši aitas smaku, koijoti bēg no tās, ko kājas nes. Tā kā vilcēni medību māku apgūst vecāku vadībā, tad tie jau kopš mazotnes mācās izvairīties no aitām.

Tātad jautājums šķiet skaidrs. Plēsīgos dzīvniekus nedrīkst pilnīgi iznīcināt, tāpēc ka tie ir, tā sakot, «meža sanitāri», kas, iznīcinādami mazvērtīgākos dzīvniekus, uzlabo zālēdāju populācijas, neļauj šiem dzīvniekiem pārmērīgi savairoties. Taču plēsīgo dzīvnieku pozitīvā loma savvaļas biocenozēs izpaužas arī citādi.

Tas, ka augi un dzīvnieki sastopami noteiktā rajonā, nebūt nav nejaušība. Dažādi dabas apstākļi nosaka katras sugas areālu (ģeogrāfisko izplatību). Taču arī sugas areāla robežās tās īpatņi nebūs visur, tie dzīvos tikai piemērotās vietās, tā saucamajā ekoloģiskajā nišā. Bet viena tipa ekoloģiskā niša piemērota daudzām sugām. Tāpēc vienā teritorijā sastop šo daudzo sugu pārstāvjus, kuri veido savas sugas populāciju. Vienas populācijas īpatņi parasti brīvi krustojas un tādējādi savstarpēji saistīti ģenētiskajām saitēm. Ja dažādu sugu populācijas, kas apdzīvo vienu nogabalu, savstarpēji nekrustojas, tad tas nebūt nenozīmē, ka starp tām nepastāv nekādas saites. Gluži otrādi. Visi attiecīgā no- gabala augi un dzīvnieki saistīti visdažādākām savstarpējām attiecībām. Tādu savstarpēji saistītu attiecīgā nogabala augu un dzīvnieku kopu sauc par biocenozi. Biocenozes laika gaitā mainās, pārejot no vienas attīstības stadijas citā stadijā. Šādu pārejas procesu sauc par sukcesiju. Sukcesija notiek arī cilvēka neskartā dabā, kas liecina par biocenozes pašregulāciju un attīstības noturību. Turpretim cilvēka mākslīgi radītie dzīvo organismu grupējumi (labības lauks, kartupeļu stādījums, augļu dārzs, šķirnes lopu ganāmpulks) nav noturīgi, tie nevar eksistēt bez pastāvīgas cilvēku gādības. Mākslīgi radītā cenoze (dzīvo organismu grupējums) nav noturīga galvenokārt tādēļ, ka tā sastāv no maza komponentu skaita. Parasti tā ir monokultūra (viena šķirne) ar nelielu skaitu citu sugu, kas ar šo šķirni sadzīvo (sliekas un augsnes mikroorganismi, kukaiņi, kas apputeksnē ziedus, u. tml.). Daudzas sugas, kas iespiežas šādas vienas šķirnes sabiedrība, ir tai kaitīgas (nezāles, slimības ierosinātājas mikroskopiskās sēnes un baktērijas, kaitīgie kukaini un grauzēji). Turpretim savvaļas biocenoze sastāv no daudzu sugu pārstāvjiem, kas labi pieskaņojušies cits citam. Tāpēc šādas biocenozes samērā maz cieš ne tikai no slimībām, kaitēkļiem un citu sugu iespiešanās, bet arī no stihiskām nelaimēm. Austrijas mežzinātnieks J. Geps, piemēram, raksta, ka egļu tīrkultūras ne tikai noplicina augsni un tās vairāk apdraud kaitēkļu epidēmijas, bet uz tām arī daudz postošāk iedarbojas vētra nekā uz mistrotām audzēm. Arī mūsu republikā 1969. gada vētra nodarīja lielu postu egļu tīraudzēm.

Tāpēc kādas sugas (arī plēsīgu dzīvnieku) populācijas iznīcināšana parasti negatīvi ietekmē dabiskās biocenozes noturību un kopējo produktivitāti. Izplatītais uzskats, ka mājdzīvnieki ražo vairāk produkcijas uz vienu platības vienību nekā savvaļas dzīvnieki, ne vienmēr atbilst patiesībai. Tā, piemēram, ir noskaidrots, ka Austrumāfrikas akāciju savannā, rēķinot uz 1 ha, var iegūt 19—28 kg mājdzīvnieku (govslopu, kazu, aitu) gaļas gadā. Ja šo teritoriju atstāj savvaļas zāl- ēdājiem, tad regulētās medībās (katru gadu nošaujot 23—50% dzīvnieku no populācijas) iegūst 65—157 kg gaļas. Turklāt savvaļas dzīvnieki neiznīcina savannas unikālo ainavu.

Tātad jebkuras sugas pilnīga iznīcināšana padara biocenozi mazāk noturīgu, degradē to. Un ari tas vēl nav viss. Te jārēķinās ar estētiskajiem, tikumiskajiem, ģenētiskajiem, saimnieciskajiem un citiem aspektiem. Katrai dzīvo būtņu sugai ir savs neatkārtojams skaistums. «Mums paveicās,» raksta D. Erenfelds, «jo mēs vēl redzam dzīvus mezozoja un kainozoja ēras gigantisko adaptīvo radiāciju izcilos paraugus: milzu bruņurupuci, žirafi, ziloņus, orhidejas, sarkano ara papagaili, mamutkoku, orangutanu, valzirgus un vaļus. Sīs fantastiskās būtnes noteikti rastos dažādu tautu leģendās un mītos, pat ja tās nekad nebūtu īstenībā dzīvojušas. Mūsu bērni vairs neredzēs dzīvus daudzus šo grupu pārstāvjus…» Savs neatkārtojams skaistums ir arī katrai biocenozei.

Bet kāds sakars sugu saglabāšanai ar tikumību? Kā zināms, atsevišķa indivīda mūžs ir ierobežots un mūža posmi bioloģiski noteikti: diglis attīstās par pieaugušu organismu, tad seko vecums un nāve. Dzivot — nozīmē mirt, rakstīja F. Engelss. Bet atsevišķa indivīda dabiskai nāvei ir liela bioloģiska jēga. Paaudžu maiņa nodrošina sugas pielāgošanos mainīgajiem ārējās vides apstākļiem, nodrošina bioloģisko progresu. Indivīds mirst, lai suga plauktu un vairotos. Tiesa, bez speciālas vajadzības iznīcināt atsevišķu dzīvnieku vai augu ir amorāli, bet daudz netikumiskāk ir iznīcināt sugu. Tas nav attaisnojams ne ar kādiem apstākļiem. Atsevišķu indivīdu vēl daudzreiz atkārtos attiecīgās sugas pārstāvji, bet iznīcinātā suga nekad vairs neatkārtosies. Ja atsevišķa indivīda mūža ilgums bioloģiski noteikts un ierobežots, tad suga labvēlīgos apstākļos var pastāvēt nenoteikti ilgi. Sugu šinī ziņā var pielīdzināt ticīgo dieviem. Iznīcināt praktiski nemirstīgo — kas var būt vel netikumiskāk?

Vai mums ir tiesības runāt par visu sugu tiešu saimniecisko nozīmi, ja cilvēks pagaidām praktiski izmanto no tām mazāk par vienu procentu? Jā, pagaidām. Bet perspektīvā? Katra suga sevī slēpj vēl neatklātas lielākas vai mazākas iespējas. Pelējumu sēni, piemēram, uzskatīja par galīgi nederīgu, taču, kā izrādījās, tā spēj ražot antibiotikas, kas izglāba dzīvību miljoniem cilvēku. Iznīcināt kādu sugu nozīmē iznīcināt visas vēl neatklātās iespējas, ko varētu nodrošināt šī suga nākotnē. Šinī sakarībā daudzi autori min piemēru par Stellera jūras govi. Šos dzīvniekus pilnīgi iznīcināja divdesmit septiņu gadu laikā pēc to atklāšanas. Pēdējo esot apēdis jūras ūdru — kalānu mednieks Popovs ar biedriem 1768. gadā. Ārkārtīgi garšīgā gaja un miermīlīgā daba sekmēja šo milzīgo (līdz 4 tonnas smago) dzīvnieku strauju iznīcināšanu. Jūras govi atklāja un zinātniski aprakstīja Vitusa Beringa ekspedīcijas naturālists Georgs Vilhelms Stellers Komandora salās. Tās ir radniecīgas ziloņiem, taču dzīvoja ūdenī, kur piekrastes seklajā joslā ganījās zemūdens pļavās. Šīs aļģu audzes cilvēks vēl šodien gandrīz nemaz neizmanto. Ja te ganītos pieradinātās jūras govis un no katras slauktu simtiem litru trekna un garšīga piena:1 Un no viena dzīvnieka gaļas iznāktu piecpadsmit tūkstoši prāvu šniceļu? Ja ganītos… Nekad negānīsies, jo cilvēks šādu iespēju iznīcinājis jau pirms vairāk nekā divsimt gadiem.

Diemžēl šāds traģisks liktenis (cilvēka personā) piemeklējis nē tikai Stellera jūras govi. Pazīstamie zinātnieki F. Ilarpers un G. Alleiis aplēsuši, ka pēdējos divdesmit gadsimtos iznīcinātas 106 zvēru Un 139 putnu sugas un pasugas. Pirmajos 1800 gados izmirušas 33 dzīvnieku sugas, nākošo 33 sugu iznīcināšanai pieticis jau ar simt gadiem. Pagājušajā gadsimtā iznīcinātas 70 sugas un mūsu gadsimta pirmajā pusē — 40 sugas. Ap 600 dzīvnieku sugu atrodas uz izmiršanas robežas. Galvenie sugu iznīcināšanas iemesli ir neregulētas medības, mode, māņticība, tirdzniecība ar dzīvniekiem un jo sevišķi tās vides pārveidošana, kur mājo dzīvnieks.

«Pingvīnu salas» autors Anatols Franss rakstīja, ka mums labi pazīstamie pingvīni patiesībā esot nevis pingvīni, bet gan manšoti. Taču, ja manšotus sauc par pingvīniem, tad kā sauksies īstie pingvīni, jautā A. Franss. Diemžēl jau slavenā rakstnieka dzīves laikā tādam jautājumam bija tikai vēsturiska nozīme, tāpēc ka jau pirmajos viņa dzīves mēnešos iznīcināja īsto pingvīnu pēdējo pāri. Gan pēc svara, gan garšīgās, treknās gaļas šos putnus varēja pielīdzināt zosīm. Taču lidot tie nespēja, jo mazie, reducētie spārni noderēja tikai airēšanai, medījot ūdenī zivis. Acīmredzot arī šo putnu nosaukumu, kas angju valodā nozīmē «spārns- spraudīte» (pin-wing), ierosinājuši neparasti mazie, reducētie spārni. Oficiālajā zinātniskajā literatūrā pingvīnu nosaukumu šai putnu ģintij XVIII gadsimtā piešķīra ievērojamais dabaszinātnieks Zoržs Bifons, bet dienvidu puslodes «pingvīnus» viņš nosauca par man- šotiem.

Pirms kādiem tūkstoš gadiem vikingi savos jūras braucienos bieži sastapa īsto pingvīnu barus, kas ligzdoja klinšaino salu piekrastē Atlantijas okeāna ziemeļu daļā. Te šiem putniem nebija ienaidnieku un tie tūkstošiem pulcējās vienuviet, lai izperētu pēcnācējus. Kad tur ieradās jūrnieki, putni tos sagaidīja bez jebkādas piesardzības. Ar rungas palīdzību šeit varēja sagādāt iztiku tālākam ceļam. Kamēr jūrnieki te parādījās reti, īsto pingvīnu kā sugas, tā ģints (šajā ģintī viena suga) eksistence netika nopietni apdraudēta. Taču stāvoklis krasi mainījās, kad sākās intensīva kuģošana lielo ģeogrāfisko atklājumu un koloniju iekarošanas laikmetā. Labradoras pētnieks, nebēdīgais pirāts Zaks Kartjē, par vienu no saviem izcilākajiem veikumiem uzskatījis pingvīnu «medības», kad vienā dienā ar rungu viņš nositis veselu tūkstoti putnu. Vēl Napoleona karu gados ziemeļu salās ieradās lieii kuģi pēc pingvīnu gaļas. Taču jau ar XIX gadsimta sākumu šie putni kļūst arvien retāki. Gaļas sagādniekus nomaina kolekcionāri. Par vienu pingvīna ādiņu maksā vairāk nekā kādreiz par tūkstoš putnu gaļu un taukiem. Un tā pienāca 1844. gada jūnijs, kad kapteiņa Hokonarsona ļaudis bagātā tirgoņa Kārļa Siemsena uzdevumā Eldirokas saliņā iznīcināja pēdējo ziemeļu pingvīnu pāri. Kopš tā laika šo putnu ādiņu un olu čaumaiu cenas ir nepārtraukti cēlušās. Mūsu dienās kolekcionāri pielīdzina vienas īstā pingvīna ādiņas vērtību divdesmit vislabākajiem limuzīniem.

Līdzīgs liktenis jau pirms pusgadsimta bija piemeklējis Maskarēnu salu bezspārnainos putnus drontus, šos taukos, pudu smagos baložu radiniekus. Te cilvēkiem palīdzēja balto kolonistu ievestie kaķi, cūkas un pērtiķi, kas iznīcināja drontu cāļus un olas. Pasaules muzejos glabājas tikai drontu skeleti un portreti, ko gleznojuši Holandes mākslinieki, par modeli izmantojot admirāļa van Neka 1599. gadā atvesto dzīvo drontu.

Jaunzēlandes iezemieši stāsta leģendas par tiem zelta laikiem, kad irbes bijušas zirga lielumā. Pagājušā gadsimtā vecie maori vēl atcerējušies, kā jaunībā medījuši šādus milzu putnus. Kad 1839. gadā te atrada it kā dīvaina zirga kājas kaulu, paleontologs Ričards Ovens noskaidroja, ka tā ir kāda milzu strausa kāja. Sie milzu putni moa, kā tos sauca iezemieši, augumā sasnieguši līdz četri metri un svarā līdz trīssimt kilogramiem.

Milzu strausi dzīvojuši arī Madagaskarā. Arābu ceļotāji atveda uz dzimteni nostāstus par «ziloņputnu» ruhu. Ar šo putnu sastopamies arī Seherezādes stāstījumā par Sindbadu jūrasbraucēju «Tūkstoš un vienas nakts pasakās». Salā, kurā ceļabiedri pametuši viņu guļam, Sindbads ierauga rulia olu: «Un tikmēr gāju, līdz ieraudzīju lielu, baltu jumolu. Un jumols zvigoja pret debesīm un laistījās žilbinoši balts un augsts.» Tad ierodas ruhs. «Te pēkšņi saule nozuda un diena pārvērtās par melnu nakti. Sākumā man likās, ka saulei priekšā aizgājis tumšs mākonis… Tā nu es pacēlu galvu un ieraudzīju lielu putnu ar platiem spārniem. Un putns lidoja gaisā, aizsegdams sauli, un visu salu tas pielēja ar melnu tumsu.» Tad Sindbads atceras jūrnieku nostāstus par tālām salām, kur dzīvo milzīgs putns, vārdā ruhs, kas savus mazuļus baro ar ziloņa gaļu: «Un tā nu es nolēmu, ka putns, ko redzēju, ir tas pats ruhs un baltais jumols, pie kura es stāvēju, ir ruha ola.» Par Madagaskaras milzu putnu ruhu stāsta ari XIII gadsimta slavenais ceļotājs Marko Polo. Taču Eiropas zinātnieki ar šī milzeņa kauliem un olu čaumalām iepazinās tikai XIX gadsimtā. Svētā Maurīcija salā ieradās iezemieši no Madagaskaras pēc ruma. Mucu vietā tic izmantoja milzīgu olu čaumalas. Tādā čaumalā varēja ieliet 9 litrus ruma! Madagaskaras kūdrajos atrada arī šī putna kaulus un 1851. gadā nogādāja Parīzes muzejā, kur tos izpētīja slavenais biologs Zofruā Sentilērs. Pēc kauliem viņš zinātniski restaurēja putna izskatu un deva tam latīnisko ģints un sugas nosaukumu Aepyornis maximus — «vislielākais no visaugstākajiem putniem». Pēc 2. Sentilēra aprēķiniem epiornis sasniedzis piecus metrus augstumā un pēc svara atgādinājis nelielu ziloni (līdz pustonnai, pārrēķinot mūsdienu vienībās). Nostāsti par šī putna lidojumiem ir seno jūrasbraucēju fantāzijas auglis, jo spārni tam galīgi reducēti. Līdz pagājušā gadsimta vidum Madagaskaras vietējie iedzīvotāji apgalvoja, ka «ziloņputni» dzīvojot notna|os, purvainos mežos. Taču baltajiem kolonizatoriem vajadzēja aizvien vairāk koksnes, un mežu platība strauji saruka. Iznīcinot mežus, iznīcināja arī «ziloņputnus».

Amerikas pirmo pētnieku nostāsti par ceļojošiem baložiem šķiet fantastiski izdomājumi. Ornitologs Vilsons raksta, ka šo baložu bars lidojis viņam pāri apmēram četras stundas. Viņš aprēķinājis, ka šajā barā bijis vairāk nekā divi miljardi putnu. Ja katrs putns vidēji sver tikai pusmārciņu, tad viss bars — piecsimt tūkstošus tonnu. Ceļojošos baložus iznīcināja visiem iespējamiem līdzekļiem. Šo putnu gaļu ne tikai plaši izmantoja uzturā, sālot ziemai, bet arī izbaroja suņiem un cūkām. Protams, liela daļa tika nevērīgi sapūdēta. Profesionālie mednieki pasakaini pelnīja, jo pa dzelzceļu gaļu varēja viegli nogādāt pilsētās. Simtiem miljonu tonnu gadā! Vēl 1880. gadā eksistēja ievērojami šo putnu bari, bet pēc divdesmit gadiem no tiem nekas nebija palicis pāri. Mūsu gadsimta sākumā zooloģiskajos dārzos un dažu dabas mīļotāju būros vēl dzīvoja daži putni. 1914. gadā Cincinati pilsētā nomira pēdējais šīs sugas pārstāvis.

Apmēram tāpat baltie Ziemeļamerikas iekarotāji izrīkojās ar bizoniem. So vareno dzīvnieku milzīgie bari ganījās plašajā zemienē no Lielā Vergu ezera līdz Meksikas līcim un no Klinšu kalniem līdz Atlantijas piekrastei. Dažos baros bija vairāki desmiti miljonu dzīvnieku. Bizoni nebija pieraduši bēgt no ienaidnieka, tāpēc no medniekiem tie tikai aizsargājās. Mednieks jāšus nošāva desmitiem dzīvnieku vienā vietā. Katrs dzīvnieks — vairāki centneri gaļas! Tirgi bija pārpildīti ar bizonu gaļu un ādām. Vesela dzīvnieka cena noslīdēja līdz 25 centiem. Faktiski tā bija mēles vērtība. Mednieki izgrieza nošautajam dzīvniekam mēli un visu pārējo pameta prērijā. Rikoja medību sacensības un derības — kurš noteiktā laikā nošaus vairāk bizonu. Izvirzījās savdabīgi rekordisti, starp kuriem sevišķi izcēlās Viljams Kodijs, ar iesauku «Bifeļu Bils». Viņš daudzus gadus nošāva ne mazāk par četriem tūkstošiem bizonu gadā.

Pret nejēdzīgo bizonu iznīcināšanu uzstājās zinātnieki un progresīvi sabiedrības pārstāvji. 1871. gadā kongresā tika ierosināts attiecīgs likumprojekts. Taču šo likumprojektu noraidīja, jo oficiālās varas pārstāvji un ietekmīgi politiskie darboņi uzskatīja, ka pilnīgi pakļaut indiāņu ciltis varēs tikai pēc tam, kad būs iznīcināti bizoni. Zaudējot savu galveno iztikas bāzi, indiāņiem būtu jāpakļaujas vai jāmirst badā. Un tikai 1894. gadā, kad visā ASV teritorijā (Jeloustonas nacionālajā parkā) bija saglabājušies vienīgi divdesmit bizoni, tika veikti pirmie neatliekamie pasākumi šīs sugas saglabāšanai. Pirmajos gados bizonu skaits pieauga ļoti lēni. Acīmredzot šīs populācijas skaits bija nokritis līdz kritiskajai robežai. Tad vairošanās tempi paātrinājās. Pēc septiņdesmit gadiem, kā raksta Pīters Farbs, saglabātās populācijas dzīvnieku skaits pieaudzis līdz divpadsmit tūkstošiem.

Diemžēl bizona Eiropas radinieku lauru, govju senci, pilnīgi iznīcināja. Par to, ka varenie tauri kādreiz dzīvojuši arī Latvijas teritorijā, liecina vairs tikai vietvārdi: Taurkalne, Taurupe u. c. Pēdējais nelielais tauru bars XV gadsimtā vēl bija saglabājies Polijas teritorijā pirmatnējos mežos Jaktorovas un Viskitas gāršās. Ar karaļa rīkojumu ap šim gāršām tika nometināti speciāli medību uzraugi, kuru pienākums bija uzraudzīt taurus un sargāt tos no malumedniekiem. Taču malu- medniecība turpinājās, iespējams, pat ar dažu tauru «sargu» palīdzību. Tie uzraugi, kas nemedīja taurus, izrādījās citādā ziņā pārāk centīgi: ar suņiem izdzina dzīvniekus no mežu biezokņiem atklātās ganībās. Tāda «uzraudzība» radīja dzīvniekos stresa stāvokli un nomāca vairošanās instinktu. 1557. gadā vēl bija ap piecdesmit tauru, bet ap 1601. gadu to skaits bija sarucis līdz četriem. Pēdējais taurs nobeidzās 1627. gadā.

Kad Eiropā jau praktiski bija iznīcināti visi lielie savvaļas dzīvnieki, medību trofeju un «izcilāko mednieku» slavas alkstošie dēkaiņu bari devās uz Āfriku, Dienvidāziju un Dienvidameriku. Jo vairāk izdevumu, jo lielākus ieguvumus pieprasīja šie mednieki. Daudz bija Zaķa Kartjē un Bifeļu Bila sekotāju. Tā, piemēram, Karamadžo Bels nošāvis Āfrikā vairāk nekā divus tūkstošus ziloņu un Ābrahams Kīns iznīcinājis ap miljonu roņu. Lūk, kā Džons Hanters grāmatā «Mednieks» apraksta savus vērojumus pavadoņa gaitās ekspedīcijā, ko vietējā firma organizējusi bagātniekiem ārzemniekiem uz kādu vēl maz skartu Āfrikas nostūri: «Ikviens mūsu ekspedīcijas dalībnieks, uzkāpis augšā, apstājās, lai palūkotos lejup uz milzīgo krāteri, kas pletās piecpadsmit jūdžu diametrā. Viss, ko bija nācies dzirdēt par Ngo- rongoro krāteri, nevarēja līdzināties tam, ko es ieraudzīju. Zaļie lauki bija kā nosēti ar lieliem dzīvnieku bariem. Krāteris, burtiski, mudžēja no tiem. Zāle, tūkstošiem dzīvnieku nograuzta, izskatījās kā labi apcirpts maurs. Ganāmpulki tālumā atgādināja baltus vai dzeltenīgi brūnus kustīgus plankumus. Tur bija zebras, antilopes, žirafes, ūdens brieži, meldru un krūmāju brieži, Tompsona_ gazeles, Granta gazcles, strausi, kā arī lielo un mazo Āfrikas antilopju varietātes: elandi, topi, stein- boka, impala, vaildbista, dvikera, oribi. Tādas laikam izskatījās visas Āfrikas stepes pirms baltā cilvēka ierašanās. Šis izolētais krāteris bija pēdējā Āfrikas meža dzīvnieku patvēruma vieta.

Amerikāņi uzvedās kā bērni, kas piepeši ielaisti konfekšu veikalā. Viņi šāva, kamēr šautenes nokaita un sāka dedzināt rokas. Dienas bija par īsām, lai apmierinātu viņu neremdināmo kāri pēc ādām un ragiem. Viņiem piemetās šaušanas drudzis. Vēlāk man nācās ievērot, ka tā ir raksturīga iezīme daudziem amerikāņiem, pirmoreiz sastopoties ar Āfrikas medījumiem pēc meža dzīvnieku šaušanas ierobežojumiem viņu pašu zemē.»

Politisko patstāvību ieguvušo Āfrikas un Āzijas valstu teritorijā izveidoti rezervāti, kuros kā oāzēs saglabājas vietējās dzīvnieku un augu sugas. Arī pārējā teritorijā medību regulēšanai veic dažādus pasākumus, taču tie bieži vien izrādās maz efektīvi, ja medījums dod labus ienākumus. Sevišķi dārgi maksā modes un māņticības preces, pie tam, jo retāks kļūst kāds dzīvnieks, jo dārgāk maksā tā iegūšanas risks un mednieka pūles. XIX gadsimta beigās un XX gadsimta sākumā modē bija strausa spalvas pie dāmu cepurēm, kas tikko nepazudināja šos putnus. Dabaszinātnieks Zisvilers grāmatā «Izmirušie un izmirstošie dzīvnieki» raksta: «Kad uzzinām, ka 1912. gadā Francijā vien pārdots vairāk nekā 160 tonnu strausu spalvu, mēs pa īstam izprotam, cik tuvu Āfrikas strauss (Struihio camelus) bija tam, lai kristu par upuri dāmu modes kaprīzei. Par laimi, tam izdevās izvairīties no šāda bēdīga gala, jo drīz spalvu sagādei tika izveidotas speciālas strausu fermas, bet vēl pēc dažiem gadiem šis greznojums izgāja no modes.»

Kā atzina zoologs H. Kots, dažādu krokodilādas iz strādājumu ilgā noturība modē novedusi šos kādreiz plaši izplatītos dinozauru laikabiedrus pie galīgas iznīcināšanas robežas. Mūsu gadsimta vidū modē nāca kažoki no savvaļas kaķu dzimtas dzīvnieku (leopardu, ocelotu, irbisu u. c.) ādām. Kad 1967. un 1968. gadā medniekam par ocelota ādu sāka maksāt līdz simt dolāriem, stāsta D. Erenfelds, daudzi «īstie vīrieši» pameta savus darījumus un steidza pirkt klavieru stīgas medību cilpu taisīšanai. 1967. gadā vien no Kostarikas ieveda ASV pāri par 115 tūkstošiem ocelotu ādu.

Ne mazāk par modes kaprīzēm retos savvaļas dzīv* niekus apdraud dažādas māņticīgas tradīcijas, vietējie ticējumi. Dienvidāzijā, piemēram, plaši izplatīts ticējums, ka visām degunradža ķermeņa daļām, sevišķi ragam un asinīm, piemīt brīnumainas dziednieciskas īpa šības. Kopš seniem laikiem te uzskata, ka zāles no pul verī saberzta degunradža raga un jo sevišķi pelde ši dzīvnieka asinīs spēj izdziedēt vissmagāko kaiti. Tāpēc slimnieks gatavs atdot visu savu mantu par brīnumaino dziedniecības līdzekli. Indijā dažos svētkos bija pieņemts dzert degunradža asinis vai vismaz ūdeni no kausiem, kas izgatavoti no šī dzīvnieka raga. Lai atvai rītu no mājas nešķīstos garus, virs ieejas durvīm kāra trauku ar degunradža urīnu. Līdz 1960. gadam Indijā bija palikuši vairs tikai apmēram 440 šīs sugas dzīv nieki, kas ņemti valsts aizsardzībā. Par degunradža no medīšanu draud sods: seši mēneši cietuma un naudas sods 500 rupiju. Taču lielas peļņas iespēja ir pārāk vilinoša, tāpēc Indijas degunradžu skaits tikpat ka nepieaug. Vēl katastrofālāks ir Javas degunradžu stāvoklis, jo to kopējais skaits nokrities zem trīsdes mit.

D. Erenfelda grāmatā «Dzīvās dabas aizsardzība» (krievu valodā tulkota kā «Daba un cilvēki») ievietota tabula par retajiem un izmirstošajiem dzīvniekiem, ku rus medī reliģisko aizspriedumu un ticējumu dēļ. Ziemeļrietumu Ķīnā dzīvojošā ļoti retā pērtiķa Rokselāna rinopiteka ādu izmanto reimatisma ārstēšanai. Ne mazāk retā Ķīnas tīģera kauli, pēc vietējiem ticējumiem, atgriežot cilvēkam dzīvības spēku. Marokas svītrainās hiēnas krēpes izmanto melnajā maģijā. Dienvidamerikas aborigēni tic, ka milzu bruņneša kauliem ir maģisks spēks. Lielās sirēnas — lamantlna kaulus Meksikas līča piekrastes un Kārību arhipclāga iedzīvotāji izmanto kā amuletus. Krāšņās Havajas vārnas spalvas izmanto rituāltērpiem. Latīņamerikā uzskata, ka izmirstošā zaļā jūras bruņurupuča olām piemīt afrodizējošas īpašības (spēja stimulēt dzimumaktivitāti).

Kapitālisma zemēs lielu peļņu dod plaši izvērstā dzīvu dzīvnieku pārdošana. Turklāt, kā raksta D. Erenfelds, bieži vien pārdod tādus dzīvniekus, kas absolūti nav piemēroti mājas apstākļiem. Tādi, piemēram, ir jūras bruņurupuči, kuri pat sāļa ūdens baseinā nespēj ilgi izdzīvot. Tādi ir oceloti, kuru mežonīgās dabas «iegrožošanai» veic tādus pasākumus kā kastrēšanu un nagu izkniebšanu. Ņujorkas zooloģijas biedrības direktors B. Dž. Konvejs 1968. gadā rakstīja, ka vietējos zooloģiskajos veikalos viņš redzējis tādus dzīvei būrī nepiemērotus dzīvniekus ka Dienvidamerikas kolibri, Malajas lidojošos pūķus, skudrulāčus, trīspirkstu sliņķus, retas papagaiļu sugas, Teksasas bruņurupučus, ragainās ķirzakas. Sevišķi viņš sašutis par tirgošanos ar retajām ragainajām ķirzakām kā ar ļoti «parastiem» dzīvniekiem. «Sis komerciālais pasākums ir kliedzoši netikumisks,» raksta B. Dž. Konvejs, «jo ragainās ķirzakas parasti nomirst badā jau pēc dažām nebrīves nedēļām.» Tikai 1967. gadā vien Amerikas Savienotajās Valstīs (pēc zivju un medījumu dienesta datiem) komercijas nolūkos ievesti 74 304 zīdītāji dzīvnieki, 203 189 putni (neskaitot papagaiļus un kanārijputniņus), 405 134 rāpuļi, 137 697 abinieki un 27 759 332 zivis. Turpmākajos gados šie skaitļi nav mazinājušies. Loti daudz eksotisku dzīvnieku ieved Lielbritānijā, VFR, Francijā. Ne mazāk ka puse dzīvnieku aiziet bojā ķeršanas laikā. No sagūstītajiem dzīvniekiem lielāka daļa nobeidzas pārvadāšanas laikā. Tātad zooloģiskajos veikalos ievesto dzīvnieku skaits jāreizina vismaz ar pieci, lai aprēķinātu faunai nodarīto postu.

Kā jau vairākkārt atzīmēts, viens no visnozīmīgākajiem cēloņiem savvaļas dzīvnieku sugu bojāejai ir to dzīves vides (biotipa) pārveidošana. Te jāmin gan mežu izciršana, purvu nosusināšana, upju iztaisnošana, vides piesārņošana, mājlopu konkurence, sevišķi «kazu briesmas». Kā uzskatāmu piemēru šinī ziņā parasti min Svētās Helēnas salu, kuru vēl XVI gadsimta sākumā (šo salu atklāja portugāļi 1502. gadā) klāja biezi meži, kuros nereti sastapa dārgo melnkoku. Tad radās ideja ievest te kazas un cūkas, lai kuģu avārijās cietušajiem būtu svaigas gaļas krājumi. Drīz kazas tā savairojās, ka nepietika zāles, tās sāka apgrauzt jauno kociņu un krūmu zarus un pat veco koku mizu. Salas gubernators, vēlēdamies glābt melnkoku audžu paliekas, 1745. gadā lūdza Ostindijas kompānijas direkcijai atļauju iznīcināt kazas. Diemžēl viņam to neatļāva, jo kazas esot vērtīgākas par melnkoku. Kad 1815. gadā uz šo salu izsūtīja Napoleonu, te vairs nebija neviena koka. Tikai daži fragmentāri naturālistu vākumi liecina, ka te kādreiz bijušas tādas augu un dzīvnieku sugas, kādas nekur citur pasaulē nav vairs sastopamas. Šādas sugas, kas izplatītas nelielā areālā, sauc par endēinām sugām. Kazas praktiski iznīcinājušas šīs sugas un pilnīgi pārveidojušas salas ainavu. Līdzīgi tās rīkojušās arī Jaunzēlandē, Jaunkaledonijā, Galapagu salās un daudzās citās vietās. Jau pirms mūsu ēras šāda «kazogēna» (kazu pārveidota) tuksnešaina ainava sāka veidoties Grieķijā, Mazāzijā, Turcijā. Vēlākajos gadsimtos kazas nepārtrauca savu postošo darbību, degradējot vietējās biocenozes arī Āfrikā, tādējādi sekmējot Sahāras tuksneša paplašināšanos. Turcijā, piemēram, pašreiz uz katru iedzīvotāju caurmērā iznāk pa kazai. Lielākajā valsts teritorijas daļā galīgi noplicinātās kalnu nogāzēs var sameklēt barību tikai kaza. Lietus straumes un vējš aiznes augsni. Lai šeit neizveidotos akmeņains tuksnesis, ANO komisija rekomendē Turcijā samazināt kazu daudzumu vismaz par 80 procentiem. Daudzās zemēs sāk aktīvi ierobežot «kazogēno» procesu. Kiprā aizliegts ievest kazas, bet jau esošās jātur piesietas. Dienvidslāvijā un Itālijā atļauts katram turēt tikai vienu kazu, turklāt ar noteikumu, ka to nelaidīs ganīties bez uzraudzības. Par šo noteikumu pārkāpumu draud prāvs naudas sods un lieko kazu konfiskācija. Sādi pasākumi jau dod rezultātus: Adrijas jūras piekraste kļūst arvien zaļāka.

Starptautiskā dabas aizsardzības savienība izdevusi «Sarkano grāmatu»; tajā ierakstītas dzīvnieku sugas, kurām draud pilnīga iznīcināšana un kuru saglabāšanai nepieciešami neatliekami pasākumi. Sīs grāmatās sarkanie vāki it kā simbolizē draudošās briesmas. «Sarkanajā grāmatā» ierakstītas 211 zīdītāju, 312 putnu un citu dzīvnieku sugas. Saraksts tiek periodiski revidēts un papildināts. Pasaules sabiedriskā doma atzinīgi novērtē reto sugu aizsardzības pasākumus Padomju Savienībā. Galīga iznīcināšana kādreiz draudēja stepju antilopei — saigakam, Sibīrijas sabulim, jūras ūdram — kālānam un dažām citām sugām. Veikto pasākumu rezultātā šo sugu dzīvnieki atkal savairojušies. D. Erenfelds stāsta, ka Aļaskas leduslāču populācijas iznīcināšanā izmantotas lidmašīnas, un nosauc šādu rīcību kā medību sporta kauna traipu. «Par laimi,» viņš raksta, «Kanādā un Padomju Savienībā tiek veikti pasākumi leduslāču aizsardzībai to dzīves vietās, bet tas, ka Amerikas Savienoto Valstu tauta pieļauj iznīcināt vienu no visinteresantākajiem un skaistākajiem dzīvniekiem, jo ar likumu tā iznīcināšana nav aizliegta, — tas ir nācijas negods.»

Padomju Savienībā leduslāču, tāpat kā Usūrijas tīģeru medības pilnīgi aizliegtas no 1956. gada. Sevišķi svarīgi ir aizsargāt leduslāču vairošanās vietas. Visvairāk šo dzīvnieku midzeņu Padomju Savienības teritorijā ir Vrangeļa salā. Te ierīkots rezervāts, bet midzeņu rajoni izsludināti par īpaši aizsargājamām teritorijām. Izveidota starptautiska zoologu grupa leduslāču bioloģijas un ekoloģijas pētīšanai. Noskaidrots, ka šīs sugas dzīvnieki, kaut gan ir loti vitāli un labi piemēroti dzīvei bargajos Arktikas apstākļos, vairojas visai lēni. Lāčumātēm pēcnācēji rodas ne agrāk par ceturto dzīvības gadu, un parasti tās dzemdē divus lācēnus ik pēc trim, retāk diviem gadiem. Leduslāči ir klejotāji dzīvnieki, tie neatzīst valsts robežas, viena to populācija vienlaikus dzīvo divu un vairāk valstu teritorijā. Tādēļ leduslāču efektīvai aizsardzībai nepieciešama starptautiska sadarbība.

Dažādu retu dzīvnieku bioloģijas un ekoloģijas jautājumus pēta arī citos Padomju Savienības rezervātos, kuru skaits jau sasniedzis 110 un kopējā platība astoņi miljoni hektāru, PSRS Lauksaimniecības ministrija nodibinājusi arī Padomju Savienības «Sarkano grāmatu». Apstiprināts nolikums par mūsu zemē sastopamo reto un apdraudēto dzīvnieku un augu sugām. Noslēgti starptautiski līgumi un konvencijas dzīvnieku un augu aizsardzības jautājumos.

Dažādām dzīvnieku un augu sugām ir visai atšķirīgs raksturs. Dažas sugas pacieš lielu cilvēka ietekmi, citas turpretim ir ļoti jutīgas pret šādu ietekmi, iznīkst no «vienkāršas» traucēšanas. Šāds traucējuma faktors strauji pieaug arī mūsu republikas mežos, kur ar automašīnām un motocikliem sarodas daudz sēņotāju, ogotāju un atpūtas meklētāju. Ne mazumu dzīvnieku sabrauc uz autoceļiem. Aprēķināts, ka Zviedrijā gada vidēji sabrauc 1700 stirnu un ap 1000 aļņu, Rietumvā- cijā — ap 300 tūkstošu zaķu un 720 tūkstošu ežu.

Protams, ne jau visas dzīvnieku sugas apdraud cilvēka darbība. D. Erenfelds nosauc dzīvnieku īpašības, kas veicina to iznīcināšanu un kas pasargā no bojāejas. Drošībā ir dzīvnieki ar šādām pazīmēm: sīki, zālēdāji vai visēdāji, ar plašu ekoloģisku amplitūdu (nav specializējušies kādiem šauri noteiktiem dzīves apstākļiem), to ādai un gaļai nav praktiskas nozīmes, plašs areāls, populācija uzturas vienā zemē, panes cilvēka klātbūtni, nebaidās trokšņu, dzīvo nelielās vai vidējās grupās, īss grūsnības periods, dzemdē (vai izperē) vairāk nekā divus pēcnācējus, kuri agri kļūst patstāvīgi un ātri sasniedz dzimumgatavību. Ja šādas prasības izvirzīsim XXI gadsimta dzīvniekiem, tad «ideālajam modelim» vistuvāk būs žurka, zvirbulis, pelēkā vāvere un Virdžīnijas oposums. Taču tāds faunas sastāvs nemaz neapmierinās nākamās paaudzes, kuru priekšā mēs esam atbildīgi par to dzivās dabas bagātību saglaba- šanu, ko esam saņēmuši no saviem priekštečiem. Jau šīs nodaļas sākumā runājām, kādu zaudējumu bioceno- zei un cilvēcei nodara katras sugas iznīcināšana. Atgriežoties pie plēsīgo dzīvnieku lomas dzīvajā dabā, apskatīsim vēl pāris visai nozīmīgu aspektu.

Izrādījies, ka plēsīgo dzīvnieku iznīcināšana ievērojami pastiprina augēdāju savstarpējo konkurenci un sekmē sugu skaita samazināšanos biocenozē. Biologs R. Peins eksperimentāli konstatējis, ka plēsīgu dzīvnieku izslēgšana no šauras paisuma applūdināmas piekrastes joslas (tātad ierobežotā teritorijā) ievērojami padara nabagāku augēdāju sugu sastāvu. Konkurence starp sugām tiktāl saasinājusies, ka sākusies atsevišķu sugu izspiešana. R. Peins secina, ka ilgstoša plēsīgo dzīvnieku trūkuma gadījumā augēdāju sugu skaits pazeminātos arī tālāk, līdz paliktu tikai viena suga. Kā jau runājām, sugu skaita samazināšanās degradē biocenozi, pazemina tās noturību un kopējo produktivitāti.

Vēl viens plēsīgo dzīvnieku iznīcināšanas aspekts. Nodaļas sākumā jau runājām, ka ikviena suga dabā ieņem savu ekoloģisko nišu. Iznīcinot attiecīgo sugu, lās ekoloģiskā niša paliek brīva, taču ne uz ilgu laiku. Tā daudzu biezāk apdzīvotu apvidu mežos iznīcinātos vilkus aizstājuši klejotāju suņu bari. Savvaļā pārgājuši suņi jau nodara diezgan lielu postu gan medību zvēriem un putniem, gan sīkākiem mājdzīvniekiem (kazām, aitām, teļiem, sivēniem), medī mājputnus. Sādi «savvaļas» suņi daudz labāk piemērojušies cilvēka pārveidotajai dabai un prasmīgāk izvairās no iznīcināšanas nekā vilki. Dažuviet parādījušies vilka un suņa hibrīdi, kas ir agresīvāki par vilkiem un viltībā neatpaliek no klejojošiem suņiem. Sinī gadījumā vilku iznīcināšana devusi visai negaidītas, cilvēkam nepatīkamas sekas.

Cīnoties pret plēsīgo dzīvnieku pilnīgu iznīcināšanu, nedrīkst nonākt otrā galējībā un pieļaut to pārmērīgu savairošanos. Plēsīgo dzīvnieku skaits zinātniski pamatoti jāregulē, un plēsoņām jārespektē cilvēks. 1972. gadā ar studentu grupu mācību ekspedīcijā apmeklējām Tc- ļecas ezeru. Kuģītis aizveda mūs un tūristu grupu pie Korbu ūdenskrituma. Sajā tūristu iecienītajā vietā mūs sagaidīja… lācēns ar izstieptu ķepu. Katrs kaut ko tam deva — maizi, konfektes, pīrādziņus. Visu to lācēns cienīgi pieņēma kā pašu par sevi saprotamu nodevu. Tad pēkšņi dzīvnieks dusmās cirta pļauku kādam skolniekam. Kā izrādījās, tas lācēnam bija iedevis tikai taukainu papīru, kurā bijis ietīts pīrādziņš. Bet ja nu lācēna vietā būtu bijis pieaudzis lācis?

Līdzīgu problēmu nākas risināt ASV nacionālajos parkos, kur lāči savairojušies un jūtas kā saimnieki. Tie «revidē» viesnīcu un kempingu atkritumu kastes, saņem no tūristiem dažādus gardumus. Taču šajās šķietami draudzīgajās attiecībās ar cilvēku arvien vairāk ieskanas arī citi toņi. Te astoņdesmit gadu laikā (līdz 1960. gadam) lāči ievainoja tikai 25 cilvēkus. Tad uzbrukumu skaits sāka strauji palielināties. Dažkārt tie bija pašu tūristu izprovocētie uzbrukumi, biežāk gājējiem uz taciņām uzbruka mazu lācēnu mātes, citkārt lāči uzbruka teltīs guļošiem tūristiem. Pieci lāču uzbrukumi beidzās ar cilvēku nāvi. Zinātnieki sāka nopietnāk pētīt šo problēmu. Noskaidrojās, ka nacionālajos parkos radusies lāču pārapdzīvotība. Tā Jeloustonas parka ekoloģiskā kapacitāte (ietilpība) atbilst divsimt lāčiem» taču šo zvēru skaits te sasniedza piecus simtus. Nolemts turpmāk regulēt lāču skaitu, lai nepārsniegtu ekoloģiski pieļaujamo līmeni, ieviesti stingrāki noteikumi parku apmeklētājiem, piemēram, aizliegts barot zvērus.

Aktīvi iedarbojoties uz ekoloģisko sistēmu — bioce- nožu dinamiku, cilvēkam jāregulē tajās ne tikai plēsīgo, bet arī citu dzīvnieku daudzums. Pasaules ekologiem labi pazīstams plakankalnes Kaibabas nosaukums, kur atrodas ASV Arizonas štata Lielā kanjona liegums. Liegumu izveidoja 1906. gadā, lai saglabātu un savalrotu melnastainos briežus, kuru visā lieguma teritorijā (pāri par 400 tūkstoši ha) skaitījās ap 3—4 tūkstoši. Tātad viens briedis uz 100—140 hektāriem. Seit nesaudzīgi iznīcināja visus brieža ienaidniekus (vilkus, lāčus, pumas). Briežu skaits liegumā pirmajos trīspadsmit gados desmitkāršojās. Tie noēda ne tikai visu zāli, bet apgrauza arī krūmus un jaunos kociņus. Aizliedza ganīt mājdzīvniekus lieguma teritorijā, daļu briežu mēģināja izķert pārdošanai, taču to skaits turpināja augt un 1924. gadā sasniedza simt tūkstošus. Pamežs un paauga bija noēsti, brieži grauza koku apakšējos zarus un stumbru mizu, veidojot skaidri saskatāmu «briežu horizontu». Briežu populācija liegumā acīm redzami deģenerējās: pieaugušie dzīvnieki bija ievērojami sīkāki nekā tie, kurus pirms nepilniem divdesmit gadiem ņēma aizsardzībā. Lieguma mežs un arī briežu populācija tanī bija reāli apdraudēti. Direkcija lūdza atļaut te medības, lai krasi samazinātu briežu skaitu. Jautājuma izšķiršanai izveidoja zinātnisku komiteju. Pagaidām atļāva pārdot licences ar daudziem ierobežojumiem. Tāpēc turpmākajos sešos gados, kamēr jautājums vēl nebija izlemts, gadā atšāva caurmērā tikai ap septiņi simti briežu, kas ne tik vien nevarēja būtiski samazināt to skaitu, bet pat maz bremzēja skaitlisko pieaugumu. Būtisku korekciju izdarīja barības trūkums, kura rezultātā badā nobeidzās ap astoņdesmit tūkstoši briežu. Tad atjāva brīvāka* medības, un līdz 1945. gadam briežu skaits lieguma teritorijā nostabilizējās — tur bija ap divdesmit tūkstoši dzīvnieku. Mežaudzes sāka atjaunoties. Taču ar 1945, gadu medības stingrāk ierobežoja, un līdz piecdesmito gadu vidum briežu skaits dubultojās. Mežs atkal tika apdraudēts. To izglāba… katastrofāli sausa vasara, pēc kuras 1954./55. gada ziemā aizgāja bojā lielākā daļa briežu, un 1955. g. rudenī bija tikai 12 000.

Apskatītais piemērs uzskatāmi liecina, ka biocenozes ekoloģiskās kapacitātes pārsniegšana nodara ari tiešus rnaterialus zaudējumus (bojā gājušo dzīvnieku gaļu lāču nevar realizēti), nemaz nerunājot par biocenozes degradēšanu. Biocenozes ekoloģiskās kapacitātes paaugstināšanai stāda un sēj dažādus barības augus. Mūsu republikas mednieki organizēti stāda mežu laucī- tēs kartupeļus, topinambūru, Sahalīnas griķus un citus augus. Daudzās vietās Latvijas mežos sastop spilgti zaļā slotzara krūmus. Tie stādīti meža zvēru barībai mūsu gadsimta sākumā. Taču arī šādās biocenozēs ar mākslīgi paaugstinātu ekoloģisko kapacitāti jārēķinās ar dzīvnieku vairošanās tempa dabiskajām svārstībām. Gados, kad šis temps sasniedz maksimumu, tiek nopietni apdraudētas ne tikai meža jaunaudzes, bet arī apkārtējie dārzi, kartupeļu lauki un labības druvas. Tātad zinātniski pareizas medību saimniecības organizēšanai ne tikai jāaprēķina attiecīgo biocenožu ekoloģiskā kapacitāte, bet arī sistemātiski jāprognozē katras sugas populācijas gaidāmās skaitliskās pārmaiņas.

Lai izstrādātu reālas prognozes, jāveic plaši pētnieciski priekšdarbi. Šādus medību dzīvnieku populāciju skaita dinamikas prognostiskos pētījumus veic Vissavienības Medību saimniecības un zvērkopības zinātniskās pētniecības institūts ar 14 nodaļām, kuras izvietotas galvenajos medību rajonos visā Padomju Savienības teritorijā. Institūta izstrādātās medību dzīvnieku skaitlisko svārstību prognozes dod iespēju ievērojami palielināt medījumu ieguvi, neapdraudot attiecīgās sugas populācijas tālāko nākotni. Kā piemēru te var minēt sabuli. Šī nesenā pagātnē gandrīz pilnīgi izšautā taigas skaistuļa ļoti vērtīgo ādiņu ieguve pēdējos gados sasniegusi visaugstāko līmeni salīdzinājumā ar XX gadsimta pirmo pusi, nebūt nemazinot šīs sugas resursus.

13. nodaļa

KĀDS IZSKATĪJĀS AUGS, KURU NEVIENS NAV REDZĒJIS

Tu redzi tik būtibas šķietamo āri.

Omārs Haijāms

Atļaušos piezimēt, ka tu nemaz nezini.

kas ir laiks.

Luiss Keroh

Irinas Poļskas diplomdarba nosaukums «Pētījumi par Acer L. ģints sugu evolucionāro transformāciju» nespeciālistam var izklausīties pārāk specifisks, kas it kā nespēj izraisīt ziņkāri. Tekstā daudz bioloģiska rakstura darbam neparastu matemātisko aprēķinu un īpatnējas shēmas… Bet populārs šī darba izklāsts drīzāk atgādinātu fantastisku stāstu. Diplomdarba galvenais uzdevums bija šāds. Divdesmit septiņām kļavu sugām, pieņemot, ka tās cēlušās no viena kopēja senča, noteikt, kad šis hipotētiskais sencis bija radies un kāds tas izskatījies. Analizējamo sugu izvēlē I. Poļska galvenokārt vadījās no diviem apsvērumiem. Pirmkārt, lai par katru no šīm sugām būtu paleobotāniskie dati, t. i., būtu zināms šo sugu aptuvens filoģenētiskais vecums. Otrkārt, tika izvēlētas tikai tās sugas, kuras pieejamas pētījumiem (aug Latvijas vai kaimiņu republiku parkos un botāniskajos dārzos). Protams, te nebija domāts vispār kļavu ģints kopējais sencis, jo pētījumos bija pārstāvēta apmēram piektā daļa no kopējā kļavu sugu skaita. Tāpēc autore runāja tikai par izvēlētās sugu grupas hipotētisko senci. Svarīgākais bija izstrādāt tādu metodiku, ar kuru varētu atrisināt izvirzītos uzdevumus. Ja metodika piemērota ģints sugu izlases (modeļgrupas) attiecīgai pētīšanai, tad tā noderēs arī visas ģints un augstāka ranga taksonu (dzimtas, kārtas vai rindas, klases utt.) izpētei.

Līdzīgus pētījumus neviens vēl nebija veicis, tāpēc diplomandei nācās izstrādāt oriģinālu metodiku. Te bija vajadzīgs gan biologa, gan inženiera skatījums. Tāpēc diplomdarbam bija divi vadītāji — pazīstamais speciā- lisls inženiertehniskajā prognozēšanā B. Tardovs un šīs grāmatas autors. Visus datus par katru pētāmo sugu «sapakoja» polihierarhiskā klasifikatorā. Vispirms izdalīja augstākās hierarhijas faktorus: «hromosoma», «zieds», «auglis», «lapa», «dzinums», «areāls», «fenolo- ģija». Katru no šiem pamatfaktoriem iedalīja subfakto- ros, tos savukārt zemākas kārtas (pakārtotos) subfak- toros utt. — līdz elementārām pazīmēm. Katra pazīme tika attiecīgi izmērīta, visi faktori un subfaktori ran- žēti (noteikts to bioloģiskais «svars»). Sakopojot šos datus, katrai sugai tika aprēķināts tās relatīvais organizācijas līmenis, ko izteica kāds konkrēts skaitlis. Tādējādi radās iespēja katrai pētāmajai sugai noteikt koordinātes grafikā, kas attēloja sakarību starp sugu relatīvo organizācijas līmeni un šo sugu filoģenētisko vecumu. Grafiks runāja pārliecinošu valodu: jo tālāk pagātnē, jo šaurāka k|avu sugu savstarpējā atšķirība relatīvās organizācijas ziņā. Izmantojot šo likumsakarību, 1. Po|ska aprēķināja, ka hipotētiskais sencis sācis diverģēt (sadalīties) atsevišķās sugās pirms kādiem 130 miljoniem gadu (t. i., mezozoja ēras juras periodā). Lai aprakstitu šo hipotētisko senci, par kuru nav nekādu paleobotānisku datu, tā kopējais relatīvās organizācijas rādītājs tika «izpakots» pa faktoriem un subfak- toriem — līdz elementārām pazīmēm. Arī informācijas «izpakošanai» izmantoja polihierarhisko klasifikatoru un attiecīgo rādītāju «svaru». Veiktās analīzes rezultātā iegūts šāds pētīto kļavu sugu hipotētiskā senča raksturojums. Tas bijis vidēji '21 m augsts koks ar dzeltenpelēkiem, stipri pūkotiem dzinumiem. Pumpuri vidēji četri milimetri gari, ar vismaz piecām pumpurzvīņām. Lapas ar septiņām daivām un gludu apmali, vidēji 9 cm garas un 9,6 cm platas. Ziedi gan divdzimumu, gan viendzimuma, ap 6 mm diametrā, ar piecām nesaaugu- šām vainaglapām un kauslapām, vainaglapas sarkanīgas, apmēram vienu trešdaļu īsākas par kauslapām; putekšņlapti skaits ziedā no 8 līdz 11. Auglis sastāvējis no diviem saaugušiem spārnuļiem. Sēklas ligzdas vidējais augstums 15 mm un vidējais platums 6 mm. Spār- nuļa vidējais spārna garums 28 mm, platums vislielākais (ap 10 mm) pie pamata (pie sēklas ligzdas), uz virsotni sašaurināts (0,5 cm no virsotnes platums ap 6 mm); leņķis starp spārniem ap 130°. No veiktajiem aprēķiniem izriet, ka šo kļavu sugu sencis izplatījies apmēram 720 tūkstošu kvadrātkilometru platībā, kur bijis samērā silts uri sauss klimats (minimālais nokrišņu daudzums gadā — 250 mm). Sajā sakarībā var atzīmēt tādu interesantu faktu, ka pēc palcoklimatolo- ģijas datiem, kas iegūti pavisam citādi, juras periodā mūsu planētas klimats kļuvis ievērojami sausāks.

Iespējams, ka lasītājam radies jautājums: kāds gan tam visam sakars ar prognozēšanu? Sakars visai tiešs. Šīs hipotētiskās senču formas, kuru neviens nav redzējis ne dzīvā, ne pārakmeņojuma veidā, aprakstīšanai izmantota .., prognozēšanas metodika. Arī širiī gadījumā jāpēta vēl nenovērota parādība (vai objekts), kā tas parasti ir prognozēšanā. Tikai šoreiz pētnieka skats pavērsts nevis vēl neīstenotā nākotnē, bet gan atpakaļ pa «laika asi» — senatnes dūmakā izzudušajā pagātnē. Pagātnes izpētīšanu ar prognozēšanas metodēm sauc par retroprognozēšanu.

Retroprogriozēšana pati par sevi spēj atrisināt tādus uzdevumus, ko ar citādu pieeju nevar veikt. Tā, piemēram, dažādu dzīvās dabas evolūcijas posmu pētīšana, vienas vai otras dzīvo būtņu grupas rašanās laika un radniecības noskaidrošana starp dažādiem bioloģiskajiem taksoniem objektīvas sistemātikas izveidošanai un daudzu citu teorētiski un praktiski svarīgu problēmu risināšana balstās galvenokārt uz paleontoloģisko ma- terālu (pārakmeņojumi, nospiedumi, ieslēgumi u. c.). Taču šādas fosilijas zemes slāņos saglabājušās ļoti nevienmērīgi. Daudzu miljonu gadu laikā notikušas daudzas un dažādas krasas izmaiņas. Kur kādreiz šalkuši meži, tagad bango jūra. Pēc paleontologu aprēķiniem, kaut kādas pēdas atstājušas mazāk nekā viens procents no kādreiz eksistējušām sugām. Sevišķi reti sastopamas fosilijas no senču formām, kuras diverģējušas turpmāk plaši izplatītās sugās un ģintīs. Tas tāpēc, ka izejfor- mas un pārejas formas skaitliskā ziņā bijušas mazāk pārstāvētas nekā no tām diverģējušās sugas un ģintis. Paleontoloģijas «baltos plankumus» (pareizāk gan būtu teikt «baltos apgabalus») sāpīgi izjūt dažādas bioloģijas zinātnes. Kā raksta akadēmiķis A. Tahtadžjans, «ziedaugu pirrnsvēsture paliek zinātnes neizdibināta, bet izredzes aizpildīt šo nepatīkamo robu mūsu zināšanās būtibā ir visai nelielas».

Vēl lielāka nozīme retroprognozei ir evolūcijas pro- cesu prognozēšanas teorētiski metodisko pamatu izstrādāšanā. Var izveidot dažādus evolūcijas prognozes modeļus, taču šo modeļu praktiskai pārbaudei nepieciešami gadu miljoni. Ja šādus prognostiskus modeļus pielieto jau iepriekš zināmu senču formu retroprognozēšanai, tad rodas iespēja salīdzināt rezultātus, kas iegūti modelējot, ar faktiskajiem datiem. Šāda retroprognostiska pieeja kalpo ne tikai attiecīgo modeļu matemātiskā aparāta izvēles lietderības novērtēšanai. Tādējādi mēs varam arī kritiski vērtēt pašreizējos bioloģijas zinātnes priekšstatus par likumsakarībām, kas nosaka evolūcijas procesu. Pieņemot pašreiz valdošo priekšstatu par evolūcijas monofilētisko un diverģento raksturu (taksonu izcelšanās no kopējā senča), kā ari aptuveni vienmērīgo tās gaitu, nonākam jau zināmās grūtībās. Uz šādiem priekšstatiem dibināta retroprognoze rāda, ka ziedaugi radušies pirms faktiskās augu iznākšanas no ūdens uz sauszemes, bet dzīvība it kā radusies pirms mūsu Saules sistēmas. Pirmā paviršā doma, kas iešaujas prātā, analizējot šādus vai līdzīgus pētījumu rezultātus, ir pieņēmums, ka dzīvība jau samērā augstā attīstības formā pārnesta no kādas citas planētas. Pirms dažiem gadiem žurnāls «Himija i žizņ» publicēja Nobela prēmijas laureāta F. Krika un profesora L. Orgela rakstu «Virzītā panspermija». Balstoties uz dažiem apsvērumiem (piemēram, tā saucamā «ģenetiskā koda» universālo raksturu), viņi izvirza hipotēzi par samērā augsti organizētu mikroorganismu «iesēšanu» vēl neapdzīvotajā planētā Zeme, ko paveikusi kāda agrāk attīstījusies citas planētas civilizācija pirms apmēram četriem miljardiem gadu. Līdz ar to tiek it kā likvidētas dažas grūtības, kas rodas, pieņemot plaši pazīstamo akadēmiķa A. Oparina hipotēzi par dzīvības rašanos uz Zemes. Ari laika no citurienes ienesto dzīvības formu tālākai evolūcijai pilnīgi pietiktu.

Bet kāpēc jāpieņem, ka dzīvības rašanās un tālākā attīstība noritējusi vienmērīgi? Paleontoloģijas d;iti taču liecina, ka ģeoloģisko ēru un periodu mija iezīmējas ar bioloģisko formu paātrinātu izmiršanu un rašanos no jauna. Pēc vācu paleontologa A. Millera aprēķiniem, paleozoja un mezozoja ēru mijā izmirušo dzīvnieku taksonu daudzums sastāda apmēram divdesmit septiņus procentus no toreizējā kopējā skaita, bet mezozoja un kainozoja ēru mijā — pat trīsdesmit septiņus procentus. Izmira ne tikai sugas, nebūtībā aizgāja veselas ģintis, dzimtas, kārtas …

Un dzīvības rašanās? No A. Oparina hipotēzes un arī vairāku citu autoru (Dž. Bernāla, Dž. Holdeina, M. Ru- tena) uzskatiem izriet, ka organiskā viela ilgstoši evolucionēja, līdz lēnām un pakāpeniski ieguva dzīvības īpašības. Taču ir arī citāda hipotēze par dzīvības rašanos uz Zemes. Šīs hipotēzes autors — akadēmiķis V. Vernadskis. 1931. gadā žurnālā «Izvestija akademiji nauk» viņš publicēja rakstu «Dzīvības rašanās apstākļi uz Zemes». Šajā rakstā V. Vernadskis apskata dzīvās vielas ģeoķīmiskās funkcijas (gāzu apmaiņas funkcija ar brīva skābekļa izdalīšanu, oksidēšanas un reducēšanas funkcija, izkliedēto elementu koncentrēšana, organisko savienojumu «sadegšana» ar reducētu savienojumu rašanos, organismu vielu maiņas un elpošanas funkcija). Izanalizējis ģeoķīmisko procesu dinamiku visā mūsu planētas pastāvēšanas laikā, viņš secina, ka dzīvās vielas visas ģeoķīmiskās funkcijas radušās aptuveni vienlaicīgi. Taču nav tādas dzīvo organismu formas, kas būtu spējīga patstāvīgi veikt visas šīs funkcijas. «Tāpēc,» raksta V. Vernadskis, «vienlaicīgi bija jārodas dzīvo formu sarežģītam kompleksam, kas turpmāk izvērsās par mūsdienu dzīvo dabu.» Šis «dzīvo formu sarežģītais komplekss» bija pirmatnējā biosfērā. Tātad, secina V. Vernadskis, «runādami par dzīvības parādīšanos uz mūsu planētas, mēs īstenībā runājam par biosfēras rašanos». Kā izriet no V. Vernadska hipotēzes, lai rastos dzīvība (un līdz ar to biosfērā) uz Zemes, bija nepieciešami šādi galvenie apstākļi.

1.  Rodoties biosfērai, Zemes garozā norisēja tādi fizikālie un ķīmiskie procesi un parādības, kas tagad tur nenoris, bet kas bija nepieciešami dzīvības pašrašanās procesam. Tie nebija parastie fizikālie, ķīmiskie un ģeo- ķīmiskie procesi.

2.  Dzīvība nevarēja rasties un ilgstoši pastāvēt kā viena vieniga organismu suga, lai no tās parastā evolūcijas ceļa izveidotos visas pārējās sugas. Esošie dati par dzīvās vielas bioģeoķīmisko funkciju pastāvību biosfērā liecina par vienšūnu plašas grupas vienlaicīgu vai gandrīz vienlaicīgu rašanos. Šāda kompleksa vienšūņu kopa jau veidoja biosfēru, jo lā varēja veikt dažādas bioģeoķīmiskas funkcijas.

3. Saskaņā ar L. Pastēra secinājumiem un P. Kirī principu šim neparastajam procesam, kas neiekļaujas pierasto fizikālo un ķīmisko parādību rāmjos, bija jābūt asimetriskam pēc sava rakstura, turklāt disimetriskam ar labējo asimetriju.

Pēdējai tēzei nepieciešami daži paskaidrojumi. Luijs Pastērs, mikrobioloģijas zinātnes pamatlicējs, par vienu no specifiskākajām dzīvās vielas struktūras īpašībām uzskatīja krasi izteiktu disimetriju. Viņš savos pētījumos parādīja, ka šai disimetrijai ir galvenokārt labējās asimetrijas raksturs. Tas nozīmē, ka, lineāri polarizētās gaismas stariem ejot cauri bioloģiskajiem preparātiem, polarizācijas plakne griežas pa labi. Polarizācijas parādības iztirzāšana aizvestu pārāk tālu no problēmas, kas interesē mūs. Pietiekošu informāciju par polarizācijas parādību un tās pētīšanas metodēm var gūt fizikas grāmatās. Mums pašreiz pietiek atzīmēt L. Pastēra konstatēto faktu, ka dzīvās dabas vielas ir ne tikai optiski aktīvas, bet to uzbūvei piemīt arī noteikta orientācija. Kā dzīvās vielas molekulas ieguvušas attiecīgu disimet- risku orientāciju? Meklējot atbildi uz šo jautājumu, V. Vernadskis balstās uz principu, ko postulējis slavenais fiziķis un ķīmiķis Pjērs Kirī, kurš radošā sadarbībā ar sievu Mariju Sklodovsku-Kirī atklāja radioaktīvos elementus. P. Kirī princips nosaka, ka disimetriju var radīt tikai tādi cēloņi, kuriem pašiem ir disimetrisks raksturs. No šī principa izriet, ka disimetriskā dzīvā viela var rasties tikai vairošanās procesā no tādas pašas disimetriskas dzīvās vielas.

Kāda bijusi šī unikālā parādība Zemes vēsturē, kā rezultātā varēja rasties dzīvība? Pēc V. Vernadska hipotēzes, tā varēja būt grandioza kosmiska rakstura katastrofa, kuras rezultātā radusies Zemes garozas disi- metrija, kas labi pazīstama ģeologiem. Dzīvību var uzskatīt par šīs pēkšņi radušas disimetrijas koncentrētu izpausmi un rezultātu.

Tātad dzīvības rašanās un tās tālākā evolūcija, kā liecina paleontoloģijas dati, nav noritējusi vienmērīgi. Kādi spēki tad radījuši krasas perturbācijas šajā procesā? Tie var būt gan biosfēras endogēni (iekšēji), gan eksogēni (ārēji) faktori. Sīs grāmatas ceturtajā nodaļā, runājot par ģeoloģisko ēru un periodu krasi iezīmēta» jām robežām, atzīmējām, ka šīs parādības iespējamais kosmiskais cēlonis var būt galaktiskā gada «sezonu» maiņa. Apmēram divi simti miljonu Zemes gadu garā galaktiskā gada divas «sezonas» atbilst mūsu Saules sistēmas perigalaktijam (vistuvākais stāvoklis pret galaktikas kodolu) un divas — apogalaktijam (maksimālais attālums no galaktikas kodola). Galaktikas kodols, ap kuru milzīgā ātrumā kustas Saule ar savu planētu sistēmu, ir zvaigžņu vielas sablīvējums. Pēc astronomu aprēķiniem, šajā garajā ceļā mūsu Saules sistēma joņo ar nevienādu ātrumu: apogalaktijā 207 kilometri sekundē, bet perigalaktijā 250 kilometru sekundē. Padomju zinātnieks A. Lavrovs izskaitļojis, ka šāds Zemes kustības ātruma pieaugums palielina mūsu planētas svaru par 1320 triljoniem tonnu. Milzīgs skaitlis ar divpadsmit nullēm, par kuru it kā no nekā pieaug Zemes svars. Taču šādi rezultāti, kas neizbēgami izriet no eksaktas fizikas formulas, ir pilnīgā saskaņā ar relativitātes teoriju. Zemei tuvojoties perigalaktijam. Zemes svara pieaugumam jāizraisa visai jūtamas sekas. Smagumam pieaugot, sablīvējas planētas apvalks, kas izraisa litosfēras krokošanos un kalnu veidošanos. Kļūdama smagāka un blīvāka, Zeme sāk griezties ātrāk, līdz ar to izmainās magnētiskais lauks un daudzi citi svarīgi faktori. Pāreju no perigalaktiskās sezonas apo- galaktiskajā raksturo pretējas, taču ne mazāk svarīgas izmaiņas planetārajos procesos. Bez šaubām, šīs būtiskās izmaiņas ievērojami ietekmē dzīvās dabas evolūcijas tempus.

Pamēģiniet iedomāties, kā noritētu dzīvības evolūcija uz Mazā prinča planētas. Atcerieties to piekto planētu, kur kāds cilvēks te iededza, te izdzēsa laternu. «Pec tam viņš noslaucīja no pieres sviedrus ar sārti rūtotu kabatas lakatiņu.

—  Man ir briesmīgs amats. Senāk tas bija pieņemams. Es no rīta izdzēsu un vakarā aizdedzināju. Man bija laiks dienu atpūsties un nakti gulēt…

—   Vai tad kopš tā laika pavēle ir mainīta?

—   Pavēle nav mainīta, — teica laternu iededzinātājs. — Tā, lūk, ir traģēdija! Gadu no gada planēta griežas arvien ātrāk, bet pavēle nav mainīta.

—   Un tad? — sacīja Mazais princis.

—   Un tagad, kad tā apgriežas reizi minūtē, man vairs nav ne sekundes atpūtas. Es aizdedzinu un izdzēšu reizi minūtē!

—   Tas nu gan ir jocīgi! Dienas pie tevis ilgst vienu minūti!

—   Tas nemaz nav tik jocīgi, — atteica laternu iededzinātājs. — Pagājis jau vesels mēnesis, kopš mēs sarunājamies.

—   Vesels mēnesis?

—  Jā. Trīsdesmit minūtes. Trīsdesmit dienu! Labvakar. Un atkal viņš aizdedzināja savu laternu.»

Vai mūsu Zemes griešanās ātrums patiešām mainās? Un kāds «mazais princis» to novērojis? Izrādās, ka tādu parādību ne tikai «novērojuši», bet arī «ieprotokolējuši» dzīvie organismi. Siltās tropu un subtropu jūrās, kur ūdens temperatūra nenokrīt zem 18—20 °C, savas «būves» veido kora||u polipi. Visgrandiozākā no koraļļu «būvēm» ir Lielais Barjerrifs pie Austrālijas, kura garums 1725 km un platums 180—300 m. Sādi koraļļu rifu gredzeni ieskauj daudzas Polinēzijas salas. Koraļļu pārakmeņojumus var atrast arī Sāmsalā, Hīumā un dažās citās Baltijas jūras salās silūra un devona perioda noguluma iežos. Izrādās, ka arī milzu kaļķakmens grēda, kas stiepjas gandrīz visā Urālu kalnu garumā, ir kādreizējā koraļļu rifa paliekas. Koraļļu polīps ir cilindrisks ķermenis, kas apakšā piestiprinājies kādam pamatam, bet augšgals nobeidzas ar mutes atveri un taustekļiem. Vairojoties bezdzimuma ceļā (gareniski daloties un pumpurojoties), veidojas koraļļu polīpu kolonijas, kur atsevišķie īpatņi savstarpēji saistīti barības kanāliem un «skeletu». Sis «skelets» attīstās līdz ar polipa ķermeņa augšanu, caurauzdams un ietērpdams to cietā kaļķvielas cilindrā (epitekā).

Kā zināms, arī dienvidu jūrās gada laikā temperatūra nav vienāda. Tāpēc koraļļu epitekā veidojas gadskārtas, siltākā gadalaikā tās masa pieaug ātrāk. Amerikāņu zinātnieks Dž. Velis, pētīdams mūsdienu koraļļu epi- teku, konstatēja, ka skeleta masā, kas veidojusies viena gada laikā, mikroskopā var saskatīt 365 koncentriskus apļus. Sie apļi atbilst dienu skaitam gadā, jo kora||u epiteks dienā pieaug ievērojami ātrāk nekā naktī. Noskaidrojis šo faktu, Dž. Velis sāka pētīt pagājušo laikmetu koraļļu fosilijas. Te atklājās sensacionāla aina: jo senāki koraļļu polipi, jo vairāk izrādījās vienā gadskārtā šādu koncentrisku apļu. Akmeņogļu perioda (pirms 280—345 miljoniem gadu) koraļļi liecināja, ka šī perioda laikā Zemes gads turpinājies 385 līdz 390 dienas, bet devona periodā (pirms 345—405 miljoniem gadu) — no 390 līdz 410 dienas. Sādi paleontoloģiskie dati labi saskan ar ģeofizisko pētījumu rezultātiem, kas liecina par Zemes griešanās ātruma pakāpenisku samazināšanos un dienas garuma pieaugumu Saules un Mēness bremzējošās ietekmes rezultātā. Līdz ar to samazinās arī dienu skaits gadā. Taču, mūsu Saules sistēmai tuvojoties perigalaktijam, Zemes griešanās ātrums atkal pieaugs.

Risinot bioloģisko sistēmu evolūcijas prognozēšanas un retroprognozēšanas problēmas, saskaramies ne tikai ar dienu skaita izmaiņu gadā. Operējot ar gariem laika periodiem kā patstāvīgiem pētniecības objektiem, jābūt pietiekoši skaidriem priekšstatiem par šī objekta (laika) būtību. «Klasiskajā fizikā vienmēr pieņēma,» raksta A. Einšteins un viņa asistents L. Infelds grāmatā «Fizikas evolūcija», «ka pulkstenim kā kustībā, tā arī miera stāvokli ir vienāds ritms, ka mērogam gan kustībā, gan miera stāvoklī ir vienāds garums. Ja gaismas ātrums paliek vienāds visās koordinātu sistēmās, ja relativitātes teorija ir pareiza, tad mums jāupurē šis pieņēmums. Grūti atbrīvoties no aizspriedumiem, kas dziļi iesakņojušies, taču cita ceļa nav.» Relativitātes teorija vecos klasiskos uzskatus par absolūto un savstarpēji neatkarīgo telpu un laiku aizstāja ar telpas un laika konti- nuuma (nepārtrauktas vienotības) priekšstatu. Šis kon- tinuums nav homogēns, dažādām tā vietām izplatījumā ir atšķirīgs liekums, ko izraisa nevienmērīgs masas un enerģijas sadalījums. Pēc relativitātes teorijas, laiks ir cieši saistīts ar telpu, kustību, masu, enerģiju; dažādu materiālo objektu laiks izradās atkarīgs no to kustības ātruma. Tā, piemēram, kosmosa kuģa ātrumam tuvojoties gaismas ātrumam, notiks laika dilatācija — personiskā laika gaitas palēnināšanās. Atgriezies no šāda, teiksim, vienu gadu ilga (pēc personiskā pulksteņa) lidojuma, kosmonauts konstatēs, ka uz Zemes pagājis jau1 gadsimts.

Pec dažu zinātnieku domām, laika un telpas anomālijām (novirzēm) var būt arī šauri lokāls raksturs. Viņi tādējādi cenšas izskaidrot tā saucamā «Bermuria trijstūra» mīklu. Tas ir rajons Atlantijas okeānā, kura robežu novilkšanai jāsavieno trīs punkti: Berniuda salas, Ploridas pussalas dienvidu gals un Puertoriko sala. Te notikušas daudzas lidmašīnu un kuģu mīklainas katastrofas, pēc kurām nav izdevies atrast ne bojā gājušo līķus, ne katastrofu cietušo kuģu vai lidmašīnu atliekas. Sie gadījumi aprakstīti C. Berlinca grāmatā «Bermuda trijstūris», no kuras atsevišķus fragmentus pārpublicēja «Za rubežom» un daži citi Padomju Savienības laikraksti. Sajā trijstūrī daudzas lidmašīnas pazudušas tieši sakaru seansa laikā, it kā būtu iekritušas kādā atmosfērā esošā caurumā. Dažas lidmašīnas pārraidījušas dīvainas radiogrammas; pēkšņi vairs nedarbojas vai aplam darbojas aparāti, debesis kļuvušas dzeltenas, jūra izskatās neparasta u. tml. Lūk, kā minētajā grāmatā aprakstīts gadījums, kas liecina par nevienmērīgu laika plūdumu šajā rajonā. «Līdzīgs lēciens laika notika pirms pieciem gadiem Maiami lidlaukā. Tas tā arī palika bez izskaidrojuma. Runa ir par aviācijas sabiedrības National Airlines pasažieru lidmašīnu, kura ar 127 pasažieriem tuvojās skrejceļam no ziemeļaustrumiem un kuras lidojumu jau kontrolēja lidostas radars. Pēkšņi lidmašīna pazuda no radara ekrāna un parādījās atkal tikai pēc desmit minūtēm. Lidmašīna nolaidās bez kādiem sarežģījumiem. Pilots un pārējie apkalpes locekļi bija pārsteigti par lidostas personāla uztraukumu, jo, pēc viņu domām, nekas neparasts taču nebija noticis. Viens no dispečeriem sacīja pilotam: «Ak dievs, draudziņ, jūs taču veselas desmit minūtes vienkārši neeksistējāt!» Komanda salīdzināja savu pulksteņu rādīto laiku un visu pulksteņaparātu rādījumus lidmašīnā ar lidostas pulksteņiem un konstatēja, ka lidmašīnā visi pulksteņi vienādi atpalikuši par desmit minūtēm. Tas bija jo dīvaināk tāpēc, ka pirms divdesmit minūtēm, kad, nodibinot sakarus, tika salīdzināti pulksteņi lidmašīnā un dispečeru punktā, nekādu atšķirību nebija.»

A. Einšteina relativitātes teorijā apskatītās laika īpašības, šī jēdziena saturs izsecināts galvenokārt no mehāniskās matērijas formas analīzes. Kā izriet no modernas elementārdaļiņu fizikas pētījumiem, jau fiziskās kustības formai mikropasaulē piemīt tādas īpašibas, ar ko tā būtiski atšķiras no mehāniskās kustības formas.

Bet bioloģiskā matērijas kustības forma? Vai te nevaram sagaidīt kādas kvalitatīvi jaunas, tikai šai kustības formai raksturīgas laika gaitas īpatnības? Kustība, kā rakstīja F. Engelss, ir taču jebkuras izmaiņas. Varam iedomāties kāda organisma ļoti lēnu mehānisko kustību un vienlaicīgi ļoti intensīvu vielu maiņu (ātru bioloģisko kustību). Jau apmēram pirms trīssimt gadiem izcilais vācu zinātnieks G. Leibnics pretstatā I. Ņūtona mehānikas absolūtā laika un telpas koncepcijai izvirzīja priekšstatu par laiku kā notikumu un stāvokļu secības kārtību. No šī priekšstata izriet, ka pēc savas dabas dažādās sistēmās gaidāma atšķirīga notikumu un stāvokļu secības kārtība. Tātad katra sistēma, stingri ņemot, dzīvo pēc sava laika. Sāds priekšstats visumā atbilst modernajai relativitātes teorijai. Kā pulksteni laika mērīšanai, rakstīja A. Einšteins, var izmantot jebkuru fizikālu parādību, ja tā tikai atkārtojas tik daudz reižu, cik nepieciešams mērīšanai. Bet pulksteņa gaita atkarīga no konkrētas situācijas, kādā pulkstenis atrodas (kustības ātrums, laika un telpas kontinuuma liekuma raksturs).

Franču zinātnieks Lekomls de Nouji 1936. gadā Londonā publicēja grāmatu «Bioloģiskais laiks». Sajā grāmatā autors cenšas pamatot domu, ka cilvēka dzīves laikā viņa personiskais laiks subjektīvi paātrinās. Savu hipotēzi viņš pamato ar eksperimentāliem datiem: 20 cm2 liela brūce desmitgadīgam bērnam sadzīst vidēji divdesmit dienās, divdesmitgadīgam jauneklim trīsdesmit vienā dienā, trīsdesmitgadīgam cilvēkam — četrdesmit vienā, četrdesmitgadīgam vīram — piecdesmit piecās, piecdesmitgadīgajam — septiņdesmit astoņās, bet sešdesmitgadīgajam nepieciešamas vidēji simt dienas. Pēc L. Noujī aprēķiniem, brūces aizdzīšanas ātruma reizinājums ar vecumu ir praktiski konstants (pastāvīgs) lielums. No šādiem aprēķiniem viņš secina, ka organisma personiskā laika gaita mainās atkarībā no vecuma. Viens gads piecgadīgam bērnam noris desmitreiz lēnāk neka piecdesmitgadīgam cilvēkam. Turklāt tāda laika gaitas paātrināšanās līdz ar vecuma palielināšanos nav tikai psiholoģisks fenomens, bet gan objektīva bioloģiska parādība. No bioloģiskas jaunrades viedokļa bērnībā taču noris daudz intensīvāki procesi (augšana un attīstība). Vēl intensīvāki bioloģiskās jaunrades procesi noris embrionālajā (dīgļa attīstības) periodā. Sājos deviņos mēnešos embrijam attīstības ziņā «jānoauļo» attīstības ceļš no vienšūnas būtnes līdz cilvēkbērnam — ceļš, kuru dzīvā daba nogājusi triju miljardu gadu laikā … Pazīstamie zinātnieki S. Dan- kovs un H. Kastlers aprēķinājuši, ka pieauguša cilvēka organisma bioloģiskā informācija (kā organizētības mērs) simt triljonu reizes pārsniedz vienšūnas būtnes bioloģiskās informācijas daudzumu.

Ievērojamais padomju zinātnieks Arkādijs Ursuls, analizēdams minētos datus, secina, ka ir zināms pamats priekšstatiem par bioloģiskā laika relatīvo raksturu. Ja vienā no salīdzināmām sistēmām tādi paši rezultāti tiek panākti relatīvi īsākā laikā nekā otrā sistēmā, raksta A. Ursuls, tad mums ir tiesības runāt par laika palēni- nāšanos pirmajā sistēmā attiecībā pret otrās sistēmas personisko laiku. Tādējādi sistēmas attīstības tempu paātrināšanās nozīmē šīs sistēmas personiskā laika relatīvu palēnināšanos un otrādi. Taču te jāuzsver, ka personiskā laika dilatācija (palēnināšanās) ir saistīta tikai ar bioloģisko jaunradi — jaunu struktūras komponentu tapšanu un augšanu. Novecošanās procesi izraisa pretējo efektu — personiskā laika gaitas relatīvu paātrinā- šanos. Abas šīs «medaļas» puses ir savstarpēji cieši saistītas. Individuāli paātrinātai organisma attīstībai bērnībā seko arī paātrināta novecošana. Vēsture saglabājusi ziņas par vairākiem tādiem gadījumiem. Ungāru karalim Ludvigam II jau četrpadsmit gadu vecumā bijusi bieza, varena bārda, piecpadsmit gadu vecumā viņš apprecējies, vēl pēc trim gadiem nosirmojis un vecuma nevarības salauzts nomiris divdesmit pirmajā dzīves gadā. Franču zinātnieks Z. Kirkāns apraksta kādu meiteni, kura jau astoņu gadu vecumā bija izveidojusies par pieaugušu sievieti un dzemdējusi bērnu, bet divdesmit piektajā dzīves gadā nomirusi no vecuma.

Līdz šim runājām par divu dažādu organismu perso- nīskā laika relatīvās gaitas salīdzināšanu, par šīs gaitas izmaiņām organismu ontoģenēzē (individuālajā mūžā). Taču zinātnieki ir centušies salīdzināt arī bioloģiskā laika gaitu ar fiziskā (planetārā) laika plūdumu, ko mērām ar dažāda tipa pulksteņu palīdzību. Interesantākā šajā ziņā ir bijušā Lundas anatomijas institūta direktora Gastona Bakmana grāmata «Augšana un organiskais laiks». Visa šī divsimt lappušu biezā grāmata satur pētījumu datus un šo datu matemātisko un bioloģisko izvērtējumu. G. Bakmans secina, ka organiskais jeb bioloģiskais laiks (x) ir parastā fiziskā laika (t) logaritmiska funkcija:

X=»C| log/+c2

Lai pēc šī vienādojuma aprēķinātu x, t. i., cik ilgs bioloģiskais laiks aizritējis parastā fiziskā laika sprīdi, jāzina abas konstantes ct un c2 . Sīs konstantes atkarīgas no attiecīgā organisma augšanas (vai arī citas bioloģiskās jaunrades) tempiem. Otrā konstante ir negatīvs lielums, straujas augšanas laikā tā ievērojami pārsniedz pirmo konstanti. Tāpēc līdz zināmam vecumam aprēķinātais bioloģiskais laiks iznāk negatīvs skaitlis. Aprēķini rāda, ka «negatīvā» laika tempi visaugstāki ir mazam bērnam un ar katru gadu tie samazinās, līdz apmēram sešpadsmit gadu vecumā sasniedz «nullpun- ktu» un iesākas «pozitīvā» laika ritums, kurš uzņem arvien straujāku tempu …

Kad G. Bakmana formulu pielietojām dzīvās dabas evolūcijas laika aprēķināšanai, konstatējām, ka dzīvas dabas evolūcija arvien paātrinās, bet tikai… «negati vajā» virzienā. Vai šādi rezultāti liecina, ka dzīvās dabas attīstība laika gaitā iet atpakaļ? Nebūt ne. Kā fiziskais, tā bioloģiskais laiks iet uz priekšu. Taču sistēma, ūurā pieaug organizētība un samazinās haoss, būs pretēja notikumu un stāvokļu secības kārtība nekā sistēmā, kur pieaug dczorganizācija un haoss. Līdz ar to, izejot no G. Leibnica priekšstatiem par laika būtību, jāsecina, ka šajās sistēmās arī laika relatīvais virziens būs pretējs. Kā atzīmē amerikāņu zinātnieks A. Grīnbaums rakstā «Laiks un entropija», laika virziens Visumā ir tikai statistiski determinēts (noteikts), jo arī pati entropijas pieaugšana vai pazemināšanās, kas būtībā nosaka laika virzienu, ir statistisks (varbūtējs) process. Kopējo laika virzienu kādā konkrētā Visuma daļā nosaka en- tropiskā stāvokļa asimetrija — vai pārsvarā ir entropijas (haosa) palielināšanās vai samazināšanās (organizētības paaugstināšanās). Padomju filozofs A. Moste- paņenko raksta, ka laika virziens var būt atšķirīgs kā Visuma dažādos apgabalos, tā ari matērijas evolūcijas atsevišķās stadijās. Tālāk viņš atzīmē, ka vairums mums zināmo dabas likumu ir invarianti (nemainīgi;) attiecībā pret laika viena virziena aizvietošanu ar pretējo virzienu. Tā fundamentālie dabas likumi turpinātu darboties arī tādās sistēmās, kam raksturīga matērijas kustības forma ar preteju laika virzienu. Šinī sakarībā atcerēsimies akadēmiķa V. Vernadska hipotēzi par dzīvības rašanos unikālos apstākļos. Vai šie unikālie ap- stākļi lokāli attiecīgajā substrātā neizmainīja laika virzienu? Un vai šī bioloģisko sistēmu īpašība nav visraksturīgākā?

Bioloģiskā laika relativitātes problēma var likties lasītājam pārāk abstrakta, «filozofiska», bez redzamas praktiskas nozīmes. Taču dzīvās dabas gaidāmo izmaiņu prognozēšanā šai problēmai ir būtiska, tīri praktiska nozīme. Ilustrācijai minēšu dažus piemērus.

Dabiskos bioekoloģiskos kompleksus, kuros visi komponenti un to elementi savstarpēji «pieslīpējušies» daudzu tūkstošu gadu laikā, strauji izmaina cilvēka darbība. Šajos dabas kompleksos krasi mainās atsevišķu komponentu kvantitatīvais līmenis (meliorācija un irigācija, eitrofizācija, barības vielu koncentrācijas palielināšanās, ogļskābās gāzes un siltumenerģijas pastiprināts pieplūdums apkārtējā vidē, elektromagnētisko un radioaktīvo izstarojumu fona paaugstināšanās u. tini.). Dabiskajās sistēmās ieplūst kvalitatīvi jauni komponenti un elementi (rūpniecības produkcija un atkritumi — pesticīdi, plastmasas, naftas plēve jūrās un1 okeānos, rūpnīcu un transporta līdzekļu izdalītās jauna tipa, dabā neesošas, indīgas, kā arī fizioloģiski un ģenētiski aktīvas vielas). Arvien plašāk cilvēks īsteno «dabas pārveidošanas» celtniecību (hidroelektrostaciju mākslīgās «jūras», vienas ūdens sistēmas pārnešana uz citu sistēmu, lielu teritoriju pārklāšana ar mākslīgo segumu un celtnēm, mākslīga nokrišņu izraisīšana u. c.). Katrs jauns sistēmas komponents «dzīvo» pēc sava laika rituma. Taču jaunieslēgto komponentu ietekmē citi šis sistēmas komponenti, kurus savukārt ietekmē «jaunatnācējs». Arī jau esošā «pieslīpētā» komponenta līmeņa būtiska, tīri kvantitatīva izmaiņa pārveido šī komponenta kvalitāti, būtiski mainās attiecīgā komponenta mijiedarbība ar citiem sistēmas komponentiem, kā sekas tam var rasties jauni komponenti un pārveidoties jau esošie. Rezultātā mainīsies gan visas sistēmas, gan atsevišķo tās komponentu laika ritums. Tā, piemēram, akadēmiķis V. Vernadskis savos darbos parāda, ka ģeo- ķīmisko procesu tempi Zemes virsējos slāņos simtiem reižu paātrinājušies dzīvības ietekmē. No angļu zinātnieka Dž. Makluska un viņa līdzstrādnieku pētījumiem izriet, ka bioloģiskās mikroevolūcijas temps sociogēno faktoru (cilvēka darbības) ietekmē pieaudzis tūkstoškārt. «Kā, zinot atsevišķo komponentu laiku, aprēķināt visa objekta kopējo — tas ir jautājums, kuram sevišķi svarīga nozīme ģeoloģijā, paleontoloģijā, arheoloģijā un astronomijā. Pašreiz mēs to vēl nezinām,» raksta padomju biologs un matemātiķis J. Urmancevs. Atliek piebilst, ka šī jautājuma atrisināšana nepieciešama ari pārveidojamo dabas sistēmu sagaidāmo izmaiņu zinātniskai prognozēšanai.

14. nodaļa

KAD ĀRSTS IR BEZSPĒCĪGS

Ir |audis, kuri domā, ka par nāvi

Var runāt tikai tas, kam gaudens prāts.

Bet nāve ir. Un, lai tu būtu kāds. Tu esi mirstīgs — nāves ēnā stāvi.

Anatols Imermanis

Slimnieks nomira. Cik lielas bija izredzes glābt viņa dzīvību? Katrs saprot, ka saslimšanas iznākums ir atkarīgs no slimības rakstura, slimnieka organisma pretošanās spējām un ārstēšanās veida. Pēdējais faktors, uz ko vairums slimnieku liek vislielākās cerības, atkarīgs kā no medicīnas zinātnes pašreizējā līmeņa, tā arī no ārsta profesionālās prasmes un viņa iespējām ārstēšanas līdzekļu izvēlē. Lasītājs, izmantojot iepriekšējo nodaļu atziņas, secinās, ka saslimšanas iznākuma prognozēšanai jāprot objektīvi novērtēt noteicošos faktorus.

Tā arī rīkojas medicīniskajā prognozēšanā. Kā piemēru apskatīsim smadzeņu insulta iznākuma prognozēšanu pēc baltkrievu zinātnieku N. Misjuka, A. Masti- kina un E. Griškova grāmatas «Cilvēka saslimšanas matemātiskās prognozēšanas pamati». Minskas Medicīnas institūta nervu slimību katedrā, balstoties uz trīssimt slimnieku izpētes datiem, izstrādāts smadzeņu insulta sagaidāmā iznākuma modelis — tā saucamais prognostiskais indekss. Prognostiskā indeksa aprēķināšanai katru no trīsdesmit diviem būtiskā simptoma izpausmes līmeņa rādītājiem (ranžiru) reizina ar šī simptoma empīrisko koeficientu un iegūtos reizinājumus summē. Kā būtiskas pazīmes jeb simptomi tiek ņemti vērā 'slimnieka vecums (līdz ar vecuma palielināšanos pieaug letālā rezultāta varbūtība), gadalaiks (ziemā bīstamība pieaug, vasarā samazinās), vai slimo ar hipertoniju (jo izteiktāka hipertonija, jo bēdīgākas izredzes), tas pats attiecībā uz aterosklerozi, samaņas un refleksu izpausmes formu, sirdsdarbības un pulsa raksturu, asinsspiedienu un elpošanu, ādas un plaušu darbības pazīmēm, ķermeņa temperatūru, citu orgānu slimībām, asinsizplūdumu atkārtošanos, acu zīlītes reakciju un citiem simptomiem, kā arī attiecīgo simptomu dinamiku (uzlabošanās vai pasliktināšanās). Ja pro- gnostiskais indekss ir mazāks par 95, tad sagaidāms labvēlīgs slimības iznākums (atveseļošanās); šī indeksa līmenis 95—110 liek šaubīties par labvēlīgu iznākumu, bet, ja prognostiskais indekss ir lielāks par 110, tad izredzes uz izveseļošanos ir visai niecīgas. Protams, arstēšanas gaitā prognostiskā indeksa līmenis var mainīties. Si radītāja pazemināšanās liecina par pareizu arstēšanu, bet'paaugstināšanās — par pretējo. Līdz ar to prognoze palīdz ārstam izvēlēties pareizāku ārstēšanas stratēģiju.

Ne mazāk svarīgi ir paredzēt arī it kā praktiski vesela cilvēka saslimšanas iespējas. Kā zināms, pirmās pazīmes, kas liecina par novirzi no normas, parādās jau ilgi pirms saslimšanas. Savlaicīga prognoze te nepieciešama, lai ārsts paspētu veikt efektīvas profilakses pasākumus sagaidāmās slimības attīstības apturēšanai vai vismaz palēnināšanai.

Sevišķi bīstamas ir infekcijas slimību epidēmijas, jo tās, strauji izplatīdamās, var apdraudēt lielas ļaužu masas. Cilvēces vēsture saglabājusi šaušalīgus aprakstus par epidēmiju nodarīto postu. Atcerieties rindas no sengrieķu autora Sofokla traģēdijas «Valdnieks Oidips»:

Ir baismu viļņu varā valsts, kā redzi pats.

Tā grimst bez spēka, nespēj savu galvu vairs

Ko nāvējošo bangu sārtās dzīles celt.

Tā mirst ar nedigušiem asniem tīrumā,

Tā mirst ar ganāmpulkiem un ar bērniem pat

Vēl mātes klēpi. Tagad mēris — drausmais dievs —

Ar liesmu lāpu rokā bargi šausta to.

Visa pilsēta ir tikai bezgalīgs kaps! Guļ veselas dzimtas bez elpas. Tās nāvi sēj tālāk un tālāk.

Sofokla laikos, pirms apmēram divarpus tūkstošiem gadu, par mēri sauca gandrīz visas slimības ar lielu mirstību. Pirmās drošās ziņas par šo slimību ir saglabājušās no III gadsimta. Vispusīgi aprakstīts mēris, kas imperatora Justiniāna valdīšanas laikā (527—565) no Ēģiptes ienāca Eiropā un ar «nāves izkapti» pārstaigāja visu Romas impēriju. Vēl tautu atmiņa glabā nostāstus par drausmīgajiem «rnēra laikiem», piemēram, XIV gadsimta vidū mēra epidēmijā aizgāja bojā apmēram ceturtā daļa ap 25 miljoni) Eiropas toreizējo iedzīvotāju. Diezgan precīzas ziņas saglabājušās par šis «melnās nāves» pļāvumu XVIII gadsimta sākumā, kad Rīgas un Cēsu apriņķos nomiris vairāk nekā divas trešdaļas iedzīvotāju. Bet atsevišķos pagastos mirstība bijusi vēl katastrofālāka: Stopiņu muižā 93,7% un Suntažu Ķēveles muižā 99,5% (tātad no diviem simtiem iedzīvotāju dzīvs palicis tikai viens cilvēks). Ļoti daudz upuru prasīja arī holeras, tīfa, melno baku un citu infekcijas slimibu epidēmijas un pandēmijas. Kamēr zinātnieki vēl nebija atklājuši šo slimību ierosinātājus mikrobus un vīrusus, dažādu ticību priesteri un mācītāji izskaidroja slimību cēloni kā dieva (vai dievu) sodu.

Jau citētajā traģēdijā «Valdnieks Oidips» Sofokls stāsta, ka no sērgas pārņemtās zemes priesteris sūta savu svaini Krcontu uz Foiba Apollona templi Delfos, lai tur pajautātu orākulam:

Kas darāms, sakāms man, lai glābtu pilsētu?

Kreonts atnes orākula atbildi, ka pie visa vainīgi iepriekšējā valdnieka Laja slepkavas.

Viņš tika nonāvēts, un tagad prasa dievs, Lai slepkavas ķer bargais atriebēja sotis.

No zemes zudīs sērga |aunā tikai tad, Ja būsim atklājuši Laja slepkavas Un nokāvuši tos vai aizdzinuši prom.

Padomju zinātnieks Aleksandrs Cižcvskis, pētīdams epidēmiju hronoloģiju, konstatēja, ka tās atkārtojas periodiski un parasti sakrīt ar Saules aktivitātes krasu paaugstināšanos. Viņš atsaucas uz indiešu literatūrā aprakstītajiem datiem par 1031. gada holeru, salīdzinot los ar Demerana sniegtajām ziņām par 1032. gada ziemeļblāzmām, un secina, ka Saules aktivitātes maksimums bijis ap 1030. gadu. Persiešu autori raksta par holeras epidēmiju starp 1364. un 1376. gadu, bet ķīniešu hronikās atzīmēts, ka 1370. gada Saules plankumus varējuši saskatīt ar neapbruņotu aci. Franču ceļotājs So- nerats apraksta holeras epidēmiju, kas no 1768. līdz 1771. gadam plosījusies Indijā, tanī pašā laikā vācu astronoms Staudahers un citi novērotāji atzīmējuši Saules aktivitātes krasu paaugstināšanos, kas savu maksimumu sasniegusi 1769. gadā. Vispilnīgākie dati par šis bīstamās slimības izplatīšanos savākti kopš pagājušā gadsimta sākuma.

A. Ciževskis salīdzina ziņas par XIX gadsimta sešām pandēmijām ar datiem par Saules aktivitātes maksimumu iestāšanās laikiem. 1816. gadā Saules plankumu daudzums sasniedzis maksimumu, un tanī pašā gadā Indijā uzliesmojusi holeras epidēmija. Nākamajā gada slimības vilnis vēlies pāri plašai teritorijai un prasījis simtiem tūkstošu dzīvību. 1818. gadā holeras pandēmija aptvērusi visu Indoķīnu, Ceilonu, Borneo, Filipīnu salas. Rietumu virzienā holera «okupējusi» Persiju un 1822. gadā sasniegusi Kaspijas jūras piekrasti. Iestājoties Saules aktivitātes minimumam 1823. gadā, holeras pandēmija apdzisusi. Nākamais Saules aktivitātes straujš kāpiens sākas 1827. gadā. Tanī pašā gadā Bengālijā un Indonēzijā uzliesmo holeras epidēmija, pēc gada sērga dodas uz rietumiem. Saules aktivitātei sasniedzot maksimumu 1829. gadā, holeras pandēmija aizsniedz Orcnburgu un turpmākajos trīs gados plosās ne tikai Dienvidkrievijā, bet arī virzās uz ziemeļiem, aptver Baltiju un Poliju, iespiežas Rietumeiropā līdz Anglijai. Saules aktivitātei pazeminoties 1832. un 1833. gadā, holera faktiski izbeidzās. Tikai rudenī, augļu novākšanas laikā, dažuviet tika novēroti saslimšanas gadījumi. Straujš Saules aktivitātes kāpums 1837. gadā atkal sakritis ar holeras uzliesmojumu gan Krievijā, gan Rietumeiropā. Holeras uzliesmojumi novēroti arī turpmāk Saules aktivitātes maksimumos 1848., 1870., 1893., 1904., 1917. gadā.

Pēc A. Ciževska datiem, arī tīfa epidēmijām ir diezgan cieša korelācija ar Saules aktivitāti, sekojot aktivitātes kāpumam ar apmēram viena gada atstarpi. Ar Saules aktivitātes maksimumiem parasti sakrīt meningīta un dizentērijas epidēmijas. Turpretim mēra un difterijas uzliesmojumi novērojami Saules aktivitātes minimumu laikā. Gripas epidēmijas šinī ziņā ieņem vidēju stāvokli. Katrs tāds uzliesmojums parasti sācies pāris gadu pirms vai pēc Saules aktivitātes maksimuma un turpinājies vidēji četrus gadus. Ja gripas epidēmija viena un tā paša Saules aktivitātes perioda laikā (apmēram 11 gados) uzliesmo atkārtoti, tad nākamais gripas vilnis sekojot apmēram trīs gadus pēc iepriekšējā viļņa izbeigšanās. Tātad, kā raksta A. Ciževskis, vērojama te vienas, te otras infekcijas periodiska aktivizēšanās un apdzišana. Sādu parādību viņš izskaidro ar to, ka dažādi mikroorganismi — slimību ierosinātāji — dažādi reaģē uz apkārtējās vides izmaiņām, kas rodas Saules darbības ietekmē. Bez tam dažādos apvidos ir visai atšķirīgi vides apstākļi, kas diezgan būtiski maina pat kosmisko faktoru ietekmi. Tāpēc dažādos Zemes apgabalos viena un tā paša bioloģiskā procesa (piemēram, kādas slimības epidēmijas) periodiskā izpausme var nesakrist, kaut gan pats periodiskums saglabājas.

Bez šaubām, epidēmiju rašanos un izplatību ļoti stipri ietekmē sociālie faktori. Izšķiroša nozīme te ir medicīniskai apkalpošanai. Sakarā ar medicīnas sasniegumiem daudzas infekcijas slimības ir praktiski uzvarētas uri mūsu dienās šo slimību epidēmiju «dabiskos viļņus» vairs nenovērojam. Tā, piemēram, A. Ciževskis, izmantojot amerikāņu autoru datus, parāda, ka ASV līdz 1912. gadam vēdertifa uzliesmojumi labi sakrīt ar Saules aktivitātes maksimumiem. Taču kopš 1912. gada, kad sāka hlorēt dzeramo ūdeni, šādu paralēlismu vairs nenovēro,

Arī vēl nepieveikto slimību epidēmiju primārais izraisītājs, uzsver A. Ciževskis, nebūt nav Saules darbība. Tā tikai var sekmēt attiecīgās sērgas ātrāku un intensīvāku norisi. Tas jāsaprot tā, viņš raksta, ka attiecīgā epidēmija, pastāvot virknei bioloģisku un sociālu faktoru, varētu īstenoties arī bez Saules aktivitātes izmaiņas. Taču šī epidēmija varētu sākties citā laikā un izpausties mazāk intensīvi. Tātad Saules aktivitātes periodiskums darbojas it kā epidēmiju izpausmes regulators. Sevišķi lielu bioloģisko efektu izraisa pēkšņas krasas pārmaiņas Saules aktivitātē pēc ilgāka mierīgas darbības perioda. Uz šādām pēkšņām pārmaiņām sevišķi asi reaģē novājināti organismi, sirds, asinsvadu un nervu sistēmas slimnieki. Angļu ārsts K. Morels 1928. gada 17. augustā Starptautiskajā veselības aizsardzības kongresā Dublinā nolasīja referātu «Par Saules vētru ietekmi uz slepkavībām, epilepsiju un pašnāvību skaitu». Savā referātā viņš parādīja, ka Anglijā starp šīm parādībām pastāv statistiski ticama sakarība. K. Morels šo faktu izskaidroja tādējādi, ka Saules izstaroto specifisko daļiņu pastiprināta plūsma izmaina cilvēka nervu un psihisko tonusu, kā rezultātā cilvēks ar labilu nervu sistēmu kļūst spējīgs uz nenormālu rīcību. Te jāpiezīmē, ka jau gadu pirms K. Morela referāta A. Ciževskis bija publicējis rakstu «Par attiecībām starp Saules aktivitātes periodiskumu un noziedzību». Nākamajā — 1928. gadā viņš publicēja rakstu «Nervu uzbudināmības modificēšanas ārējās vides perturbāciju ietekmē». Sājos rakstos A. Ciževskis nonāk pie līdzīgiem secinājumiem.

Tāpēc gan attiecīgās slimības ārstēšana, gan profilakses pasākumi kļūs efektīvāki, ja ārsta rīcībā būs objektīvi prognozes dati par gaidāmu šis slimības aktivizēšanos. Tā, piemēram, holeras aktivizēšanās dažos pasaules rajonos 1969.—1970. gadā, pavirši raugoties, izskatījās kā «zibens no skaidrām debesīm». Taču tikai paviršā skatījumā. A. Ciževskis grāmatā «Epidēmiskās katastrofas un Saules periodiskā darbība», kas iznāca 1930. gadā, prognozē dažu infekcijas slimību sagaidāmās epidēmiskās situācijas. Sevišķi interesanti ir vina aprēķini par iespējamiem holeras viļņu pacēlumiem 1937.—1939., 1918.—1950., 1959.—1960., 1970.—1971. gadā utt. Visas šīs prognozes vairāk vai mazāk ir piepildījušās, dažas ar vienu vai pāris gadu novirzi. Ar A. Ciževska izstrādāto metodi var samērā labi paredzēt arī gaidāmās gripas epidēmijas lielos uzliesmojumus. Interesenti ar šo metodi var iepazīties sīkāk, izlasot A. Ciževska grāmatu «Saules vētru atbalss uz Zemes», kas iznāca deviņus gadus pēc autora nāves (1973. gadā). Sajā grāmatā savākts bagātīgs faktu materiāls, un šī materiala analīzei dota plaša pro- gnostiska ievirze. Viena no šīs grāmatas desmit nodaļām ar virsrakstu «Zinātnes mērķis — prognoze» vispārināti izsaka izcilā zinātnieka pētnieciskās darbības dziļāko būtību.

Sevišķi svarīga nozīme ir savlaicīgi paredzēt tādas slimības, ko mūsdienu medicīna vēl nespēj izārstēt. Sajā kategorijā ietilpst ne mazums iedzimtu slimību. Tās ieprogrammētas jau dīgļa genotipa un izpaužas dažādā vecumā. Tā, piemēram, Dauna slimība izpaužas jau agra bērnībā: neparasti maza galva, pusatvērta mute, prāta atpalicība (idiotisms). Pieauguši Dauna slimnieki labākajā gadījuma spej veikt tikai ļoti vienkāršu darbu. Tāpat agra bērnībā izpaužas cita iedzimta slimība — vājprātība ar aklumu. Taču tādas smagas nervu sistēmas slimības ka Hentingtona horejas simptomi (nekontrolējamas konvulsijas un krampji, psihes traucējumi) parādās tikai vēlāk. Iedzimtas nenormālības izraisa ari dažādus traucējumus organisma vielu maiņas procesā. No šāda tipa slimībām pazīstamākā ir fenilketonūrija — nespēji» pārstrādāt kādu olbaltumvielu aminoskābi (fenilalanīnu), kas arī saistīta ar prāta darbības traucējumiem. Taču līdzīgus simptomus var izraisīt tīri fizioloģiski cēloņi. Tāpat arī jaunpiedzimuša bērna ka- taraktas cēlonis var būt gan iedzimts, gan vīrusu infekcija.

Izpētot attiecīgās ģimenes «radurakstus» (saslimšanas gadījumus iepriekšējās paaudzēs un tuvākajos rados), var aprēķināt vienas vai otras iedzimtas slimības izpaušanās varbūtību. Ar šādiem jautājumiem nodarbojas ģenētiskās konsultācijas punkti. Tā kā vairumam iedzimto slimību ir recesīvs raksturs, tad slims bērns var piedzimt tikai tādā ģimenē, kur gan mātē, gan tēvā ir iedzimts attiecīgās slimības faktors. Ja māte būtu izvēlējusies citu vīru vai arī tēvs apprecējis citu sievu, tad bērni dzimtu normāli (bez iedzimtām slimībām). Ja pirms kāzām līgava ar līgavaini būtu griezušies ģenētiskajā konsultācijā, tie tiktu savlaicīgi brīdināti par draudošajām briesmām. Taču, ja šāda prognoze savlaicīgi nav saņemta un abi iedzimtās slimības faktora nesēji apprecējušies, tas vēl nenozīmē, ka visi viņu bērni cietīs no iedzimtām slimībām. Pastāv tikai zināma saslimšanas varbūtība. Un arī te var palīdzēt savlaicīga prognoze, kas balstās uz agrīnās diagnostikas metodēm. Izstrādātas metodes, ar kurām var droši noteikt dīgļa iedzimtās slimības jau agrīnā attīstības posmā, kad viegli pārtraukt sākušos grūtniecību.

Bez šaubām, nākotnē, kad bioloģija atklās iedzimtības mērķtiecīgas vadīšanas iespējas un metodes, medicīna izstrādās arī visu iedzimto slimību efektīvas ārstēšanas paņēmienus. Taču arī tad šo slimību varbūtības prognozēšana nezaudes savu nozīmi.

Straujais zinātnes un tehnikas progress būtiski iejaucas dabas procesos, arvien kardinalak izmaina cilvēka dzīves vidi. No cilvēka veselības viedokļa tam ir divējādas sekas. No vienas puses, medicīnas zinātnes progress dod iespēju apkarot un pat likvidēt daudzas slimības, kuras iepriekšējos gadsimtos paņēma daudzu cilvēku dzīvības. Taču, no otras puses, cilvēka pārveidotā vide aizvien vairāk ietekmē pašu cilvēku. Sai ietekmei ir gan tiešs, gan netiešs raksturs. Tieši cilvēka veselību ietekmē pārmaiņas darba apstākļos un raksturā, psiho- emocionālās slodzes palielināšanās, dzīves ritma paātrināšanās sadzīvē, uzņemamās informācijas plūsmas krass pieaugums, jaunu enerģijas avotu, ražošanas rīku uri materiālu ieviešana ražošanā un sadzīvē. Netiešā veidā tehnikas un ražošanas progress ietekmē cilvēka veselību, kvalitatīvi pārveidojot un intensificējot visu sabiedriskās ražošanas procesu, izmainot dabiskās un sociālās vides kompleksu. Sabiedrības sociālajai attīstībai un zinātniski tehniskajam progresam piemīt savas likumsakarības, savi augšanas tempi, savi ritmi. Te rodas svarīga prognostiska problēma: cik tālu iespējama cilvēka organisma bioloģisko ritmu pieskaņošanās dzīves vides ritmu maiņai. Lai gan sociālās attīstības process paātrinās, cilvēka bioloģiskā evolūcija (kā domā vairums zinātnieku) ir apstājusies jau pirms vismaz desmit — divdesmit tūkstošiem gadu. Tas nozīmē, ka cilvēks spēj adaptēties (pielāgoties) mainīgajā vidē tikai jau nostabilizējušās iedzimtās reakcijas normas robežās. Ari adaptīvo rezervju ieslēgšanās ātrums ir ģenētiski noteikts. Tāpēc varam novērot tādu faktu, ka cilvēka bioloģiskie procesi nepaspēj pielāgoties sociāli tehnisko procesu straujai maiņai. Padomju zinātnieks A. Popovs un bulgārs B. Mahovs kopējā rakstā izvirza uzskatu, ka pretrunas starp cilvēka bioloģisko dabu un socioloģiskajiem attīstības tempiem un ritmu ir pašreiz visizplatītāko «civilizācijas slimību» (sirds un asinsvadu, nervu un psihisko, alerģisko u. c.) galvenais cēlonis.

Bez šaubām, sociālistiskā valsts iekārta ar tai raksturīgo plānveidīgo attīstību principā spēj pārvarēt arī šo cilvēka veselībai bīstamo pretrunu. Taču plānveidīgai darbībai, attiecīgo plānu un programmu izstrādāšanai nepieciešami prognostiski pētījumi.

Bez kompleksas zinātniskas prognozes nav iespējams atbildēt uz jautājumu — kādas adaptivās iespējas glabā sevī cilvēka organisms, lai spētu savus bioloģiskos ritmus pieskaņot nākotnes sociāli tehniskajiem ritmiem, kādas iespējas pārvarēt pretrunas starp tiem. Ne mazāk svarīga nozīme prognostiskai pieejai ir ari tādas problēmas risināšanā kā cilvēka organisma funkciju pilnveidošana un iespēju paplašināšana neparastos apstākļos (bezsvara stāvoklī, lielā dziļumā, liela paātrinājuma apstākļos u. tml.). Ļoti svarīga nozīme ir zinātniskai prognozēšanai kosmonautu izvēlē, viņu sagatavošanā, kā arī veselības un normālu darba spēju saglabāšanā kosmiskā lidojuma laikā.

Gaidāmās saslimstības dinamikas un tās struktūras prognozēšana nepieciešama, lai izstrādātu iedzīvotāju medicīniskās apkalpošanas, kā arī ārstniecības līdzekļu ražošanas un sadales optimālos plānus, medicīnas kadru sagatavošanas un ārstniecības iestāžu celtniecības perspektīvo plānošanu. Lai nodrošinātu cilvēkam nākotnē optimālus sadzīves apstākļus, jāizstrādā kompleksas prognozes par dzīves apstākļu un vajadzību gaidāmo pārmaiņu dinamiku. Sajā kompleksā visai nozīmīga vieta jāierāda bioloģiski medicīniskajām un sanitāri higiēniskajām prognozēm.

15. nodaļa

NE TIKAI PRAKTISKAM PATĒRIŅAM

Daudz dabā ziedu, taču tikai māksla spēj savīt tos vainagā Gēte

Ēģiptes Arābu Republika 1973./1974. gada ziemā atsūtīja uz Padomju Savienību izstādei daļu no faraona Tutanhamona kapenes atrastajām dārglietām. Sajā izstādē apmeklētāju uzmanību sevišķi saistīja skarabejas — svētās vaboles tēli, ko no zelta un dārgakmeņiem apbrīnojami prasmīgi izveidojuši senās Ēģiptes mākslinieki. Bija eksponēts ari kāds cits senās mākslas šedevrs — alabastra trauks lotosa zieda veidā. Dzīvnieku un augu attēli uz šķirstiņa un citām faraona kapeņu dārglietām …

Sirmajā senatnē, pirms apmēram četriem gadu tūkstošiem, radušies ari mākslas darbi uz lieliem akmeņiem pie Oņegas ezera, kuru no Ēģiptes šķir gandrīz četri tūkstoši kilometru. Ar krama skaldni uz granīta izcirsti briežu, lāču, gulbju, zivju, čūsku, kā arī cilvēka attēli. Pavisam te atrasti 570 dažādi zīmējumi.

Apmēram pirms simt gadiem vēl vecākus dzīvnieku zīmējumus atklāja uz Altamiras alas sienām Ziemeļspā- nijā. Līdzīgus attēlus atrada XIX gadsimta beigās un XX gadsimta sākumā citās Ziemeļspānijas un Dienvid- francijas alās. Briežu, zirgu, stirnu un citu dzīvnieku attēlu galerija uz Lasko alas sienām un griestiem. Dzīvnieki gleznoti ar melnu, brūnu, sarkanu un dzeltenu krāsu pirms 10—15 tūkstošiem gadu, tie parādīti kustībā. Apmēram tikpat vecs ir krāsains zirga attēls citā Dienvidfrancijas alā (Nio) — īsts senās mākslas šedevrs. Tādi paši ir arī slavenie staltbrieža attēli Lasči- menas un Kovalanas alās Ziemeļspānijā, tauri, sumbri un mamuti Leportelas un Fondegomas alās Dienvid- francijā.

Dienvidurālos Sulgantašas (Kapovas) alas kādā nodalījumā 1959. gadā atrada paleolīta cilvēka zīmējumus, kuri izrādījās apmēram vienāda vecuma ar Ziemeļ- spānijas un Dienvidfrancijas alu mākslas «galerijām». Ari šeit līdzīgā tehnikā attēloti mamuti, brieži, bizoni, degunradži, zirgi. Šādu «alu mākslu», raksta ievērojamais pirmatnējās mākslas speciālists franču profesors Andrē Leruā-Gurāns, nebūt nedrīkst uzskatīt par primitīvu, jo tai jau ir gadu tūkstošiem ilgas trariicijas un augsta meistarības pakāpe, tie ir īsti mākslas šedevri, kas ļoti emocionāli iedarbojas arī uz mūsdienu cilvēku. Te ir runa ne tikai par gleznojumiem uz alu sienām, bet arī dažādu dzīvnieku skulpturālajiem atveidojumiem akmenī, kaulā, mālā un citā materiālā. Pirms desmit tūkstošiem gadu no brieža raga izgrieztā zirga galva, kas atrasta Masdazilas alā (Dienvidfrancijā); Akuptukā (Afganistānā) atrasta ap divdesmit tūkstošu gadu veca kaļķakmenī izcirsta cilvēka galva ar raksturīgiem sejas vaibstiem; piecus līdz deviņus tūkstošus gadu Baikāla krastos nogulējušas akmens zivju figūras, kuras apbrīnojami precīzi attēlo omuļus, foreles, stores. Mūsu republikas teritorijā nav dabisko alu un klinšu, kas būtu saglabājušas seno cilvēku zīmējumus, taču sirmā senatnē darinātas dzīvnieku figūriņas arheologu izrakumos nav retums. Vidējā neolīta (3. gadu tūkstotis p. m. ē.) Sarnātes apmetnes izrakumos atrasti lāča un aļņa dzintara figūriņu fragmenti, Ičas un Nai- niekstes apmetnēs — putnu figūriņas. Ūdensputnu figūriņas grezno kaula naža spalu, kas atrasts vēlīnā neolīta (2. gadu tūkstotis p. m. ē.) Leimanišķu apmetnē, ragā un kaulā darināti zivs skulpturālie attēli, kā arī četras kaulā grieztas čūsku figūras atrastas Aboras apmetnē.

Bez šaubām, dzīvās dabas daudzveidība ir tieši ierosinājusi šis senās mākslas tēlus. Cilvēks sāk veidot ne tikai konkrētu lietu (ieroci, darba riku), bet arī simbolus — mākslas tēlus. Kāpēc mūsu tālie senči, kuriem bija tik saspringti jācīnās par savu eksistenci, uzņēmās tādu «neproduktīvu» darbu? Vairums zinātnieku uzskata, ka senā māksla radusies kā pirmatnējās maģijas produkts. Pirmatnējais cilvēks bijis pārliecināts, ka ar maģiskiem rituāliem var nodrošināt veiksmīgas medības, uzvaru pār ienaidnieku, aizdzīt slimību. Apskatot senos zīmējumus, zinātnieki konstatējuši, ka daudzu dzīvnieku attēlos redzamas šķēpu triecienu pēdas. Tātad senie mednieki pirms īstajām medībām maģiskajā rituālā «nonāvējuši» attiecīgā dzīvnieka attēlu. Dzīvnieku figūriņas, lāču nagus un zobus izmantoja par rotas lietām, taču tiem bija arī amuleta nozīme. Šādiem amuletiem vajadzēja pasargāt tā īpašnieku no ļaunajiem gariem, nodrošināt veiksmi medībās. Akmens zivis izmantotas kā mānekļi dzīvu zivju ķeršanai un arī kā tīkla gremdi. Čūsku figūrām vajadzēja pasargāt cilvēkus no indīgo čūsku kodumiem. Arheologi izpētījuši, ka čūskas vai zalkša kults Baltijā bijis izplatīts vidējā akmens laikmetā. Arī vēl pavisam nesen dzīvnieku figūriņas kalpojušas mūsu senčiem kā amuleti, kulta priekšmeti, reizē arī kā rotas lietas. Te var minēt V—XI gadsimta lībiešu zoomorfos piekariņus, kuri atgādina zirdziņus, pīles, balodīšus, kuršu un latgaļu sieviešu pakavsaktas ar stilizētām zvērgalvām, kuršu vīriešu aproces ar zvēr- galvu galiem u. tml.

Protams, maģiskajiem ticējumiem bija sava nozīme senās mākslas tapšanā. Taču, kā uzsver A. Leruā-Gu- rāns, domājoša cilvēka iztēli jau vissenākajos laikos nodarbinājusi apkārtējā daba un dabas izpausmes formas. Te ziņkāre, kas piemīt jau dzīvniekiem, savijas ar zinātkāri, kas ir tīri (un tikait) cilvēciska īpašība. Šī zinātkāre par «dabiskajiem fenomeniem» ir cilvēka estētiskās uzvedības pamatā un iet cauri visai cilvēces attīstības vēsturei līdz pat mūsu dienām. Šo «dabisko fenomenu» — Saules, Mēness, zvaigžņu, uguns, dzīvnieku, augu simboli pārvērtās par ornamentu, kas klāja darba rīkus un apģērbu. Ar ornamentiem izšūts apģērbs nebūt nav siltāks, taču izšūšanai nepieciešams daudz vairāk laika. Tas nozīmē, ka jau vissenākajam cilvēkam bija estētiskās vajadzības, kuras prasīja savu piepildījumu.

Cilvēka estētiskās prasības sevišķi krāšņi uzplauka antīkajā pasaulē — senajā Ēģiptē, Grieķijā, Persijā, Indijā, Sogdianā un citās zemēs. No tiem laikiem saglabājušās skulptūras, sienu gleznojumi, lietišķā māksla, celtņu paliekas. Sengrieķu tempļu kolonnas atdarināja dateļpalmu slaidos stumbrus, bet kolonnu augšgalu (kapiteli) apjoza stilizētas palmu vai akanta lapas. Stilizētu augu lapu, ziedu un augļu ornamenti plaši izmantoti arī kristīgo baznīcu un viduslaiku piļu arhitektūra.

Dzīvnieku un augu attēli plaši izmantoti viduslaiku heraldikā, tie iegājuši daudzu valstu ģerboņos. Padomju Savienības un savienoto republiku ģerboņos attēloti augi: kviešu un rudzu vārpas, āboliņš un lini (Baltkrievijas PSR), ozola lapas (Lietuvas PSR), kokvilnas ziedi un atvērušās pogaļas (Vidusāzijas republikas), vīnogu stīgas un ķekari (Kaukāza republikas), kukurūza, āboli un bumbieri (Moldāvijas PSR), priedes zari (Igaunijas PSR).

Palmas lapa, balodis nes olīvas zaru, lauru vainags —• kas gan nepazīst šos simbolus? Dažādu konkursu uzvarētājus arvien vēl sauc par laureātiem («lauriem vainagotais»), Viduslaikos universitātēs ieviesa zinātnisko grādu «bakalaurs». Piešķirot šādu grādu, zinātniekam lika galvā lauru vainagu ar gataviem melniem augļiem (bacca latīņu valodā nozīmē oga un laurus — laurs). Indijā goda viesim kar kaklā ziedu vītnes. Kopš sirmās senatnes līdz mūsu dienām atnākuši Līgo svētku Jāņu vainagi un jāņuzāles.

Dabas elementi un to simboli vijas cauri visai cilvēka garīgās darbības sfērai. Pareizāk sakot, cilvēka garīgā pasaule, apziņa un tās dažādās formas radušās un attīstījušās dabas «šūpulī» kā šīs daudzpusīgās dabas atspulgs. «Patīkami apzināties,» atzīmē A. Leruā-Gurāns raksta «Vissenākie mākslas pieminekļi» nobeigumā, «ka jau tajos laikos, kad cilvēka tehniskās zināšanas bija tikai iedīglī, bet pats cilvēks ar lielām grūtībām ieguva sev iztiku, gadu tūkstošiem pirms zemkopības un metālu apstrādāšanas sākuma, pirms rakstība iepazīstināja mūs ar antīko civilizāciju, cilvēks jau bija radis iespējas īsti mākslinieciskai pašizteiksmei un līdz ar to ari savas humānistiskās būtības iemiesojumam.»

Cilvēka humānistiskā būtība — vai tā nav viens no svarīgākajiem faktoriem, kas virza sabiedrības attīstību? Mēs, sociālisma sabiedrības cilvēki, spilgti redzam, ka galvenais visā mūsu sabiedrības attīstībā un plānveida ražošanā ir paša cilvēka personības vispusīga attīstība, viņa humānistiskās būtības arvien krāšņāka izpausme. Bet cilvēka kā sabiedrības elementa personības uzplaukums ir atkarīgs no šīs sabiedrības attīstības līmeņa, virzieniem un tempiem. Jo straujāk attīstīsies visa sabiedrība, jo lielākas attīstības iespējas būs ikvienam sabiedrības loceklim un spēcīgāki stimuli uz to iedarbosies. Apzināti iedarbodamies uz visdažādākām dabas parādību izpausmēm, arvien vairāk iedziļinādamies šajās parādībās, lai izprastu un vadītu tās, cilvēks gūs aizvien lielākas iespējas un spēcīgākus stimulus savu dotību un radošo spēku pilnveidošanai, savas personības vispusīgākai un straujākai attīstībai. Jo daudzveidīgāka un estētiski iedarbīgāka būs apkārtējā vide, jo labvēlīgāk tā iedarbosies uz cilvēka personības attīstību. Līdz ar to gādība par apkārtējās vides daudzveidības saglabāšanu ir gādība par nākošo paaudžu vispusīgas attīstības iespējām. «Ne tikai mums,» sacīja L. Brež- ņevs savā referātā PSKP XXIV kongresā, «bet arī nākošām paaudzēm jānodrošina iespējas izmantot visus labumus, ko dod mūsu Dzimtenes krāšņā daba.»

Nākotnes sabiedrības cilvēkam prasība pēc dabas daudzveidības kļūs vēl izteiktāka. Acīmredzot tāpēc līdztekus dabas resursu aizvien intensīvākai izmantošanai un cilvēka radītās tehnosfēras straujai attīstībai p;i- lielināsies teritoriju platība, kuru galvenais uzdevums būs saglabāt dabas daudzveidību. Te ir runa ne tikai par augu un dzīvnieku sugu un formu saglabāšanu. Ne mazāk svarīgi novērst arī nedzīvās dabas veidojumu formu dažādības samazinašanos.

Jāsaglabā daba visā tās daudzveidībā. Nedzīvās dabas aizsardzībā pūles vispirms tiek veltītas unikālajiem veidojumiem. Pavirši skatoties, liekas, ka nedzīvajā dabā nav tādas individualitātes kā dzīvnieku un augu valstī. Pat tāds krāšņums kā Krasnojarskas «Stabi» it kā atkārtojas Aizbaikālā, Silēzijā, Dienviddakotā (ASV), pie Riodežaneiro un citur. Karstā pazemes ūdens izvirdumus var redzēt ne tikai slavenajā Kamčatkas «Geizeru ielejā», bet arī Islandē, Jeloustonas nacionālajā parkā Ziemeļamerikā un pie Rotorua pilsētas Jaunzēlandē. Meteorītu krāteri ir gan Sāmsalā, gari Arizonā, Austrālijā un dažās citās vietās. Bet, salīdzinot šos it kā līdzīgos dabas veidojumus, redzam, ka ikvienam no tiem ir sava neatkārtojama individualitāte, piemīt sava unikāla vienreizība.

Pārbraukuši Laletinkas upītes tiltam, nogriežamies no Krasnojarskas—Divnogorskas šosejas pa kreisi. Vēl kādi septiņi kilometri, un vareno Sibīrijas ciedru priežu un baltegļu ierāmējumā parādās milzu skulptūrām līdzīgi akmens stabi. Viens no tiem («Vecis») atgādina veca vīra galvas skulpturālu portretu, otrs («Sieva») — sievietes bisti ar lakatu galvā, trešais («Mazmeitiņa») — meitenīti. Attālāk paceļas sablīvētu akmens asmeņu grupa — «Spalvas». Visaugstākos akmens stabus sauc vienkārši par «Pirmo» (80 m augsts) un «Otro» (90 m), nedaudz zemāki ir «Trešais» un «Ceturtais». Šajā «Stabu» rajonā, ko sauc par «Estētisko rajonu», atrodas vēl «Mežonēns», «Mitra», «Lauvas vārti» un citi. Tuvāk Krasnojarskai Mobovajas krastos atrodas otrs «Stabu» rajons, kuru sauc par «Takmaku». Pusotra kilometra uz austrumiem no «Takmaka» atrodas trešais «Stabu» rajons — «Kaltatskij». Aiz «Estētiskā rajona» grūtāk pieejamā vietā paceļas «Tālie stabi» — «Cietoksnis», «Manas sieva» un cili. Visa šī teritorija (-17 tūkstoši hektāru) iekļauta rezervātā «Stabi».

Sudetu kalnos Si Iezi jā atrodas lidzīgi dabas veidojumi, starp kuriem izceļas «Tši Turne» («Trīs akmeņi»). Viena no 59 klinšu grupām, raksta vācu ģeologs Mārtiņš Svarcbahs grāmatā «Slavenie dabas pieminekļi», ir visskaistākā — kā pārakmeņojusies pasaku pils. Kādreiz, pirms gandrīz trīssimt miljoniem gadu, te irdenā slānekļa dobumainās plaisās ieplūdis izkausēts granīts. Slāneklis sadēdējis, to aizskalojuši ūdeņi, aizpūtuši vēji. Un granīta «pilis» cēlušās arvien augstāk. Silēzijas «Trīs akmeņi» būtiski atšķiras no Krasnojarskas «Stabiem». Pirmie veidojušies no granīta, otrie — no rožaini sarkana sienita. Ari sadēdēšanas process norisinās dažādi. Krasnojarskas «Stabi» ir gandrīz monolītas figūras, bet Sudetu granīta «pilis» it kā saliktas no daļēji noapaļotiem blokiem — tā saucamajiem «vilnas maisiem». Arī apkārtējā ainava ir diezgan atšķirīga.

ASV, Dienviddakotā, kur Klinšu kalni pāriet lidze- numā, divsimt metru augstumā virs apkārtējo dzelteno priežu mežu galotnēm paceļas «Sātana tornis». No tālienes tas izskatās kā blīvs skalu kūlis. Tuvumā redzams, ka «skali» ir cieši cita citai pieguļošas piec- šķautņu akmens kolonnas 2—3 m diametrā pie pamata un ap 1 m virsotnē. «Sātana torņa» kopējais apkārtmērs pie pamata ap 240 m, uz augšu tas sašaurinas. «Sātana tornis» sastāv no magmatiskā ieža — fonolit- porfīra, kas izrādījies daudz izturīgāks nekā apkārtējie nogulumieži. Pēc M. Svarcbaha atzinuma, magmatiskie ieži te ieplūduši no Zemes dzīlēm terciārajā periodā vulkāna darbības gaitā. Vairāku desmitu miljonu gadu laikā dabas spēki (ūdens, vējš, temperatūras maiņa) sadrupinājuši apkārtējos ievērojami mīkstākos iežus un «atpreparējuši» «Sātana torni».

Slavenā «Cukurgalva», kas it kā sargā ieeju Riodeža- neiro līcī, pace|as 395 m virs Atlantijas okeāna ūdens spoguļa. Sis akmens monolīts sastāv no sena pirms- kembrija (vairāk nekā 600 miljonu gadu veca) kristāliska ieža gneisa, kas veido ne tikai Dienvidamerikas, bet arī visu citu kontinentu kodolu.

Četri pasaulslaveni «stabi». Un cik tie dažādi! Ne mazāk atšķirīgi arī Kamčatkas, Islandes, Jeloustonas un Jaunzēlandes geizeri. Varbūt meteorītu krāteri, kurus zinātnieks R. Dies ierosina saukt par astroblēmām (grieķu valodā: «zvaigžņu brūce»), ir vienveidīgāki? Salīdzināsim divas astroblēmas: Arizonas krāteri kolorādo plakankalnē un Kālijarves («Kāļa ezera») krāteri Sāmsalā. Kaut arī Kālijarves krāteris vienpadsmit reizes mazāks par savu Arizonas «brāli», taču to izpētes vēsturē daudz kopēja. Tie atklāti XIX gadsimtā, un līdz mūsu gadsimta divdesmito gadu beigām tika izteiktas dažādas hipotēzes par krāteru izcelsmi, kamēr kalnu inženieris Barindžers ASV un kalnu inženieris Rein- vaids Igaunijā noskaidroja šo krāteru patieso izcelsmi. Zināma līdzība ir arī abu krāteru izskatā. Taču tie izveidojušies atšķirīgos iežos un dažādā laikā. Tīri ģeoloģiskā skatījumā katrs krāteris ir vienreizējs. Taču ar to vēl nav pateikts viss par attiecīgā krātera unikālo raksturu. Liela meteorīta ielaušanās Zemes atmosfērā, šāda meteorīta izraisītā eksplozija ir atsevišķa rindiņa Zemes un arī cilvēces vēsturē. Ukrainas profesors N. Ko- vaļevskis noskaidrojis, ka apmēram reizē ar Sāmsalas meteorīta nokrišanas laiku (otrais gadu tūkstotis pirms mūsu ēras) radies sengrieķu mīts par Faetontu. Kā vēstī mīts, Faetonts, jūras dieves Fetīdas meitas Kli- mēnes un Saules dieva Hēliosa dēls, dabūjis no tēva atļauju braukt pa debess jumu viņa zelta ratos. Taču Hēliosa spārnotos zirgus Faetonts neprot vadīt, viņš pazaudē īsto ceļu un redz apkārt briesmīgus debess zvērus. Nelaimīgais jauneklis ierauga ar melnu indi notašķīto skorpionu, kas draud viņam ar savu nāvējošo dzeloni, un aiz šausmīgām bailēm tas izlaiž no rokām grožus. Nejuzdami grožus, zirgi te trauc augšup līdz zvaigznēm, te dodas lejup un auļo' gandrīz pa pašu zemi. Liesmas apņem zemi, kad Hēliosa rati tai pārāk tuvojas, deg ar mežiem apauguši kalni, sāk vārīties ūdens upēs un strautos, no karstuma plaisā zeme, jūra sāk izsīkt, un jūras dievības mokās tveicē. Tad Zemes dieve Geja lūdz zibeņmeti Zevu glābt to, kas vēl glābjams. Zevs paklausījis Gējas lūgumam, ar savu liesmojošo zibeni sadragājis Saules ratus un nodzēsis uguni. Pa visu debess jumu pašķīdušas Hēliosa ratu un aizjūga drumslas, bet Faetonts ar degošiem matiem aizlidojis kā krītoša zvaigzne un nokritis tālu no savas dzimtenes, Ēridanas upes viļņos. Tur Hesperijas nimfas viņu atradušas un apbedījušas. Rūgti raudājušas pie Fae- tonta kapa viņa māte Klimēne un māsas heliādas. Dievi pārvērtuši raudošās heliādas par skaistiem kokiem. So koku asaras-sveķi krīt vēsajā ūdenī, sastingst un pārvēršas par dzintaru.

Tāds īsumā ir sengrieķu mīts par Faetontu. Bet kur tek Eridanas upe? Vēsturnieks Hērodots,_kas dzīvoja V gadsimtā pirms mūsu ēras, rakstīja par Eridanas upi, kura, pēc barbaru apgalvojuma, ietekot Ziemeļu jūrā, no turienes nākot dzintars. Antīkās pasaules ģeogrāfs Mar- kiāns par šo upi raksta, ka tā ietek Vendu līcī (Baltijas jūrā). Izpētījis un salīdzinājis seno autoru sniegtās ziņas, Kovaļevskis secina, ka sengrieķu mitā pieminētā Eridana ir Daugava, bet Saules dieva Hēliosa dēla Fae- tonta «kaps» — Kalijarves krāteris Sāmsalā.

Un Gfitmaņa ala Gaujas nacionālajā parkā? Ir taču arī citas smilšakmens alas, bet senā leģenda par Turaidas Rozes — Maijas traģisko nāvi šajā alā padara to unikālu. Vienreizējas ir revolūcijas, pilsoņu kara, Lielā Tēvijas kara cīņu un vēsturisku notikumu, tautas dižgaru dzīves vietas.

Tautas paruna saka, ka no skaistuma paēdis nebūsi. Tāda paruna radusies trūkuma un bieža izsalkuma mocītu cilvēku apziņā. Dabas daiļums ne tikai bagātina cilvēka personību; radīdams pozitīvas emocijas, šis daiļums paaugstina radošā darba spējas, pazemina stresu. Par šo dabas brīnumaino spēju skaisti pasaka Ārija Elksne:

Uz mežu eju kā uz klīniku, lai vecu sāpi izoperēt liktu,

Lai zaļo sūnu klusās palātās

es atkal vesela un stipra tiktu.,. Visnotaļ nopietni un bargi klusējot,

ap mani sastāj eg|u konsiiijs Un spriež: — Ir vaina dziļi ielaista, kā staipeknis tā pašu sirdi vij… Bet es, starp celmiem guļot,

lūdzos skaidrās egles: — Ai, izgrieziet 110 manis sāpi šo, Kas ābeļu un ievu baltumu

kā vilnis melns man aptumšo… — Un egļu asie naži mani griež,

es jūtu: sirdi satver meža rokas, Zaļš miers

pār sajauktajām domām nogulst.,.

Ievērojamais padomju botāniķis akadēmiķis A. Gros- lieims visus šos labumus, ko cilvēkam dod daba un ko nevar novērtēt naudas izteiksmē, nosaucis par dabas nesveramām vērtībām. Acīmredzot nākotnē šo dabas nesveramo vērtību nozīme aizvien pieaugs. Jau šodien runājam par dabas estētiskajiem un rekreācijas (atpūtas) resursiem. Ne tikai runājam. Piecdesmitajos un sešdesmitajos gados tika veikta Ļeņingradas un Maskavas zaļās zonas mežu ainaviskā taksācija. Zinātniskie pētījumi un praktiski pasākumi šajā virzienā veikti daudzās sociālistiskajās un kapitālistiskajās valstīs (VDR, Polijā, Dienvidslāvijā, Cehoslovakijā, ASV, VFR un citur). Mūsu kaimiņu — Padomju Lietuvas dažādu nozaru speciālisti profesora K- Eringa vadībā izstrādājuši zinātniskos pamatus teritorijas rajonēšanai pēc ainavu estētiskas vērtības un sastādījuši savas republikas estētisko resursu karti. Visas Lietuvas PSR teritorijas apsekošanas rezultātā izdalīts 21 peizāžu kompleksu tips. Katrs šāds komplekss izvērtēts pēc reljefa izteiksmīguma, ūdeņu (ezeri, upes, jūra) daudzuma, mežu izvietojuma un struktūras, kā arī pēc šī kompleksa izmantošanas iespējām atpūtai un estētiskajiem iespaidiem. Izstrādāta formula katra peizāžu kompleksa estētiskā īpatsvara noteikšanai, lai tos varētu objektīvi salīdzināt. Sevišķi augsts estētiskais īpatsvars ir ezeriem, kurus aptver mežiem apauguši pauguri, priežu siliem jūrmalas kāpās, urbanizētajām, industriālajām mežainām peizāžām dziļās upju ielejās, kā arī agrārajām (lauksaimniecības) peizāžām ar priežu mežaudzēm dziļās upju un upīšu gravas. Izstrādātā metodika un sastādītā karte jau šodien ievērojami palīdz plānotājiem un projektētājiem pareizāk izvietot celtniecības objektus, atpūtas un tūrisma zonas un celtnes, organizēt ainavas aizsardzību un tālāku pilnveidošanu. Kā zināms, arī ainavu nepieciešams aizsargāt gan no tiešas atsevišķu tās elementu, peizāžu iznīcināšanas, gan arī šīs ainavas vizuālā piesārņojuma. Vizuālais piesārņojums — tas ir nevietā uzcelta ēka (sevišķi tad, ja šai ēkai neestētisks izskats), atkritumu kaudzes, pamests karjers, neliela birztala, ko šķērso vadu līnija, ceļmalās izkropļoti koki, kalstoši koki uzpludinātās vietās u. tml.

Sevišķi strauji attīstās tāds dabas nesveramo vērtību izmantošanas veids kā tūrisms. 1960. gadā mūsu valstī ar tūrismu nodarbojās tikai daži procenti iedzīvotāju, sešus gadus vēlāk tūristu skaits bija pieaudzis līdz 18%, bet mūsu dienās dažādos tūrisma pasākumos piedalās gandrīz katrs otrais. Visā pasaulē ar tūrismu aizraujas vairāk nekā 800 milj. cilvēku. Tūrisms ir daudzveidīgs, taču pēdējos gados arvien vairāk cilvēku meklē dabā psiholoģisko atslodzi. Tūrisms kļūst par aktīvas atpūtas, garīgas aktivitātes un darba spēju atjaunošanas svarīgu līdzekli.

Sakarā ar pieaugošo tūrisma attīstību izvirzās vesela virkne jautājumu, atbildi uz kuriem var rast tikai ar zinātniskās prognozēšanas palīdzību. Pirmkārt, attiecīgo teritoriju tūristiskās kapacitātes problēma: cik cilvēku drīkst te uzturēties, lai būtiski nemazinātos tās dabas nesveramās vērtības, kuru dēļ tūristi dodas uz šo apvidu. Otrkārt, kādi pasākumi jāveic, lai iecienītās teritorijas tūristisko kapacitāti palielinātu, lai te varētu uzturēties vēl vairāk apmeklētāju un tam nebūtu negatīvas sekas. Eksperimentāla pieeja šis problēmas risināšanā ir visai riskanta, jo apdraud pašus rckreāci- jas kompleksus. Lai nepieļautu negatīvas neatgriezeniskas pārmaiņas, savlaicīgi jāiegūst ekoloģiski pro- gnostiska informācija par attiecīgā rekreācijas objekta gaidāmo degradāciju. Citi prognostiski jautājumi attiecas uz ekoloģiskās kultūras audzināšanu, nepieciešamajiem organizatoriskajiem un saimnieciskajiem pasākumiem un tiesību normu pilnveidošanu tūrisma jomā.

Sagaidāms, ka jau tuvākajā nākotnē tiks veikti plaši pasākumi ainavas organizēšanā, izkopšanā un aizsardzībā visas valsts teritorijā.

16. nodaļa

BAM UN PROGNOZE

Nav šaubu, ar laiku mūsu nams k|ūs cilvēkam aizvien apdzivojamāks.

A. de Sent-Ekziperi

Gandrīz tūkstotis dažādu nozaru speciālistu pulcējās Vladivostokā 1973. gada oktobri zinātniskajā apspriedē par ģeogrāfisko prognozēšanu. Organizētāji — PSRS Zinātņu akadēmijas Sibīrijas un Tālo Austrumu ģeogrāfijas institūts, Tālo Austrumu Zinātniskā centra Klusā okeāna ģeogrāfijas institūts un Vissavienības ģeogrāfijas biedrība bija veikuši lielu sagatavošanās darbu. Trijos sējumos iespiestās ziņojumu tēzes tematiski sagrupētas. Plenārsēdes un triju simpoziju programma izvirza tikai pasu svarīga ko problēmu apspriešanu: vispārējās teorētiskās un metodiskās problēmas, Sibīrijas un Tālo Austrumu ekonomiskās attīstības un dabas resursu apgūšanas prognozes. Jau tagad jūtamas grandiozo pārmaiņu sekas šajā teritorijā, kuru moderna lidmašīna spēj šķērsot ne mazāk kā septiņās stundās. Izveidots Kuzņeckas kalnrūpniecības centrs, Bratskas, Krasnojarskas, Novosibirskas hidroelektrostacijas ar mākslīgajām jūrām, naftas un gāzes ieguves torņi pacelušies Tjurneņas taigā un Jamalas tundrā, tundru kāpurķēdēm izvagojušas smagās apvidus mašīnas, mūžīgā sasaluma joslā izaugušas jaunas pilsētas — Noriļska, dimantu ieguvēju Mirnija, naftinieku Ņižņevartovska, Surguta un Nadima. Teritorijās, kas agrāk bija praktiski neapdzīvotas, strauji pieaudzis iedzīvotāju skaits. Izaugušas rūpnīcas. Ar katru dienu pieaug vajadzība pēc pārtikas un izejvielām. Un kā kopsaucējs šīm dažādajām problēmām aizvien asāk izvirzījās jautājums: kā uz visām pārmaiņām atbildēs daba? Kā apsaimniekot šīs teritorijas tā, lai neizpostītu dabu, lai gadu gaitā dzīves apstākļi tur nevis pasliktinātos, bet uzlabotos? I<ā iegūt koksni, medit zvērus, zvejot zivis tā, lai dzīvās dabas bagātības krājumi nevis izsīktu, bet arvien pieaugtu? Kā attīstīt te zemkopību un lopkopību? Kur un kā izvietot projektējamās pilsētas un ciematus, satiksmes ceļus, tūrisma un atpūtas zonas?

Iepriekšējos gadsimtos jaunu teritoriju apgūšana notika ļoti lēni. Vietējas dabas resursu labākas izmantošanas pieredze uzkrājās ilgstošu meklējumu un milzīgi daudzu pielaisto kļūdu novērtēšanas rezultātā. Ievērojot mūsdienu tempus un tehniskās iespējas, par kļūdām būtu jāmaksā pārāk dārgi gan dabai, gan cilvēkiem, turklāt jau mūsu paaudzes laikā. Apspriedes organizētāji skaidri apzinājās, ka jebkurai iedarbībai uz apkārtējo vidi ir dažāda izpausme. Tāpēc ģeogrāfi uzaicināja izteikt savas domas par gaidāmo apkārtējas vides izmaiņu prognozēšanas teorētiskajiem un metodiskajiem jautājumiem arī biologus, matemātiķus, ekonomistus, filozofus, ģeologus, sociologus, fiziķus, mežkopjus, arhitektus, dažādu tehnikas un lauksaimniecības nozaru speciālistus. Domas bieži dalījās: prognostiskai pieejai, kas šķita gandrīz ideāla no inženiertehniska viedokļa, bioloģiskajā skatījumā tika konstatētas gaidāmās negatīvās sekas tādā apjomā, kas ievērojami pārsniegtu pozitīvos rezultātus. Matemātiķa izstrādātais prognozes modelis izrādījās pārāk vienpusīgs, neietvēra sevī būtiskus prognozējošus faktorus. Kāda cita matemātiska modeļa izmantošanai bija nepieciešama tāda informācija, ko praktiski vēl nav iespējams iegūt. Spraigā diskusijā sadūrās dažādi viedokļi, un zinātniskajā strīdā dzima… ne tik daudz patiesība kā jaunas problēmas.

Apspriedes ziņojumos izskanēja ne tikai dažādas teorētiskās un metodiskās pieejas dažādu prognostisku problēmu risināšanai. Dažāda apjoma bija arī prognozēšanas objekti — no visas mūsu planētas un pat Saules sistēmas likteņiem gadu miljonos līdz atsevišķa noga- bala, atsevišķas biocenozes sagaidāmām pārmaiņām tuvākajos gados. Taču vairumam referātu skanēja cauri BAM motīvs. Baikāla—Amūras dzelzceļa maģistrāle vēl bija tikai projekts. Atceļā no Vladivostokas Maskavas ģeogrāfi parādīja man ieprojektētās maģistrāles stigu. Vairāk nekā stundu mūsu lidmašīna ieturēja kursu virs stigas, kura tūkstošiem kilometru šķērsoja taigu un kalnu grēdas.

Jau nākamajā gadā plaši izvērsās šīs mūsu laikmeta grandiozākās maģistrāles būve, kuru paredzēts pabeigt 1982. gadā. Maģistrāles kopgarums 110 Ustjkutas līdz Komsomoļskai pie Amūras 3145 kilometri. Dzelzceļa trase šķērso Baikāla un Stanovoja kalnu grēdas, kā arī Ļenas, Kirengas, Vitimas, Oļokmas, Zejas, Selemdžas, Amūras, Burejas, Amguņas upes un daudzas mazākas upītes. Taču arī šīs upītes pavasara palu un lietus laikā kļūst diezgan varenas, tāpēc jāuzbūvē 142 tilti, garāki par simt metriem. Jāuzceļ vairāk nekā trīs tūkstoši dažādu citu būvju. Kalnos jāizlauž tuneļi vairāk nekā divdesmit piecu kilometru kopgarumā. Arvien straujākiem tempiem tiek apgūtas Udokanas vara rūdas plašās atradnes. Culmanas rajonā, kur atrodas koksa ogļu un augstvērtīgas dzelzs rūdas atradnes, veidojas liela kalu- rūpniecibas bāze. Dzelzceļš padarīs pieejamus milzīgus koksnes un citu dabas bagātību krājumus, tas pavērs daudz plašākas iespējas Tjumeņas naftas izmantošanai Austrumsibīrijā un Tālajos Austrumos, kā arī tās eksportam. Sajā rajonā paredzēts uzcelt jaunas hidroelektrostacijas, no kurām Zejas HES ar 1,3 miljoni kilovatu jaudu jau sāka ražot strāvu 1975. gadā. Uzcels apmēram divi simti dzelzceļa staciju, pie tām pilsētas un ciematus. Daudzi tūkstoši cilvēku dzīvos un strādās teritorijā, kur agrāk paretam ieklīda kāds mednieks. «Baikāla—Amūras maģistrāle,» sacīja L. Brežņevs VĻKJS XVII kongresā, «šķērsos mūžīgo taigu, vedis turp, kur guļ milzīgas bagātības, kas vajadzīgas Dzimtenei. Te tiks radīts jauns liels rūpniecības rajons, tiks uzceltas jaunas pilsētas un ciemati.»

Tik plašu dabas kompleksu padomju zinātniekiem nācās prognozēt pirmo reizi, turklāt prognožu rezultāti bija neatliekami vajadzīgi praktiskai darbībai un perspektīvajai plānošanai. Tāpēc šādi prognostiski pētījumi kļuva ļoti aktuāli un atbildīgi. Kā rakstīja «Prav- das» speciālkorespondents G. Petrovs, divdesmit seši PSRS Zinātņu akadēmijas Sibīrijas nodaļas institūti veic pētījumus pēc BAM kompleksās programmas — par šīs plašās zonas racionālu izmantošanu tuvākajā un tālākajā nākotnē. Pētāmā zona aptver ne tikai dzelzceļa maģistrālei pieguļošo (vidēji 400—500 kilometru platu) joslu, bet arī visu plašo teritoriju, kas nonāks šīs «gadsimta maģistrāles» ekonomiskās un ģeogrāfiskās ietekmes sfērā.

Akadēmiķis A. Zukovs brīdina, ka mežus BAM joslā nekādā gadījumā nedrīkst uzskatīt tikai par potenciālu kokmateriālu avotu. Te, mūžīgā sasaluma zonā, meža izaudzēšanai nepieciešami 150—200 gadi, bet, ja šejienes akmeņainajās nogāzēs mežs izdeg (parasti kopā ar plāno augsnes kārtu), tad to praktiski vairs nevar atjaunot. Koncentrētās meža cirtes lielā platībā un dzīvās zemsedzes nopostīšana var izraisīt neatgriezeniskas zemes virsmas pārmaiņas — tcrmokarstu (ieplaku rašanās sasaluma dziļas atkušanas rezultātā) un šo ieplaku pildišanos ar ūdeni, kā arī ievērojami pastiprināt pavasara plūdus un sniega lavīnu briesmas. Sevišķu uzmanību prasa ķērpju ganību saglabāšana kalnu tundrā, jo ķērpju ataugšanai pēc izdegšanas vai citādas iznīcināšanas nepieciešami 30—50 gadi. Daudzās ieplakās ir samērā maz nokrišņu, mūžīgā sasaluma necaurlaidīgais slānis aiztur ūdeni augu sakņu horizontā. Ja te vasarā zeme atkusis lielākā dziļumā, tad virsējie slāņi izžūs un izveidosies tuksnešveidīga ainava ar ceļojošām smiltīm, putekļu vētrām un tamlīdzīgām parādībām. Maģistrāles trase iet pāri ūdensšķirtnei starp Klusā un Ziemeļu ledus okeāna baseina upēm. Seit, upju augštecē, sevišķi bīstama ūdens piesārņošana, jo tā apdraud tādu Ziemeļāzijas ūdens artēriju tīrību kā Amūra un Ļena. Maģistrāles trases josla ir ļoti dažāda arī pēc dabas apstākļu piemērotības cilvēka dzīvošanai. Sevišķi diskomfortas (dzīvošanai nepiemērotas) ir akmeņainās plakankalnes (nerunājot nemaz par kalnu virsotnēm un stāvām nogāzēm). Daudzās vietās visai izteikti dabiskie priekšnosacījumi tādām bīstamām cilvēka slimībām, kuru ierosinātājus pārnēsā dzīvnieki (ērču encefalīts un riketsioze, tularēmija u. c.) vai kuras izraisa īpatnējie dabas apstākļi (kalnu slimība, zobu kariess, vairogdziedzera palielināšanās u. c.). Jādomā ari par asinssūcēju kukaiņu (odu, dunduru, knišļu u. c.) efektīvu apkarošanu, izvēloties tādus apkarošanas paņēmienus, kas nenodara ļaunumu pārējiem dzīviem organismiem, nedegradē biocenozes.

Prognostiska pieeja dabas resursu izmantošanas un aizsardzības jautājumu risināšanai dod iespēju veikt plašus un efektīvus profilakses pasākumus, nemaz negaidot nepareizas rīcības negatīvo seku izpausmi. Kā spilgtu piemēru te var minēt PSKP CK un PSRS Ministru Padomes 1976. gada lēmumu «Par pasākumiem, lai novērstu Melnās jūras un Azovas jūras baseinu piesārņošanu». So ūdens baseinu stāvoklis it kā neizraisīja sevišķu satraukumu. Melnās un Azovas jūras ūdeņi šķita vēl pietiekami tīri, taču prognozes rādija ievērojamu piesārņošanās pieaugumu jau tuvākajā nākotnē. Lai to novērstu, ar partijas un valdības lēmumu noteikts, ka līdz 1980. gadam jāpabeidz lielpilsētu, rūpniecības uzņēmumu un šahtu attīrīšanas būvju celtniecība, šo jūru ostās jānodod ekspluatācijā krasta ierīces piesārņoto ūdeņu pieņemšanai no kuģiem un šo ūdeņu attīrīšanai. Uz peldošajiem līdzekļiem un ierīcēm šajās jūrās un upēs, kas tajās ietek, tiks uzstādīta iekārta «slēgtas ekoloģiskas sistēmas» izveidošanai. Šādas sistēmas nodrošinās daudzkārtēju ūdens izmantošanu, kā arī visu atkritumu utilizēšanu. Lēmumā paredzēts, ka arī rūpnīcām un citiem uzņēmumiem līdz 1985. gadam pilnīgi jāpārtrauc jebkāda notekūdeņu (arī attīrītu) ievadīšana mūsu zemes dienvidu ūdenskrātuvēs. Protams, tas prasīs papildu izdevumus, taču cilvēku labklājība, viņu dzīves apstākļu uzlabošana mūsu zemē ir galvenais uzdevums.

Kazahijā pie Iii upes, kas ietek Balhaša ezerā, 1970. gadā uzbūvēja Kapčagajas hidroelektrostaciju, taču tā vēl piecus gadus deva tikai ceturto da|u no projektētās jaudas, jo ūdenskrātuve bija aizpildīta līdz pusei. Kāpēc? Vai lielajā Iii upē trūkst ūdens? Nebūt ne! Kapčagajas IIES projektā bija paredzēts piepildīt visu ūdenskrātuvi (28 miljardi kubikmetru!) piecos gados. No inženiertehniskā viedokļa projekts bija reāls, jo ūdenskrātuves piepildīšanai pietiktu, ja no Iii upes paņemtu tikai divu gadu noteci. Bet kas tad notiktu ar Balhaša ezeru, kuram apkārt plešas tuksnesis un vienīgā barotāja ir Iii upe? Par to projektētāji nebija padomājuši … Sava projekta pamatošanai autori uzsvēra, ka aizdambētās Iii upes ūdeņus varēs izmantot simtiem tūkstošu hektāru zemju apūdeņošanai.

Ļeņingradas rakstnieks E. Stavskis 1969. gada novembrī laikrakstā «Ļiteraturnaja gazeta» raksta, ka viņš gribējis vēl paskatīties uz Balhašu, kurš, iespējams, drīz izzudīs, izžūs kā nevajadzīgs. Attiecīgā projektēšanas institūta direktors R. Sedihs atbildēja, ka E. Stavska raksts «Balhaša liktenis» ir baiļu un panikas iemiesojums, pilnīga atrautība no dzīves. Rakstnieks E. Stavskis nav kļūdījies, Iii upes delta un Balhaša ezers ar visu turienes floras un faunas bagātību patiešām ir apdraudēti, apstiprināja inženieris hidrotehniķis D. Petriščevs. Ja Iii ūdeni izmantos projektā paredzēto 430 tūkstošu hektāru sāļās augsnes apūdeņošanai, tad Balhašu piemeklēs Arala liktenis, kurā ūdens līmenis arvien krītas un dažuviet atkāpies līdz piecpadsmit kilometru no kādreizējā krasta. Un kas par to, oponēja inženieris hidromeliorators V. Molokanovs. Vai tiešām ir vērts uztraukties par Balhaša un ondatras ādiņu izzušanu? Pat ja tā notiktu, arī tas būtu mazāks ļaunums nekā atstāt Vidusāzijas ūdens resursus bez regulēšanas.

Kad «Ļiteraturnaja gazeta» slejās sākās šī diskusija, Kapčagajas HES būvdarbi tuvojās nobeigumam. Daudziem šķita, ka tur neko vairs nevar labot. Dzelžains arguments pret jebkurām pārmaiņām bija projekta daudzie sējumi, kurus izstrādājuši pieredzējuši speciālisti projektētāji, piekrituši tam un apstiprinājuši ar saviem parakstiem dažāda ranga atbildigi vadītāji. Bet Balhaša aizstāvji bija pārliecināti, ka sociālisma valstī noteikti var rast saprātīgu jebkuras problēmas risinājumu. Savās vēstulēs viņi ieteica dažādus konstruktīvus priekšlikumus.

Kazahijas Komunistiskās partijas Centrālā Komiteja izrādīja patiesas rūpes par dabas aizsardzību un īstu cieņu pret sabiedrisko domu. Problēmas objektīvai atrisināšanai ar Kazahijas Komunistiskās partijas Centrālās Komitejas un Ministru Padomes lēmumu izveidoja autoritatīvu komisiju, kuru vadīja republikas Zinātņu akadēmijas prezidents. Komisija savāca un vispusīgi izanalizēja visdažādāko informāciju kā no ekonomiskā un inženiertehniskā, tā arī ekoloģiski prognostiskā un ģeogrāfiskā viedokļa un izstrādāja savas rekomendācijas. Kazahijas valdība, ņemot par pamatu komisijas ieteikumus, pieņēma speciālu lēmumu, ar kuru uzdeva republikas ieinteresētajām ministrijām un citiem resoriem veikt sevišķu pastāvīgu kontroli pār Iii un Balhaša baseina ūdens resursu aizsardzību.

Taču, kā raksta speciālisti, Balhaša ekoloģiski pro- gnostiskā problēma vēl nav pilnībā atrisināta. Sis e2ers sastāv it kā no divām daļām, kuras savieno Uzunarala šaurums. Ezera austrumu daļā ūdens ir sāļš, bet rietumu daļā, kur ietek Īli upe, salds. Taču pēdējos piecos gados, pēc 11i aizsprostošanas, ezera rietumu daļas ūdens pakāpeniski kļūst sāļāks. Dažādu sāļu koncentrācijas palielināšanās ūdenī rada nopietnas bažas, jo ne tikai apdraud ezera dažu vērtīgu sugu zivis, bet rada arī nopietnus zaudējumus rūpniecībai. Balhaša pilsēta izaugusi pie vara rūdas pārstrādāšanas kombināta. Sī krāsainā metāla ieguvei nepieciešams daudz ūdens ar stingri ierobežotu sāļu koncentrāciju, kuras pašreizējā līmeņa pat niecīga paaugstināšanās draud ar vara zudumiem tūkstošiem tonnu apmērā.

Pēdējos gadu desmitos tāda pati parādība vērojama Azovas jūrā, kuras ūdens kļūst arvien sāļāks. Sīs parādības cēlonis te ir puslīdz skaidrs. Varenā Dona un ūdeņiem bagātā Kubaņa, kuras papildināja Azovas jūru ar lieliem saldūdens krājumiem, ar katru gadu vairāk un vairāk sava ūdens atdod lauku apūdeņošanai. Azovas jūras līmenim pazeminoties, tanī no Melnās jūras ieplūst sāļais ūdens, kas nav piemērots šejienes vērtīgajām zivīm, tās atkāpjas no jūras upju grīvās, un kopējā nozveja strauji krītas. Kā zināms, Azovas jūra pēc vērtīgo zivju produktivitātes agrāk ieņēma pirmo vietu pasaulē. Iespējams, ka vērtīgo zivju produktivitātes samazināšanā vainojamas arī medūzas, kuras masveidīgi ienāk ar sāļā ūdens plūsmu. Azovas jūras bioloģisko sistēmu ekoloģiskā pašregulācija ir būtiski traucēta.

Ieteikti dažādi projekti, kā uzlabot ekoloģisko situāciju Azovas jūrā. Viens no tiem ir hidromezgla projekts, kas paredz noslēgt Kerčas jūras šaurumu ar piecus kilometrus garu dambi un ierīkot tanī regulējamu caur- teci. Cits projekts iesaka dambjus uzbērt tikai līdz zināmam attālumam no pretējiem krastiem, bet starp šiem dambju galiem atstāt ap puskilometru platu kanālu, kuram pāri uzcelt tiltu.

Lai objektīvi novērtētu ieteiktos projektus un izvēlētos vispiemērotāko, zinātnieki 1. Vorovičs un A. Gorstko žurnālā «Nauka i žizņ» iesaka izstrādāt kompleksu pro- gnostisku matemātisku modeli. Tādā modeli jābūt vismaz četriem blokiem (submodeļiem). Vienam jāraksturo hidroloģiskie procesi gan jūrā, gan upēs, sāļu koncentrācijas un iztvaikošanas dinamika dažādās akvatorija vietās, upju notece, piesārņojumu sadalījums u. tini. Šis submodelis izmantos datus par ūdens patēriņu, ko raksturos otrs submodelis, ņemot vērā lauksaimniecības, rūpniecības, ūdens transporta, iedzīvotāju apgādes un citas vajadzības. Trešais submodelis jāveltī lauksaimniecībai, ietverot tajā ūdens izmantošanas optimālo programmu irigācijā. Šī submodeļa svarīga daļa — dažādu kultūraugu sagaidāmās ražības novērtējums atkarībā no augu nodrošinājuma ar ūdeni un citiem ekoloģiskiem un agrotehniskiem faktoriem. Submodelis, kas kompleksi raksturos Azovas jūras ekoloģiskās sistēmas sagaidāmo attīstību, būs vissarežģītākais. Te jāietver matemātiskie vienādojumi, kas raksturo zivju populāciju un to barības bāzes sagaidāmo dinamiku atkarībā no sāls un citu minerālvielu koncentrācijas, upju noteces, rūpniecības un sadzīves notekūdeņu sastāva un daudzuma, klimatiskajiem un citiem faktoriem. Šādam kompleksam modelim vajadzīgo izejdatu noskaidrošana prasa vispusīgus zinātniskus pētījumus. Tā kā modelis domāts operatīvai kontrolei un praktiski nepārtrauktai prognozēšanai, daudzo datu ieguves procesu nepieciešams automatizēt. Tāds modelis kļūs par tautsaimniecības automatizētās vadības sistēmas svarīgu un efektīvu sastāvdaļu. Ar šāda modeļa palīdzību varēs objektīvi un vispusīgi paredzēt jebkura pasākuma pozitīvās un negatīvās sekas neatkarīgi no tā, vai jānovērtē Kerčas hidrotehniskais mezgls, vai jānosaka, kādi rezultāti būs zināmam papildu ūdens patēriņam kādas lauksaimniecības kultūras laistīšanai vai rūpnīcas vajadzībām.

Mūsu zemes dienvidu rajoniem nākotnē vajadzēs arvien vairāk ūdens, bet lielākās upes iepludina savus ūdeņus Ziemeļu Ledus okeāna jūrās. Tās ir milzīgas, vēl maz izmantotas ūdens rezerves. PSKP XXV kongresā pieņemtajos PSRS tautas saimniecības attīstības pamatvirzienos 1976.—1980. gadam norādīts: «Izdarīt zinātniskus pētījumus un uz to pamata veikt projektēšanas darbus, lai atrisinātu problēmu, kā pievadīt daļu Ziemeļu un Sibīrijas upju ūdeņu Vidusāzijai, Kazahijai un Volgas baseinam.»

17. nodaļa

NĀKOTNĒ — LĪDZSVARS

VAI PAŠREGULĀCIJAS PILNVEIDOŠANA?

Dzīvo sistēmu darbība ārējā vidē ir virzīta pret līdzsvaru.

E. Bauers

līdzsvars dabā. Līdzsvars sabiedrības un dabas attiecībās. Par šiem jautajumiem daudz raksta periodikā un populārzinātniskajā literatūrā. «Nepieļaut līdzsvara izjaukšanu!» «Atjaunot cilvēka izjaukto līdzsvaru dzīvajā dabā!» aicina žurnālisti un dabas aizsardzības popularizētāji. No šādu apgalvojumu viedokļa gan atsevišķu biocenožu, gan visas biosfēras dinamikas prognozēšanas un optimālās vadīšanas uzdevums ir skaidrs un viennozīmīgs. Nākotnē jānodrošina līdzsvars gan pašā dabā, gan sabiedrības attiecībās ar dabu. Novērst jebkurus faktorus, kas novirza dzīvo dabu no līdzsvara stāvokļa kā visdabiskākā un optimālākā … Bet, ja nu Princesīte (dzīvā daba), ieslēgta šādā «stikla skapī», pārstās elpot? Un vai dzīvajā dabā, pat ja neiejaucas cilvēks, tāds līdzsvars vispār pastāv? Vai cilvēcei šāds līdzsvara stāvoklis (ja to izdotos panākt) būtu izdevīgs?

Ko zinātnē saprot ar jēdzienu «līdzsvars»? Enciklopēdijās un skaidrojošās vārdnīcās aprakstīti dažādi līdzsvara veidi — mehāniskais, termodinamiskais un ķīmiskais. Mehāniskā līdzsvara izpratne ir cieši saistīta ar I. Ņūtona pirmo dinamikas pamatlikumu, no kura izriet: ja visi ķermenim pieliktie spēki kompensē cits cita darbību, tad iestājas līdzsvars — ķermenis paliek vai nu mierā, vai vienmērīgā taisnvirziena kustībā. Jēdzienu «termodinamiskais līdzsvars» attiecina uz tādu sistēmas stāvokli, kad ir izlīdzinājusies temperatūra starp sistēmas elementiem, kā arī starp sistēmu un vidi, izbeigušies difūzijas procesi, ķīmiskās reakcijas, vielas pāriešana no vienas fāzes otrā u. tini. Ar jēdzienu

«ķīmiskais līdzsvars» saprot tādu sistēmas stāvokli, kad ķīmiska reakcija noris vienlaicīgi divos pretējos virzienos ar vienādu ātrumu un līdz ar to sistēmas sastāvs ir pastāvīgs.

Visiem šiem trim zinātnē pazīstamajiem līdzsvara veidiem varam saskatīt kopīgas, vispārējas iezīmes. Kā redzam, līdzsvars nav savienojams ar kvalitatīvi atšķirīgu jaunveidojumu rašanos sistēmā. Aplūkojot līdzsvarā esošos komponentus, konstatēsim, ka to sistēma ir simetriska laikā: nevienā laika sprīdī tajā nav vērojams nekas tāds būtisks, kas nebūtu vērojams tam sekojošā vai iepriekšējā tikpat garā laika sprīdī. Atliek iedomāties dzīvu organismu, kurā ķīmiskās reakcijas nerada neko jaunu, vai arī siltasiņu dzīvnieku, kuram ķermeņa temperatūra ziemas salā vienādojusies ar ārējās vides temperatūru, lai kļūtu skaidrs, ka sasniegt kādu no šiem līdzsvara stāvokļiem dzīvai būtnei nozīmē nāvi.

Pirmais zinātnieks, kas pārliecinoši parādīja līdzsvara neiespējamību dzīvajos organismos, bija ievērojamais ungāru biologs Ervins Bauers, kurš pirms apmēram pusgadsimta pārcēlās uz dzīvi Padomju Savienībā. Vispilnīgāk savas idejas un pētījumu rezultātus viņš izklāstījis grāmatā «Teorētiskā bioloģija», kas iznāca Ļeņingradā 1935. gadā. Sajā grāmatā viņš formulēja dzīvo organismu noturīgas nelīdzsvarotības principu un uzlūkoja to par vispārējo bioloģijas likumu. «Visas dzīvās,» viņš rakstīja, «un tikai dzīvās sistēmas nekad nav līdzsvara stāvoklī un uz savas brīvās enerģijas rēķina pastāvīgi veic darbu pret līdzsvaru, kuru attiecīgajos vides apstākļos prasa fizikas un ķīmijas likumi.» Pēc E. Bauera uzskata, evolucionārais progress dzīvajā dabā ir saistīts ar nelīdzsvarotības līmeņa paaugstināšanos. Evolūcijas gaitā palielinās dzīvās masas potenciāls — molekulu enerģētiskā līmeņa attālums no līdzsvara stāvokļa. Atšķirība no mašīnām dzīvie organismi visu ārējo darbu (darbu pret apkārtējo vidi) veic, izmantojot savu iekšējo veidojumu brīvo enerģiju, kas rodas, vielām noārdoties. Dzīvā sistēma savai darbībai pati rada enerģijas avotu — potenciālu starpību. Un dzīvajās sistēmās ar augstāku nelīdzsvarotības līmeni (evolucionāri progresīvākās) summārā potenciālu starpība ir lielāka.

Gletros gadu desmitos kopš E. Bauera grāmatas publicēšanas radusies un plaši attīstījusies neatgriezenisko procesu termodinamikas teorija. Šī teorija eksakti pamato E. Bauera idejas par dzīvo sistēmu nelīdzsvaroto stāvokli. Izrādās, ka šāds nelīdzsvarots stāvoklis nereti izpaužas ari nedzīvajā dabā, matērijas ķīmiskās un pat fiziskās kustības formas līmenī. Pēc mūsdienu zinātnes termodinamiskajiem priekšstatiem līdzsvars var iestāties tikai izolētās sistēmās. Atklātas sistēmas, pie kurām pieder dzīvie organismi un to kopas, vispār nevar sasniegt līdzsvara stāvokli. Ja šāda sistēma ārēji nemainās, tad te var runāt tikai par stacionāru stāvokli, ko dažkārt arī apzīmē kā «relatīvu līdzsvaru».

Kā atzīmē padomju zinātnieks Aleksandrs Zotins grāmatā «Termodinamiska pieeja attīstības, augšanas un novecošanās: problēmām», dzīvajā dabā var izšķirt divējādus stacionārus stāvokļus. No vienas puses, tas ir dzīvā organisma vai biocenozes stacionārais stāvoklis katrā dotajā laika momentā un tāds stacionārais stāvoklis, kuram dzīvā būtne tuvojas savas ontoģenēzes (individuālās attīstības) procesā. Taču evolūcijas gaitā vērojama evolucionējušo bioloģisko sistēmu neatlaidīga novirzīšanās no stacionārā stāvokļa. Šāda novirze, raksta A. Zotins, notiek dzimumšūnu veidošanās posmā uz vecāku paaudzes novecošanās rēķina. Tātad atsevišķa indivīda novecošanās un nāve nepieciešama, lai progresētu, evolucionētu dzīvā daba vispār. No šī fakta izriet ari otrs secinājums, ka bioloģiskās sistēmas paaudžu maiņas gaitā pat relatīvi nemainīgos ārējās vides apstākļos nespēj ilgstoši palikt stacionārā stāvoklī, nemaz jau nerunājot par līdzsvaru.

E. Bauers noturīgas nelīdzsvarotības principu attiecināja uz dzīvajiem organismiem, šo organismu ontoģenēzi (individuālo mūžu). Taču šis princips attiecināms arī uz: biocenozem (organismu kopām), uz visu dzīvo dabu. Ja biocenozes atrastos līdzsvara stāvoklī, tad tajās nenotiktu progresīva attīstība un būtu vērojamas tikai sugu skaitliskā sastāva lēnas svārstības atbilstoši ārējo apstākļu mainīšanās ritmam. Lai pārliecinātos, ka tas nav pareizi, pietiek salīdzināt mūsdienu mežus ar tiem, kas klāja Zemi pirms 150 miljoniem gadu, t. i., mezozoja ēras juras periodā un paleozoja eras akmeņogļu periodā (pirms 300 miljoniem gadu).

Juras perioda mežos auga mūsu acij neparasti benetiti, cikadejas un īpatnēji skuju koki. Starp šiem kokiem staigāja milzu rāpuļi. Lielākie (diplodoki, brontozauri, stegozauri) bija desmit un vairāk reižu smagāki par mūsdienu ziloni. Arī gaisa valdnieki tajos laikos bija rāpuļi — tur lidinājās «dzīvie planieri» pterodaktiļi un ramforinhi. Paretam parādījās dīvaini putni ar zobainu muti. Juras perioda mežu raksturīgāko iemītnieku grupas ir vai nu izmirušas, vai ari būtiski pārveidojušās. Vienīgi ginka koki un daži rāpuļi rada uzskatāmu priekšstatu par šī tālā laikmeta dzīvo dabu.

Akmeņogļu periodā, kuru no mūsdienām šķir divreiz garāks laika posms nekā juras periodu, dzīvā daba bija vēl īpatnējāka. Šī perioda mežus veidoja zvīņkoki (lepidendri), staipekņkoki (ciklostēmas), kokveida papardes un kosas. Ezeru un upju krastos mrta mūsdienu vardes senči — abinieki (stegocefāļī), kuru garums bija 4—5 metri. Mežos dzīvoja batrahozauri — pārejas forma starp abiniekiem un rāpuļiem. Turpat ņipri skraidīja ap pusmetru gari tarakāni. Gaisā lidinājās milzu kukaiņi ar spārnu vēzienu iīdz 1 metram. No visām šīm kokaugu un dzīvnieku sugām palikušas tikai fosilijas — pārakmeņojumi.

Kā redzam, dzīvajā dabā noris nepārtraukta jaunrade, kam līdzsvars ir svešs. Sevišķi uzskatāmi šīs kvalitatīvās pārmaiņas dzīvajā dabā redzamas tad, ja salīdzinām situācijas, kuras šķir garāki laika posmi. Protams, cilvēka mūžs salīdzinājumā ar šādu simt piecdesmit miljonu gadu laika posmu ir tikai mirklis. Ja pieņemsim, ka šis posms uzņemts evolūcijas filmā, kas sastāv no diviem miljoniem kadru, tad cilvēka individuālais mūžs būs tikai viens kadrs. Apskatot vienu kadru, nekādas izmaiņas ieraudzīt nevar. Varbūt šādā relatīvi ļoti īsā laikā novirzes no līdzsvara stāvokļa ir tik nenozīmīgas, ka tās var pilnīgi ignorēt?

Patiešām — salīdzinājumā ar cilvēka mūža ilgumu kvalitatīvās izmaiņas pašā dabā līdz šim noritēja samērā ļoti lēni. Lai spilgti ieraudzītu dzīvās dabas attīstību laika gaitā, Zemes nogulumu slāņi jāapskata šķērsgriezumā. Šādas «ģeoloģiskas grāmatas» katra lappuse ietver sevī datus par vairāku miljonu gadu ilgu dzīvās dabas attīstību. Pāris miljonu gadu gara saprātīgo būtņu rašanās un attīstības vēsture (antropo- gēnais jeb kvartārais periods) ir tikai lappuse šajā «grāmatā».

Taču arī īsā laika sprīdī, gandrīz momcntālā skatījumā var konstatēt dzīvās dabas nelīdzsvaroto stāvokli. Žurnālā «Zinātne un Tehnika» 1976. gada pirmajā numurā bija publicēts raksts «Vai pastāv dzīvība uz Zemes?». Raksta autore M. Blaumane pastāsta par amerikāņu astrofiziķa K- Sagana pētījumiem, kas aicina aplūkot Zemi no kosmosa, lai noskaidrotu, vai uz tās ir dzīvība. Sājos pētījumos Zemes fotogrāfijas, kas izdarītas no kosmosa kuģiem, tiek izmantotas kā modeļ- objekli dzīvības esamības noskaidrošanai uz citiem debess ķermeņiem. Par svarīgāko dzīvības esamības rādītāju K. Sagans uzskata novirzes no līdzsvara stāvokļa. Izrādās, ka šādas novirzes var konstatēt, pētot kosmonautu izdarītos fotouzņēmumus.

Bet cilvēku sabiedrības attiecības ar dabu? Cik pamatoti te runāt par līdzsvaru? Vai šāds līdzsvars te kādreiz pastāvējis, un vai tas iespējams nākotnē?

Lai atbildētu uz šiem jautājumiem, jānoskaidro līdzekļi, materiālās saites, kas pastāv starp sabiedrību un dabu. Marksisma pamatlicēji vienprātīgi norāda, ka vienīgais materiālais process, ar kura starpniecību sabiedrība īsteno sakarus ar apkārtējo vidi, ir darbs. Darbs, uzsver K. Markss, ir process, kas norisinās starp cilvēku un dabu; šajā procesā cilvēks ar savu darbību pastarpina, regulē un kontrolē vielu un enerģijas maiņu starp sevi un dabu. Tātad darbs pat visprimitīvākā veidā jau ir vērsts uz dabas procesu vadīšanu. Cilvēks strādā, lai apmierinātu savas vajadzības, kuras K- Markss iedala divās grupās: vajadzības, ko nosaka daba, un vēsturiski radušās vajadzības. Pirmā veida vajadzības atkarīgas no cilvēka bioloģiskās dabas (pārtika, miteklis, līdzekļi veselības uzturēšanai u. tml.). Otrā veida vajadzības ir radījis ražošanas process (satiksmes līdzekļi, grāmatas, mašīnas un citi ražošanas rīki). Jo augstāk attīstīta sabiedrība, jo lielāku pārsvaru gūst otrā veida vajadzības.

Ieskatīsimies domājošo būtņu pagātnē, llomo sapieris (saprātīgais cilvēks) parādījās paleolīta (senā akmens laikmeta) beigu posmā (pirms apmēram 40 tūkstošiem gadu). Pirms viņa Zemi apdzīvoja neandertālieši, vēl agrāk — pitekantropi un citi paleoantropi (sencilvēki).

Zinātnieki aprēķinājuši, ka.pirms miljona gadu visas zemeslodes iedzīvotāju skaits nav pārsniedzis 20 tūkstošus. Simtiem tūkstošu gadu laikā sencilvēkiem otrā veida vajadzību izpausme vēl bija loti nieciga, jo praktiski visus spēkus paņēma cīņa par kailās dzīvības uzturēšanu, bioloģisko vajadzību apmierināšanu. Sajā vissenākās cilvēka vēstures periodā pastāvēja relatīvs līdzsvars starp cilvēku ciltīm un apkārtējo vidi («līdzsvars» sistēmā «sabiedrība—daba»). Cilšu locekļi pārtika no medījumiem, salasītiem augļiem, sēklām, kukaiņiem. Lai gan dzimstība bija augsta, cilvēku skaits pieauga ļoti leni (apmēram desmittukstošreiz lēnāk nekā mūsu dienās), jo slimības un bads bagātīgi pļāva bērnu un vecāku cilvēku dzīvības, daudz cilvēku gāja bojā medībās un cilšu savstarpējās sadursmēs. Sajā ilgajā periodā cilvēku dzīves vajadzības praktiski gandrīz nemainījās. Nemanāmas bija arī šo vajadzību apmierināšanas procesa izmaiņas, jo tās ritēja ārkārtīgi lēni. Tāda sabiedrība, kam raksturīgs šāds ekoloģisks «līdzsvars» ar apkārtējo vidi, pati ievērojamā mērā kļuva par dabas elementu.

Tātad agrīnā paleolīta cilvēku ciltis atradās relatīvā līdzsvarā ar dabu. Kāpēc relatīvā? Tāpēc, ka, ilgstoši uzturoties vienā apvidū, cilvēki izmantoja saviem ražošanas līdzekļiem pieejamos pārtikas krājumus dabā, un šajā apvidū iestājās lokāla ekoloģiskā krīze. Lai nodrošinātu iztiku, ciltis bija spiestas pārcelties uz citu apvidu. Ierobežotie iztikas līdzekļi cilts apdzīvojamā apvidū — lūk, galvenais ārējais faktors, kas nepie|āva absolūtu līdzsvaru tā laika sabiedrības attiecībās ar dabu. Ar laiku arī pašā sabiedrībā radās un attīstījās iekšējie faktori, kas traucēja šo līdzsvaru.

Svarīgākais notikums, kas revolucionizēja ražošanas procesa attīstību un iezīmēja pāreju no agrīnā paleolīta uz vidējo paleolītu pirms apmēram simttūkstoš gadiem, bija māka iegūt un uzturēt uguni. Atcerēsimies sengrieķu rakstnieka Aisbila traģēdiju «Saistītais Prometejs».

No debesīm es uguns dzirksti atnesu,

To niedrē paslēpis. Tā kļuva mirstīgiem

It visās prasmēs skolotājs un palīgs liels.

Ugunskurs atbaidīja pat visbīstamākos plēsoņas, pie tā cilvēks sildījās aukstā laikā, apdedzināja koka šķēpa uzgaļus, no ceptas un vārītas pārtikas cilvēks ieguva vairāk kaloriju. Daudz efektīvākas kļuva medības: pat tāds milzenis kā mamuts vairs nejutās drošs. Salīdzinājumā ar agrīno paleolītu cilvēku skaits palielinājies desmitkārt. Sāds cilvēku sabiedrības attīstības tempa straujš paātrinājums izjauca relatīvo līdzsvaru ar dabu. Taču ar laiku pastiprinājās atgriezeniskās saites — samazinājās lielo medījumu skaits, asiņainākas kļuva sadursmes starip kaimiņu ciltīm, radās kanibālisms. Vidējā akmens laikmetā kanibālisms nereti pārvēršas reliģiozā rituālā,_ kura atskaņas saglabājušās kristīgajā mistērijā («Ēdiet manu miesu, dzeriet manas asinis»).

Šīs atgriezeniskās saites bremzē cilvēku skaita palielināšanos un nosaka jaunu sabiedrības un dabas relatīvo līdzsvaru. Arī neandertāliešu «saimniekošanas» periodā (vidējais paleolīts) «līdzsvars» cilvēku sabiedrības attiecībās ar dabu ir relatīvs. Lokālās ekoloģiskās krīzes tapušas vēl dziļākas nekā agrīnajā akmens (laikmetā. Bet cilvēki tās «pārvar» tāpat kā agrāk — pārvietojoties uz jaunu, neskartu vai mazāk izmantotu medību rajonu. Sistēmas «sabiedrība-daba» «līdzsvars» (kaut arī relatīvs) atkal draud ievērojami palēnināt cilvēku sabiedrības attīstības tempus. Tačti šoreiz cilvēku sabiedrību no «līdzsvara» stāvokļa paglābj pati daba. Sākas kontinentālais apledojums — pēdējais ledus laikmets. Lai izdzīvotu šādos sevišķi smagos apstākļos, cilvēku sabiedrībai bija strauji jāprogresē gan sociālajā, gan tehniskajā ziņā. Radās vēsturē pirmā sociāli ekonomiskā formācija — pirmatnējā kopiena. Jauns, ievērojami progresīvāks cilvēku sabiedriskās ražošanas veids nodrošināja jaunas, daudz lielākas iespējas ražošanas spēku attīstībai un ražošanas līdzekļu pilnveidošanai. Augstu līmeni sasniedza akmens rīku (galvenokārt medību ieroču) izgatavošana. Apmēram piecpadsmit tūkstošu gadu laikā zemeslodes iedzīvotāju skaits pieauga no viena miljona līdz trim miljoniem. Pēc šāda «izrāviena» cilvēku sabiedrība atkal nonāk relatīvā līdzsvarā ar dabu. Taču lokālās ekoloģiskās krīzes šoreiz pāraug globālajā krīzē: daudz efektīvākas medības strauji samazina lielo dzīvnieku — sevišķi mamutu skaitu, līdz cilvēki nomedī pēdējo staigājošo «gaļas blāķi». Globālā ekoloģiskā krīze ļoti nopietni apdraud cilvēku sabiedrības pastāvēšanu. Taču cilvēka saprāts pārvar šo krīzi. Izgudrojis loku un bultas un pieradinājis suni, ko izmanto medībās, cilvēks pāriet uz ātri skrejošu un lidojošu dzīvnieku medīšanu. Kaut ari šie dzīvnieki bija ievērojami sīkāki nekā mamuts, taču tie vairojās ātrāk, un līdz ar to radās praktiski neizsīkstoša medību bāze. Tapa slīpētie akmens cirvji, akmens kapļi ar koka rokturi. Tā mezolītā (vidējā akmens laikmetā) un neolītā (jaunajā akmens laikmetā) izvērsās īsta tehniskā revolūcijai, kas turpinājās simt gadsimtus (no 13. līdz 4. gadu tūkstotim p. m. ē.). Radās un attīstījās zemkopība un lopkopība. Lopkopība izrādījās divdesmit reizes produktīvāka nekā medības, bet zemkopība: deva 400 līdz 600 reizes vairāk graudu nekā to lasīšana savvaļas apstākļos.

Lopkopības un zemkopības rašanās un attīstība nozīmēja daudz augstāku iztikas līdzekļu ražošanas līmeni, lielākas cilvēku iespejas izmantot dzīvās dabas resursus. Iedzīvotāju skaita pieauguma temps trīskāršojās. Straujāk noritēja pārmaiņas cilvēku sabiedrībā. Ģints kopienas sabiedriskā iekārta progresēja un sasniedza savus ziedu laikus. «Ja pirmais solis uz priekšu ģimenes organizācijā,» raksta F. Engelss, «bija vecāku un bērnu izslēgšana no savstarpējiem dzimumsakariem, tad otrs bija brāļu un māsu izslēgšana no tiem… Nav šaubu, ka tām ciltīm, kur ar šo sasniegumu tika ierobežoti dzimumsakari starp asinsradiniekiem, vajadzēja ātrāk un pilnīgāk attīstīties nekā tām, kur brāļu un māsu laulība pastāvēja kā parasta parādība un pienākums. Un, cik spēcīga bija šā sasnieguma ietekme, to pierāda tas, ka tieši tā rezultātā nodibinājās ģints, kura tālu pārsniedza savu sākotnējo mērķi… un no kuras mēs Grieķijā un ROmā pārejam tieši uz civilizācijas laikmetu.»1 Grupu laulību nomainīja pāru laulība. Mātes tiesību vietā stājās tēva tiesības, jo, kā raksta F. Engelss, mājdzīvnieku sākotnējā pieradināšana un vēlāk to kopšana bija vīrieša uzdevums, tāpēc tie piederēja vīrietim. Viņam sāka piederēt arī pret mājlopiem iemainītās preces un vergi. Taču pirmā lielā sabiedriskā darba dalīšana radīja arī pirmo lielo sabiedrības sašķelšanos divās šķirās — kungos un vergos, ckspluatatoros un ekspluatējamos. Līdz ar to, raksta F. Engelss, radusies privātā bagātība iesita pirmo robu ģints iekārtā. Mantiskā nevienlīdzība arvien pieauga. Attīstoties lopkopībai un zemkopībai, pat samērā neliela patriarhāla ģimene spēja nodrošināt savu eksistenci un, izmantojot ekspluatējamo darbaspēku, saražot produktus arī pārdošanai. Ģints kopienas iekārta arvien vairāk zaudēja savu nozīmi. Kā raksta F. Engelss, ģints iekārta bija savu laiku nodzīvojusi. To sagrāva darba dalīšana un tās sekas — sabiedrības sadalīšanās šķirās. Tās vietā stājās valsts.

Ģints kopienu nomainīja vergturu valstis. Pirmās tādas valstis radās pirms 4—5 tūkstošiem gadu Nīlas, Indas, Tigras, Eifratas, Iluanhē un citu upju auglīgās ielejās. Kopš šo valstu izveidošanās līdz dzelzs laikmeta sākumam (apmēram trīs tūkstošu gadu ilgā periodā) iedzīvotāju skaits pieauga pieckārt. Agrīnajā paleolītā pieckārtīgam cilvēku skaita pieaugumam bija nepieciešams deviņsimttūkstoš gadu ilgs laiks.

Būtiskās pārmaiņas ražošanas veidā un sabiedriskajā iekārtā izjauca iepriekšējā cilvēces vēstures posmā izveidojušos relatīvo «līdzsvaru» sabiedrības attiecībās ar dabu. Bet pagāja kāds laiks, un «līdzsvars» atjaunojās, taču citādā — jaunā līmenī. Jaunais «līdzsvars» atbilda progresīvākam ražošanas veidam. Arī šoreiz «līdzsvaram» bija relatīvs raksturs. Lokālās ekoloģiskās krīzes kļuva vēl dziļākas. Mazāzijā, Centrālāzijā un Āfrikā cilvēka darbība jau sāka sekmēt tuksneša uzbrukumu, maiji Jukatānā pameta pilsētas un galīgi noplicinātus laukus, Dienvideiropas kalnos cilvēki, apstrādādami nogāzes, pārvērta tās par kailām klintīm. Lokālās ekoloģiskās krīzes ieguva arvien plašāku nozīmi. Seno civilizāciju aizņemtām plašām teritorijām sāka draudēt globāla ekoloģiskā krīze.

Seno autoru rakstos un arī bībelē spilgti attēlota tā laika ekoloģiskā krīze:

«Vīns nonīcis, vīnakoks savītis, visi, kam bija priecīga sirds, nopūšas…

Zeme vaid un tvīkst, Libānus kalst, Zarona leja palikusi kā tuksnesis, Bāzāns un Karmels birdina savas lapas» (Esajas gr., 24. un 33.).

«Jūda bēdājas, un viņa vārti tvīkst, sērodami tie guļ pie zemes, un Jeruzalemes brēkšana kāpj uz augšu,

Un viņu cienītie sūta savus zemos pēc ūdens, tie nāk pie akām, neatrod ūdens, atgriežas ar saviem traukiem tukšā, top kaunā un noskumst, un apsedz savu galvu.

Tāpēc, ka zeme ir iztrūkusies, ka lietus nav virs zemes, arāji ir nokaunējušies, apsedz savu galvu.

Pat stirna laukā atnesas un atstāj savus bērnus, tāpēc ka zāles nevaid.

Un mežēzeļi stāv pakalnos un tvarsta vēju kā tuksnešu vilki, viņu acis pamirst, tāpēc ka zāles nav» (Jeremijas gr., 14.).

Šeit aprakstītās ekoloģiskās krīzes cēlonis — mežu iznicināšana Libānas kalnu nogāzēs. Tikai valdnieka Zālamana templim vien desmit tūkstošu ēģiptiešu cirta milzīgos Libānas ciedrus vairākus gadus. Daudz koku nocirta arī citām būvēm, ne mazums mežu nodega, pārējo nograuza kazas. Bībeles autori, protams, saskata tikai dieva sodu un pareģo drīzu visas cilvēces galu, ja neizlūgsies no dieva piedošanu un glābiņu.

No šādas kārtējās globālās ekoloģiskās krīzes cilvēkus paglāba nevis dievi, bet jauna tehniskā revolūcija, kas izraisīja ražošanas līdzekļu strauju attīstību un līdz ar to arī būtiskas sociālas pārmaiņas. Cilvēki plaši sāka iegūt un izmantot metālus, galvenokārt dzelzi.

Ar melnās metalurģijas rašanos sākās jauns apvērsums tehnikā, kas izraisīja amatniecības attīstību un veicināja tās izveidošanos par patstāvīgu ražošanas nozari. Attīstījās arī tirdzniecība un pilsētu celtniecība. Piemēram, Atēnu ziedu laikā iedzīvotāju skaits šajā pilsētā (ieskaitot vergus) sasniedza pusmiljonu. Tirdzniecībai, jaunu zemju iekarošanai un izejvielu piegādāšanai būvēja lielas flotes. Tehniskais un sabiedriskais progress nodrošināja jaunas iespējas dabas bagātību izmantošanā un iztiku ievērojami lielākam cilvēku daudzumam. Iedzīvotāju skaita pieaugums antīkajā pasaulē sasniedza vēl nepieredzētus tempus — 0,1% gadā.

Taču vergturu iekārtas neatrisināmās iekšējās pretrunas noved to pie sairšanas. Tā iestājas jauns relatīvā «līdzsvara» periods sabiedrības attiecībās ar dabu, kuru nosaka feodālajai iekārtai raksturīgā naturālā saimniecība.

Principiāli jauna tipa attiecības ar dabu raksturo kapitālistisko ražošanas veidu. Šī ražošanas veida galvenais mērķis, kā norāda K. Markss, ir ražot nevis lietošanas vērtību, bet gan iegūt maksimālu peļņu.

Arvien lielāku vietu sabiedrības dzīvē ieņem paša ražošanas procesa radīto vajadzību apmierināšana. Kapitālistiskais ražošanas veids, raksta K. Markss, rada vispārēju dabas un cilvēka ekspluatācijas sistēmu. Principiāli pārmainās sabiedrības un dabas attiecību raksturs. Tiek pilnīgi atmests atgriezeniskās saites princips. To aizstāj ar dabas iekarošanu un tiešu izmantošanu. Agrāk cilvēks centās atrast sev piemērotāku vietu dabā, bet kapitālisma laikmetā ražotājs meklē un pilnveido dabas pakļaušanas un izmantošanas līdzekļus. Ar saviem ražošanas līdzekļiem cilvēki veido «otru dabu» — tehnosfēru, ko novieto starp dabu un sabiedrību. Zinātniski tehniskā revolūcija vēl vairāk paātrināja un padziļināja cilvēka ekspansiju dabā, saasināja ekoloģiskās krīzes situāciju, arvien vairāk pastiprinot tās globālo raksturu.

Kad minam piemērus par Rietumeiropas un ASV totāli piesārņotām upēm un ezeriem, par milzu postu, ko dabai nodara attīstītās kapitālisma zemēs, jāatceras, ka «antieko,loģiska» tehnoloģija dod uzņēmējam lielāku peļņu. Pazīstamais ASV zinātnieks Bārijs Komoners grāmatā «Noslēgtais loks» min daudzus šādus antieko- loģiskās tehnoloģijas piemērus. No komerciālā viedokļa, raksta B. Komoners, acīmredzot vissekmīgākais mūsdienu jaunievedums ir dctergenti (sintētiskie mazgāšanas līdzekļi). Detergentu pašizmaksa ir daudz zemāka nekā ziepēm, tāpēc to ražošana nodrošina ievērojami lielāku peļņu. Bet detergentu sintezēšanas procesā patērē vismaz trīsreiz vairāk enerģijas nekā ziepju ražošanā. Attiecīgi vairāk piesārņojas vide ar deggāzēm un kvēpiem. Aktīvā mazgājošā aģenta iegūšanai nepieciešama izejmateriāla hlorēšana, kas saistīta ar dzīvsudraba izmantošanu un vides piesārņošanu ar šī elementa indīgajiem savienojumiem. Taču vislielāko postu dabai nodara paši detergenti, kuri pēc izmantošanas tiek izlieti notekūdeņos. Kā zināms, parastās ziepes ražo no dabiskām taukvielām, tāpēc ziepjūdeni baktērijas ātri noārda (parasti jau notekūdeņu nostādināšanas iekārtās). Rezultātā apkārtējā vidē (virsūdeņos un gruntsūdeņos) nokļūst tikai parastā ogļskābā gāze un ūdens, jo ziepju taukskābes molekulas sastāv no oglekļa, ūdeņraža un skābekļa atomiem. Pavisam citāds ir ķīmiski sintezēto mazgāšanas līdzekļu (detergentu) ekoloģiskais efekts. Līdz 1965. gadam Rietumeiropā un ASV ražoja tādus detergentus, kuri bez pārmaiņām ilgstoši saglabājas ekoloģiskajā sistēmā. Daudzas upes klāja biezs putu slānis, no artēziskajām akām šļācās putainas strūklas, bet pa ūdensvadu,, šķita, tek putojošs alus. Iedzīvotāju protesti piespieda ASV valdību pieņemt lēmumu, kas atļāva ražot tikai tā saucamos bioloģiski sadalāmos detergentus, kuri pēc izmantošanas zaudē putošanas spēju. Jauno detergentu sastāvā ir benzols, taču ūdenī tas var pārvērsties par fenolu (karbol- skābi) — visai indīgu savienojumu. Jaunie detergenti, raksta B. Komoners, nokļūstot notekūdeņos, gan neveido nepatīkamās putas, taču dzīvajiem organismiem tie kaitē vairāk nekā vecie detergenti.

Otrs kā veco, tā jauno detergentu ekoloģiski kaitīgais efekts saistās ar fosfātu sārņiem. Fosfātus pievieno de- tergentiern ūdens mīkstināšanai, jo tie saista dažas tādas vielas (piemēram, kalciju), kuras ūdeni padara cietu.. Fosfāti piesārņo ūdenskrātuves, izraisa intensīvu aļģu (sevišķi zilaļģu) savairošanos uz citu dzivo būtņu rēķina. Līdz ar to noris ūdens biocenožu degradēšanas. Par fosfātu briesmām rakstīts gandrīz katrā ekoloģiska rakstura grāmatā. Tika mēģināts detergentu ražošanā fosfātus aizstāt ar nitriltriacetātskābi (NTS). Taču eksperimentos ar dzīvniekiem noskaidrojās, ka NTS ir vēl kaitīgāka, jo izraisa iedzimtus defektus. «Ziepju aizvietošana ar detergentiem,» secina B. Komoners, «nepadarīja mūs tīrākus, neka jau bijām, bet apkārtējo vidi gan padarīja daudz netīrāku.»

Cits piemērs. Pēckara gados automašīnu skaits uz ASV ceļiem pieaudzis par 160%, bet automašīnu izdalītā indīgā slāpekļa oksīda daudzums palielinājies septiņas reizes. Ar deggāzēm izdalītā svina kopējais daudzums pieaudzis vairāk nekā pieckārt. (Kā zināms, tet- raetiisvinu pievieno benzīnam, to etilējot.) Sāda strauja vides piesārņojuma palielināšanās izskaidrojama vienkārši. Automašīnu vidējā jauda pēckara gados pieaugusi divarpus reizes. Jaudīgāki motori patērē vairāk benzīna, bet sakarā ar dzinēja kompresijas palielināšanos benzīnam vairāk jāpievieno tetraetilsvina. 1946. gadā ASV viss automašīnu patērētais benzīns saturējis 50 000 tonnas svina, bet 1968. gadā šis daudzums pieaudzis lidz 260 000 tonnām. Viss attiecīgais svina daudzums, protams, nonāk apkārtējā vidē. Pie tam gadsimta trešā ceturkšņa laikā, rēķinot pat uz pārvadājamās kravas vienību (tonna — kilometrs), vides piesārņošanas efekts dubultojies.

B. Komoners izanalizējis ASV statistikas datus par dažāda veida produkcijas pieaugumu pēckara gados. Pirmajā vietā izrādījusies izmetamo pudeļu un "kārbu ražošana dzērieniem (ap 53 000% attiecībā pret 1946. gadu). Otrā vietā ir sintētiskās šķiedras (vairāk nekā 5980%), trešajā — dzīvsudrabs hlora iegūšanai (virs 3930%), ceturtajā — dzīvsudrabs izturīgu krāsu ražošanai (3120%). Tanī pašā laikā samazinājusies kokvilnas audumu (par 7%), ncizmetamo pudeļu (par 36%), vilnas (par 42%) un ziepju (par 76%) ražošana. Vis- vairak (par 87%) samazinājusies zirgu izmantošana.

Sajā laikā apbrīnojami maz izmainījies «vidējā amerikāņa» — šīs statistiskās fikcijas (kā izsakās B. Komoners) patēriņš personisko vajadzību apmierināšanai. Viņš patērē apmēram tādu pašu apģērba un mazgāšanas līdzekļu daudzumu, aizņem aptuveni tikpat lielu apdzīvojamo platību, apēd līdzīgu daudzumu pārtikas produktu un izdzer alu kā 1946. gadā. Taču tas viss saražots, izmantojot tādu tehnoloģiju, kuras rezultātā apkārtējās vides piesārņotība summāri pieaugusi div- desmitkārt.

B. Komoners atzīmē, ka antiekoloģiskā tehnoloģija arvien vairāk iespiežas arī lauksaimniecībā. Te tā kļuvusi par agrobiznesa pamatu. Samazinoties sējumu pla- tibārn, ražības kāpināšanai lieto arvien augstākas minerālmēslu un pesticīdu devas. 1968. gadā graudu daudzuma vienības iegūšanai izmantoja piecas reizes vairāk slāpek|a mēslojuma nekā 1946. gadā. Arizonas kokvilnas plantācijās pesticīdu izmantošana no 1,965. līdz 1967. gadam pieaugusi trīs reizes, taču ražas daudzums nav būtiski palielinājies. Augu neizmantotais minerālmēslojums un pesticīdi piesārņo vidi, nodara arvien lielāku ļaunumu dzīvajai dabai. Pasliktinās arī lauksaimniecības produkcijas kvalitāte. Bez tam šo produkciju (sviestu, augļus) apstrādā ar speciālām ķimikālijām (piemēram, krāsvielām), lai prece iegūtu pircēja acij tīkamu izskatu, sekmētu biznesu. Viss — peļņas iegūšanai. «Slāpekļmēsli un sintētiskie pesticīdi,» raksta B. Komoners, «ir līdzīgi narkotiskām vielām: jo vairāk tos lietojam, jo lielākas devas nepieciešamas.» Taču «pašreizējā ekonomiskajā situācijā fermeris nespēs izdzīvot, ja viņš nepiesārņos apkārtējo vidi».

Antiekoloģiskā tehnoloģija piesārņo apkārtējo vidi, rada arvien globālāku ekoloģisko krīzi, taču nodrošina zemāku produkcijas pašizmaksu. Vai no tā iegūst arī «vidējais amerikānis»? Nekā tamlīdzīga. Dzīves dārdzība nemitīgi pieaug. Vienlaicīgi dzīves telpa top arvien kaitīgāka veselībai. Peļņu rauš monopoli.

No apkārtējās vides piesārņošanas cieš visi kapitālistiskās sabiedrības slāņi, taču visvairāk tie, kam trūkst līdzekļu, lai ar personisko komfortu vismaz daļēji neitralizētu «ekoloģisko krīzi». Tāpēc «ekoloģiskās krīzes» problēma kļūst arvien aktuālāka. Sī problēma ieņem vienu no galvenajām vietām dažādu politisku partiju pirmsvēlēšanu programmā. Sabiedriskās domas augošā spiediena rezultātā tiek pieņemti likumi un ilggadīgas programmas dabas aizsardzības jomā, izveidotas attiecīgas ministrijas un pārvaldes. Taču šo likumu un programmu īstenošanā rodas praktiski nepārvaramas grūtības, kas sakņojas pašā kapitālistiskajā ražošanas veidā. Tā, piemēram, 1958. gadā Japānas valdība apstiprināja Fundamentālo plānu «Galvaspilsētas rajona pilnveidošanai», kurā paredzēti dažādi pasākumi ekoloģiskās situācijas būtiskai uzlabošanai (jaunu rūpniecības objektu celtniecības krasa ierobežošana, attīrīšanas iekārtu būvēšana un pilnveidošana jau esošajās rūpnīcās, autotransporta izdalīto piesārņojumu samazināšana u. tml.). Kopš šī plāna pieņemšanas, apritējuši jau divi gadu desmiti, taču apkārtējās vides stāvoklis Tokijā ne tikai nav uzlabojies, bet gan ievērojami pasliktinājies. Pilsētas zonā parādās arvien jauni rūpniecības uzņēmumi, jo te tiek celta katra otrā Japānas rūpnīca. Policists ar skābekļa masku Tokijas ielās ir parasta parādība. Upēs, kuras tek cauri pilsētai, piesārņojumu koncentrācija desmitkārt pārsniedz to kritisko līmeni, kad nobeidzas zivis. Atmosfēra ir tā saindēta, ka jau pēc pāris gadiem aiziet bojā jauniestādītās sa- kuras — slavenie Japānas krāšņumķirši. Uz katru kvadrātkilometru pilsētā ik gadus nosēžas 34 tonnas kvēpu. Tokijas municipalitāte 1970. gadā asignēja 2,6 miljardus jenu, lai pilsētā uzstāditu 65 modernas elektroiekārtas putekļu un gāzu uztveršanai. Sīs iekārtas ik gadus savāc 16 tūkstošus tonnu atmosfēras sārņu, taču tas ir tikai apmēram pusotra procenta no kopējā piesārņojuma daudzuma. Rietumu prese pēdējos desmit gados raksta par Japānu kā par savdabīgu poligonu, kur milzīgos apmēros izpaužas cilvēku darbības kaitīgā ietekme uz biosfēru: Japānā, piemēram, uz katru hektāru izmantojamās zemes ir astoņas reizes vairāk automašīnu nekā Amerikas Savienotajās Valstīs.

Skandalozu popularitāti ieguvusi Minamato pilsēta Kjusju salas rietumos, kur atrodas ķīmiskās rūpniecības sabiedrības «Cisso» uzņēmumi. Pirmie draudīgie simptomi parādījās 1956. gadā, kad ārsti šeit konstatēja kādu līdz šim vēl nezināmu drausmīgu slimību. Saslimušie kļuva akli un kurli, zaudēja artikulāciju, tiem deformējās un pat sabruka kauli. Cilvēki cieta sāpes un mira, bet ārsti nespēja tiem palīdzēt. Tikai pēc sešiem gadiem izdevās noskaidrot cēloni, kas izraisa šo baismo slimību. Tie bija dzīvsudraba savienojumi, ko sabiedrības «Cisso» rūpnīcas ar notekūdeņiem ilgus gadus iepludināja Minamato līcī. Dzīvsudraba savienojumi uzkrājās aļģēs un zivīs, bet ar tām — cilvēka organismā. Cietušie iesniedza tiesā prasību sabiedrībai «Cisso» atlīdzināt veselībai nodarītos zaudējumus. Prāvu pēc vairākkārtējas atlikšanas iztiesāja pēc desmit gadiem. Cietušo, kuri līdz tam laikam vēl bija palikuši dzīvi, prasības tiesa daļēji apmierināja. Taču, kā rakstīja par šo tiesas lēmumu japāņu laikraksts, Minamato lietas iztiesāšana vēl nenozīmē, ka novērsta līdzīgas saslimšanas iespēja nākotnē.

Tikpat kritiski ekoloģiskajā ziņā kā Japānas industriālie rajoni ir arī daudzi rūpniecības centri citās kapitālistiskajās valstīs. Tādi ir Losandželosa un Čikāga ASV, Londona un Mančestra Anglijā, Rūras un Reinas baseina pilsētas VFR un daudzas citas. Dž. Millers rakstā «Gaisa piesārņošana», kas ievietots krājumā «Nik- sons un apkārtējās vides problēmas. Izpostīšanas politika», norāda, ka ASV valdība pieņem arvien jaunus un jaunus likumus, labo agrāk pieņemtos likumus. Līdz ar to rodas sajukums un likumi zaudē savu efektivitāti. Kādā citā šī krājuma rakstā «Ūdens piesārņošana» autors D. Cviks atzīmē: lai gan valdība sniedz oficiālus paziņojumus par nepieciešamību veikt neatliekamus pasākumus apkārtējās vides aizsardzībā, taču faktiski piekāpjas monopolu interešu priekšā un pat aktīvi bremzē reālu rīcību dabas aizsardzībā. Šie pārmetumi valdībai publicēti 1972. gadā. Savā vēstījumā kongresam «Par stāvokli valstī» 1975. gada janvārī ASV prezidents Di. Fords ieteica «ārkārtējo nacionālo plānu», kurš paredz atlikt uz pieciem gadiem gaisa piesārņošanas pastiprinātas kontroles pasākumu īstenošanu.

Pēdējos desmit gados lielie monopoli ar aktīvu savas valdības atbalstu mēģina «risināt» ekoloģiskās krīzes problēmu, pārceļot sevišķi «netīras» ražošanas nozares uz citām, galvenokārt jaunattīstības zemēm. Tādējādi tiek ekspluatēti ne tikai šo zemju iedzīvotāji, bet ari daba. Monopoli no šīm zemēm izved peļņu, bet apkārtējās vides piesārņojumu atstāj. Daudzas ASV metalurģiskās un ķīmiskās rūpniecības kompānijas uzcēlušas rūpnīcas Kanādā, Dienvidamerikā, Rietumeiropā, kur praktiski var iztikt bez attīrīšanas iekārtām un tādējādi ievērojami palielināt peļņu. Kopš Japānā stājušies spēkā likumi, kas prasa attīrīšanas iekārtu būvēšanu, daudzas japāņu kompānijas ceļ savus «netīros» uzņēmumus maz attīstītās valstīs — Turcijā, Nigērijā, Marokā, Taizemē, Brazīlijā un citur. Dažādās Āzijas valstīs darbojas vairāk nekā 35 tūkstoši kompāniju un firmu, kurās vairāk vai mazāk piedalās japāņu uzņēmēju kapitals. Sāda mazattīstītu valstu teritorijas piesārņošana parasti tiek attaisnota it kā humānisma vārdā, jo kompānijas sagādājot darbu daudziem šo zemju trūkumcietējiem, paglābjot daudzus turienes iedzīvotājus no bada nāves.

Līdzīgu argumentu kompāniju īpašnieki nereti izmanto arī attīstītās kapitālisma zemēs, saistot apkārtējās vides piesārņošanu ar nodarbinātības problēmu. B. Komoners min vairākus spilgtus piemērus. Hilton- hedā (Dienvidkarolinā), krāšņā juras piekrastē, ķīmiskās rūpniecības kompānijā nolēmusi celt rūpnīcu, kura, pēc speciālistu domām, ievērojami piesārņotu apkārtējo vidi. Pret šīs rūpnīcas celšanu kategoriski iebilda vasarnīcu īpašnieki, garneļu zvejnieki un vietējie dabas draugi. Taču kompānijas ieceri aktīvi atbalstīja trūcīgie vietējie iedzīvotāji, kuri cerēja šajā rūpnīcā dabūt pastāvīgu darbu. Arodbiedrību bosi nereti kūda strādniekus pret «ekotrakuma pārņemtajiem» — dabas draugiem, kas cīnās pret apkārtējās vides piesārņošanu. Re, attīrīšanas iekārtas izmaksājot dārgi, tāpēc rūpnīcas īpašniekam vai nu jāslēdz rūpnīca, izmetot uz ielas strādniekus, vai arī ievērojami jāpaaugstina produkcijas cena. Kā vienā, tā otrā gadījumā cieš strādnieki.

Mūsdienu ekoloģisko krīzi izraisa ne tikai pastiprināta dabas resursu neracionāla izmantošana un līdz ar to paātrināta atkritumu uzkrāšanās (kā zināms, mūsdienu tehnoloģija nodrošina vidēji tikai apmēram trīs procentu izmantošanu no visas pārstrādātās izejvielas daudzuma, pārējie 97% nonāk atkritumos). Kvalitatīvi jauns tagadējā situācijā ir tas, ka ar atkritumiem biosfērā nonāk pilnīgi tai sveša jauna substance. «Tehniskās ēras cilvēks,» raksta Tūrs Heijerdāls, «ražo tādus materiālus, no kuriem daba tālredzīgi ir izvairījusies, jo tiem nebija vietas labi noregulētajā globālās ekosistēmas mehānismā. Sim mehānismam cilvēks sācis-pievienot savas skrūves un uzgriežņus. To materiālu ražošana, kas nesairst, sākās nesen, mūsu paaudzes acu priekšā, taču tā neapturami aug ne tikai ar gadiem, bet gan ar katru dienu. Visur uz zemi birst indīgas ķimikālijas un visādi atkritumi, un visu to mēs salaižam okeānā — kā slinka saimniece saslauka gružus zem paklāja.» Daudzi mākslīgi materiāli (plastmasas, stikls u. c.), kā arī bioloģiski agresīvas vielas (piemēram, DDT) ir pilnīgi «svešķermeņi» biosfērā, jo ne paši, ne arī to sairšanas produkti nevar ieslēgties biotiskajā vielu riņķojumā.

Cilvēka nepārveidotā dabā īsā laikā nerodas materiāli ar jaunām ķīmiskām īpašībām, tur prāvi ķermeņi nepārvietojas ar virsskaņas ātrumu un neuzlido kosmosā, nenotiek kodoltermiskie sprādzieni. Mūsdienu zinātniski tehniskās revolūcijas raksturīga īpatnība ir arī tā, ka ražošanas procesā tiek iesaistīti gan mikropasau- les procesi, gan lielas un ļoti lielas dabas sistēmas. I\ā vieniem, tā otriem raksturīga augsta nenoteiktības pakāpe. Nenoteiktība nozīmē gan to, ka ikviens tāds process var būt daudzveidīgs (iespējami dažādi virzieni, tendences, izpausmes utt.), gan to, ka šī procesa elementi mijiedarbojas un var viens otru pastiprināt, slāpēt vai ari radīt kvalitatīvi jaunus elementus, tādējādi būtiski pārmainās procesa sistēmas stāvoklis, īpašības, tendences, sekas u. tml. Lielā mērā nenoteiktība piemīt dzīvo organismu mutāciju inducēšanai (mākslīgā izraisīšana), planetārajiem enerģētiskajiem un vielas pārvietošanas, kodoltermiskajiem u. c. procesiem. Sādi cilvēka izraisīti procesi, kam raksturīga nenoteiktība, var radīt daudz un dažādas neparedzamas (vismaz mūsu zināšanu līmenī) sekas dabā, vairāk vai mazāk dziļi ietekmējot dabas parādību pamatsakarības un attīstības gaitu. Mūsdienu tehnoloģiskā stratēģija, realizēdama šādus procesus ar augstu nenoteiktības pakāpi, arvien vēl vadās no vienpusīgas dabas «iekarošanas» koncepcijas. Tāpēc, pieaugot cilvēces tehniskajam bruņojumam, strauji progresē ekoloģiskās krīzes situācija.

Lai pilnīgāk iedomātos pašreizējās ekoloģiskās krīzes aspektus, atcerēsimies dzīvās dabas postīšanu kara darbības un moderno iznīcināšanas līdzekļu izmēģinājumu laikā. «Scit bija dabiska, pašas dabas radīta paradīze. To pārvērta par elli,» raksta par Bikini atolu Andrē Kutēns. Te divpadsmit gadu laikā izmēģināja 27 kodolbumbu sprādzienus. A. Kutēns apraksta atola iedzīvotāju atgriešanos pēc divdesmit diviem gadiem šādi: «Sala atgādināja tuksnesi. Palmu josla — atola zaļais ierāmējums — bija pazudusi. Atbraucēju acīm pavērās nopostīta zeme, no kuras dažuviet rēgojās zems un nepazīstams augājs. Krabji neēdami: tie saindēti ar stronciju-90. Tos vajadzēs iznīcināt… Dažas augu sugas pilnīgi izzudušas, parādījušās jaunas. Augi kropli kā aklas žurkas.»

Vjetnamas kara laikā amerikāņu militāristi plaši pielietoja indīgas vielas sējumu un mežu iznīcināšanai. Prāvās platībās praktiski tika iznīcināta gandrīz visa dzīvība. Pentagona zinātniskajās iestādēs lielus līdzekļus izlieto pētījumiem, kā militāros nolūkos pārveidot apkārtējo vidi un klimatu pretinieka teritorijā tā, lai tur nebūtu iespējams dzīvot. Sajā pētniecības kompleksā ietilpst tādas problēmas kā gaisa temperatūras izmainīšana, iedarbojoties uz atmosfēras augšējiem slāņiem, atmosfēras fizikālā sastāva izmainīšana, radot «caurumus» ozona slānī, kas aiztur lielāko daļu Saules ultravioletā starojuma u. c. Pēc Padomju Savienības ierosinājuma ANO Ģenerālās asamblejas XXIV sesija pieņēma rezolūciju, kas uzdeva Zenevas atbruņošanās komitejai izstrādāt projektu konvencijai, ar kuru aizliegtu iedarboties uz dabisko vidi un klimatu militāros un citos nolūkos, kas nav savienojami ar starptautisko drošību, cilvēku labklājību un veselību. PSRS šo konvenciju tagad ir ratificējusi.

Septiņdesmitajos gados krasi mainījies rietumu futu- rologu un sociologu tonis. Ražošanas apjoma pieaugums ASV, Japānā, VFR un citās attīstītās kapitālisma zemēs bija radījis augošas labklājības ilūziju. Ražošanas pieaugumu uzskatīja par ekonomisku un vispārēju progresu. Kāds franču žurnāls 1975. gadā rakstīja, ka futurologi zelta tuniku apmainījuši pret Apokalipses drausmīgajām skrandām. 1970. gada ausmā viņi lidojuši nākotnē tehnoloģijas triumfa eiforijā. Pārpilnība šķita plūstam no skaitļojamām mašīnām, no Zemes mākslīgajiem pavadoņiem un bioloģiskās revolūcijas. Un pēkšņi šī aukstā duša! 1974. gada beigās, raksta žurnāls, Rietumi iegāzās bezcerības drūmajā aizā, lai apraudātu paradīzi, kas zaudēta pirms tās atrašanas. Futurologiem pievienojuši savu balsi vairāki redzami politiskie darbinieki. Ar trauksmainiem brīdinājumiem pēdējos gados uzstājušies H. Kisindžers, V. Ziskārs d'Estēns, V. Brants, A. Malro un citi. No kapitālisma zemju zinātniekiem šo jauno pavērsienu ievadīja D. Me- dousa un divu citu autoru grāmata «Augšanas robežas», kas tika publicēta Amerikas Savienotajās Valstis kā «Romas kluba» ziņojums. Par «Romas klubu» un šo grāmatu jau runājām pirmajā nodaļā. Grāmatnīcu plauktos 1975. gada sākumā parādījās otrs «Romas kluba» ziņojums — Hanoveras universitātes teorētiskās mehānikas profesora E. Pesteļa un Klīvlendas universitātes matemātikas profesora M. Mesaroviča grāmata «Stratēģija nākotnei». D. Medousa grupa bija izskaitļojusi 480 vienādojumus, bet otrās grāmatas autori ar saviem četrdesmit līdzstrādniekiem Klīvlendas, Hanoveras un Grenobles skaitļošanas centros veikuši divsimt reizes plašākus aprēķinus. Arī šīs grāmatas autori uzskata, ka pašreizējās pasaules attīstības tendences ir ļoti bīstamas. Taču atšķirībā no pirmās grāmatas autoriem viņi secina, ka, saglabājot pašreizējos attīstības tempus, pasauli sagaida nevis vienlaicīga globāla katastrofa, bet gan īsāka vai ilgāka agonija. Ncpiekriz- datni «nulles tempiem» (ražošanas pieauguma pārtraukšana), viņi. iesaka «organisko augšanu». Lai nodrošinātu līdzsvaru cilvēka un dabas attiecībās, šādai ierobežotai ražošanas augšanai esot jānotiek augsti organizētu korporāciju, «uzņēmumu radošu vadītāju» stingrā kontrolē un virsvadībā. Jaunattīstības valstis rietumu tipa rūpniecības un tehnoloģijas ieviešana 'novadīšot pie katastrofālām sekām, jo ne tikai vēl vairāk izjaukšot līdzsvaru dabā, bet arī izraisīšot iedzīvotāju pārvietošanos uz pilsētām un hronisku bezdarbu. Tur esot vajadzīgi sīki ražošanas uzņēmumi, kas izmantojot vairāk darba roku. (Bet sīkie uzņēmumi, rēķinot uz produkcijas vienību, taču vairāk patērē dabas resursu un relatīvi intensīvāk piesārņo apkārtējo vidi!) Sajās zemēs jāveicot steidzīgi pasākumi iedzīvotāju skaita pieauguma ierobežošanai, lai novērstu ekoloģiskā līdzsvara tālāku traucēšanu. Oponēdams līdzīga veida ieteikumiem, pazīstamais Latīņarnerikas sabiedriskais darbinieks M. A. Osorio de Almeida žurnālā «UNESCO Courier» raksta: «Būtībā jārisina nevis kaut kāda «ekoloģiskā līdzsvara» sasniegšanas problēma, bet gan tieši pretēji — jārada «ilgstošas ekoloģiskās nelīdzsvarotības» visefektīvākās 'formas. Uzdevums ir nevis jau tūlīt sākt iznīcināt cilvēci ekoloģiskā līdzsvara vārdā, bet gan nodrošināt tai iespēju jo ilgāk izmantot dabas resursus. Pilnīga šī pamatuzdevuma neizpratne un tiekšanās saglabāt ekoloģisko līdzsvaru novedusi pie daudziem pilnīgi nepamatotiem kā tiešiem, tā apslēptiem sledzieniem.»

Vai šādos slēdzienos un ieteikumos pietiekami skaidri neizpaužas attiecīgā autora «maizes tēva» noteikts sociālais pasūtījums? Starptautiskie koncerni, kas pilnībā atbildīgi par dabas resursu izlaupīšanu un ekoloģiskās krīzes situācijas rašanos, ieteikti pasaules glābēju lomai. Politisko patstāvību nesen ieguvušajām valstīm arī nākotnē ierādīta izejvielu avota un imperiālisma lielvalstu rūpniecības piedēkļa loma. Izteikti aicinājumi savas valsts pilsoņiem ekonomēt un pieciest arvien augošas ekonomiskās grūtības, lai izvairītos no tuvojošās vispārējās katastrofas. Un, ja ņem vērā visai bēdīgās izredzes nākotnē (sakarā ar gaidāmo dabas resursu izsīkšanu un ražošanas sadārdzināšanos), tad šodiena jāuzskata par īstu «zelta laikmetu». Ko gan tādā situācijā nozīmē darbaļaužu politiskā cīņa par savām tiesībām salīdzinājumā ar draudošas «ekoloģiskās katastrofas» briesmām? Taču Rietumu futurologu drūmajiem pareģojumiem ir ari racionāls saturs — tie objektīvi liecina par kapitālisma sistēmas attīstības iespēju izbeigšanos, par šīs sabiedriskās formācijas tuvojošos bojāeju.

Marksisma pamatlicēji atzīmē, ka viena no svarīgākajām kapitālisma īpašībām ir tieksme pārvarēt feodālismam raksturīgo teritoriālo sadrumstalotību un vaislu nošķirtību. Kapitālisms, rakstīja K. Markss, rada tādu sabiedrības attīstības pakāpi, salīdzinājumā ar kuru visas iepriekšējās pakāpes ir tikai cilvēces lokāla rakstura attīstība. V. I. Ļeņins grāmatā «Imperiālisms kā kapitālisma augstākā stadija» uzskatāmi parāda, kā notiek kapitālistiskās ražošanas koncentrēšanās un kā veidojas starptautiskie karteļi. Sāda tendence visumā it kā atbilst optimālas dabsaiinniecibas sistēmas izveidošanai. Daba, kā zināms, ir vienota sistēma. Tātad arī sabiedrībai, kas apsaimnieko dabu, jābūt vienotai sistēmai. Taču kapitālisms izrādījies nespējīgs izveidot patiešām vienotu pasaules saimniecību. Kapitālisma izveidoto starptautisko sistēmu plosa ekonomiska konkurence, nesamierināmas sociālas un politiskas pretrunas. Šāda ražošanas veida iekšējais antagonisms izpaužas arī attiecībās pret apkārtējo vidi, tās postīšanā un ekoloģiskās krīzes situācijas saasināšanā. Kapitālisma pa- mattieksme gūt maksimālu tūlītēju peļņu orientē visas sabiedrības darbību tikai uz pašreizējo vajadzību un interešu apmierināšanu. Nākošo paaudžu intereses netiek respektētas.

Komunisms kā zinātniska mācība un sabiedriskā prakse ar visu savu būtību tiecas nākotnē. Jau sociālisma — šī komunisma priekšposma raksturīgākā īpašība ir saimniecības plānveidība. Attīstīta sociālisma periodā lidztekus parastajiem piecgadu plāniem arvien nozīmīgāki kļūst perspektīvie plāni desmit un vairāk gadiem. Rūpes par valsts, par visas cilvēces nākotni ir svarīgākais sabiedrības uzdevums. «Mums jāglabā un jāizdaiļo mūsu zeme tagadējām un turpmākajām padomju cilvēku paaudzēm,» sacīja L. Brežņevs referātā «Sociālismā lielo uzvaru 50 gadi».

Sociālistiskā un komunistiskā sabiedriskā iekārta potenciāli nodrošina iespējas optimizēt cilvēces attiecības ar apkārtējo vidi, ar dabu. Taču ražošanas procesa tehnoloģiskie pamati sociālisma zemēs vēl samērā maz at«

šķiras no kapitālistiskās ražošanas. Mūsdienu tehnoloģijas pamati ir veidojušies, vai.nu neievērojot nemaz ekoloģiskās prasības, vai arī darot to nepietiekami. Tas ir būtisks ekoloģiskās krīzes faktors, kuru ievērojami pastiprina zinātniski tehniskā revolūcija. So faktoru nav iespējams pilnībā novērst ne ar kādu atsevišķu pasākumu.

Lai pilnībā novērstu ekoloģiskās krīzes draudus, jāpārveido visa cilvēces stratēģija attieksmē pret dabu. Kā raksta padomju zinātnieks G. Gudožņiks, dabas «iekarošanas» kurss jāaizstāj ar tā saucamo «ekoloģisko stratēģiju». Ar jēdzienu «ekoloģiskā stratēģija» viņš apzīmē tehnoloģiskās, tehniskās, zinātniskās, ekonomiskās, sociālās u. c. sabiedriskās darbības kopumu, kas attiecībās ar dabu nodrošina sabiedriski nozīmīga iznākuma palielināšanu. Šāda stratēģija ietver sevī dzīvās dabas resursu atjaunošanos, visas biosfēras produktivitātes augšanu un tās struktūrvienību progresīvu attīstību.

Ekoloģisko stratēģiju nedrīkst iedomāties kā nostabilizētu sistēmu, kas nodrošina stacionāru stāvokli apkārtējā vidē. Jau tagad varam iedomāties vairākus šīs stratēģijas veidus. Vienkāršākais veids izpaužas tā saucamajos ekoloģiskās aizsardzības pasākumos. Par šādas stratēģijas piemēru var minēt kultūraugu kaitēkļu, slimību un nezāļu apkarošanu, attīrīšanas iekārtu izveidošanu, noslēgta tipa tehnoloģijas izstrādāšanu u. tml. Tas uzskatāms tikai par sākumu cilvēka un dabas attiecību optimizēšanā. Ekoloģiskās aizsardzības stratēģijas nepilnības un ierobežotās iespējas izriet no šīs stratēģijas būtības. Kā jau secinājām, ražošanas procesā iesaistāmos dabas procesus raksturo augsta nenoteiktības pakāpe. Turpretim ekoloģiskās aizsardzības pasākumi (vismaz mums zināmās formas) būtībā ir stingri determinēti, nespēj nepārtraukti pielāgoties (adaptēties) ļoti mainīgai dabas procesu kompleksai izpausmei. Šīs nodaļas sākumā redzējām, ka dzīvās dabas procesiem ir svešs līdzsvara stāvoklis. Taču ekoloģiskās aizsardzības pasākumi metodoloģiskajā ziņā balstās uz «ekoloģiskā līdzsvara» koncepciju. No sacītā varam secināt, ka ekoloģiskās aizsardzības stratēģija nav adekvāta dabas procesu būtībai. Tāpēc šīs stratēģijas pielietošana nākotnē arvien vairāk negalīvi ietekmēs kā ražošanas

rentabilitāti, tā arī apkārtējo vidi. šis faktors noteikti veicinās pāreju uz citāda veida ekoloģisko stratēģiju, taču tas nebūt nenozīmē, ka cilvēki atteiksies no jebkādiem ekoloģiskās aizsardzības pasākumiem.

Ievērojami lielāku efektu varētu dot tāda ekoloģiskā stratēģija, kas nodrošinātu ražošanas procesu un bio- sfēras procesu saskaņotību un savstarpējo atbilstību. Šāda stratēģija nozīmē ne tikai ražošanas procesu tehnoloģijas pārveidošanu atbilstoši biosfēras procesu būtībai. Runa ir par abpusēju «pielāgošanos». Kā rakstīja PSRS ZA Augu un dzīvnieku ekoloģijas institūta toreizējais direktors Staņislavs Svarcs, jau tagad ir iespējams pārmainīt jebkuras sugas ekoloģisko struktūru tā, lai vadītu šīs sugas mikroevolūciju vajadzīgajā virzienā, piemēram, pārveidot migrējošo zivju populāciju tā, lai ši suga spētu vairoties un attīstīties vienā ūdens baseinā un šīs sugas vaisliniekiem nevajadzētu pārvarēt daudzos dambjus un citus šķērš|us. Protams, šāda veida ekoloģiskās stratēģijas izstrādāšanai nepieciešami vēl plaši pētījumi.

Varam iedomāties arī tādu ekoloģisko stratēģiju, kas vērsta uz dabas procesu tehnoloģizēšanu. Par to, ka šāda stratēģija principā iespējama, liecina lauksaimniecības prakse, kur kontrolējamie (vai daļēji kontrolējamie) dabas procesi ražo cilvēkam vajadzīgos patēriņa līdzekļus. Zinātnes un tehnikas progress paver principiāli jaunas iespējas vadit ne tikai atsevišķus bioloģiskos procesus (kā to redzam augkopībā un lopkopībā), bet arī fizikālos un ķīmiskos procesus, tāpat arvien plašāku bioloģisko procesu kompleksu. Līdz ar to cilvēks gūst iespēju izraisīt un realizēt principiāli jaunus dabisko materiālo sistēmu attīstības variantus atbilstoši iepriekš izvirzītam mērķim. Jau K. Markss ir paredzējis šādas cilvēka darbības iespējas. Viņš rakstīja, ka tālākā nākotnē, augstākā savas darbības pakāpē, cilvēks pratīs nostādīt ražošanas līdzekļus tādos apstākļos, ka atliks dot tikai sākotnējo ierosmi un tālāko paveiks dabiskie procesi pēc cilvēka iecerētā plāna bez papildu darba patēriņa. Taču arī šāda augstāka tipa ekoloģiskā stratēģija nenozīmē pat relatīvu līdzsvaru cilvēka un dabas attiecībās. Dabas procesu tchnoloģizācija nozīmē to intensificēšanu, vajadzīgās produkcijas ražotspējas kāpināšanu, pilnveidojot biosfēras pašregulācijas sistēmas.

Bioģeocenožu un biosfēras sabalansētais stāvoklis, ko daži autori sauc par «līdzsvaru», ir šīs sistēmas paš- regulēšanās rezultāts, kas izpaužas katrā novērošanas momentā. Taču, jo lielāka laika atstarpe atdala divus novērošanas momentus, jo būtiskākas pārmaiņas konstatēsim, salīdzinot abu novērojumu rezultātus. Akadēmiķis Ivans Sinalhauzens, izanalizējis evolucionējošo bioloģisko sistēmu pašregulācijas «mehānismus», secina, ka to galvenais uzdevums ir nodrošināt bioloģiskās sistēmas noturību mainīgos (bieži vien tai negatīvos) dzīves apstākļos, nodrošināt dzīvajiem organismiem iespējas maksimāli izmantot apkārtējās vides resursus savas augšanas un vairošanās vajadzībām. Mūsdienu sistēmiskās pieejas skatījumā sistēmas noturību nosaka tās komponentu dažādība un saskaņotība.

Tātad dabas kompleksu maksimālās daudzveidīhas saglabāšana un šīs daudzveidības palielināšana, biosfēras pašregulācijas pilnveidošana nodrošinās cilvēcei materiālo labumu arvien lielāku pieaugumu. Taču nākotnes sabiedrības attieksmi pret dabu nedrīkstam iedomāties tikai kā arvien lielāku materiālo labumu iegūšanas stratēģiju. Atšķirībā no kapitālisma «ienākumu» stratēģijas komunisma sabiedrībā zinātnes un ražošanas progresa galvenais mērķis būs nodrošināt visu cilvēku personības vispusīgu attīstību. Arī sabiedrības un dabas attiecības kalpos arvien pilnīgākai cilvēka humānās būtības pilnveidei. Darba procesā, vadot dabas parādības un iedarbodamies uz bezgalīgi dažādiem dabas izpausmes veidiem, augsti attīstītās nākotnes sabiedrības cilvēki gūs praktiski neierobežotas iespējas savu dotību, spēju un radošo spēku atklāsmei un vispusīgai pilnveidošanai. Cilvēces darbība dabas vadīšanā nekļūs par pašmērķi. Galvenais mērķis paliks paša cilvēka progresējošā attīstība. Taču šo galveno mērķi acīmredzot ne tagad, ne arī nākotnē nevarēs īstenot bez harmoniskas mijiedarbības ar dabu, tik bezgalīgi daudzveidīgu savās izpausmēs. «Nākotnes plānošanai nepieciešama tāda ekoloģiska pieeja,» uzsvērts kādas starptautiskas konferences lēmumā, «kas pamatojas uz premisu par cilvēka radošā potenciāla nepārtrauktu evo- lucionēšanu. Pastāvīga mijiedarbība starp cilvēku un apkārtējo vidi neizbēgami nosaka abu partneru nepārtrauktu mainību.»

18.NODAĻA UN KAS PĒC TAM?

Acīmredzot tāpat domāja ari Empedokls, kas četrām stihijām pievienoja Naidu un Mīlu, Mīlu kā apvienojošu cēloni, bet Naidu kā skaldošu.

Seksts Empiriķis

pagājušā gadsimta pēdējā gadā pasaules laikraksti

publicēja visdažadakos paredzējumus, kas būs pēc

piecdesmit un simt gadiem — divdesmitā gadsimta vidū un beigās. Kādā laikrakstā varēja izlasīt par nākotnes modēm cariskajā Krievijā, kādus tērpus valkās galma dāmas 1950. gadā, kādi ap šo laiku būs žandarmu un imperatora gvardes virsnieku mundieri. Taču raksta autors nespēja iedomāties, ka XX gadsimta vidū Krievijā nebūs ne žandarmu, ne cara un viņa galma. Starp paredzēšanas laiku un paredzējuma gaidāmās piepildīšanās bridi vēstures gaitā bija notikusi pēkšņa pāreja jaunā kvalitātē. Lielā Oktobra sociālistiskā revolūcija likvidēja kapitālisma iekārtu un ievadīja sociālisma celtniecības periodu.

Par attīstības procesa sarežģīto raksturu V. I. Ļeņins rakstīja: «Attīstība, kas jau noietās pakāpes it kā atkārto, bet atkārto tās citādi, uz augstākas bāzes («negācijas negācija»), attīstība, tā sakot, pa spirāli, nevis pa taisnu līniju, — lēcienveidīga, katastrofiska, revolucionāra attīstība; — «pakāpenibas pārtraukumi», kvantitātes pārvēršanās kvalitātē; — attīstības iekšējie impulsi, kurus rada pretrunas, dažādu spēku un tendenču sadursmes, kuri iedarbojas uz zināmu ķermeni vai nu zināmas parādības robežās, vai zināmas sabiedrības iekšienē; — katras parādības visu īpašību savstarpēja atkarība un visciešākā, nesaraujamā sakarība (pie kam vēsture atklaj arvien jaunas un jaunas īpašības), sakarība, kas dod vienotu, likumsakarīgu vispasaules kustibas procesu, — tādas ir dialektikas kā saturā bagātākas (par parastām) attīstības mācības dažas pazīmes.»1

Attīstība ir jaunrades process. Bijušais visā pilnībā nekad neatkārtojas. Dzīvās dabas evolūcijas teorijā šis princips ir pazīstams kā Dolo likums. Beļģu paleontologs Luijs Dolo (1857—1931), attīstīdams tālāk C.Darvina mācību, zinātniski pamatoja evolūcijas neatgriezenisko raksturu. Organisms, rakstīja L. Dolo, nekad neatgriežas sākotnējā stāvoklī pat tādā gadījumā, ja nonāk tādos dzīves apstākļos, kas pilnīgi līdzīgi tiem apstākļiem, kuros dzīvojuši šo organismu senči. Tas tāpēc, ka paši organismi jau tapuši citādi nekā to senči, un tādēļ uz tieši tādiem pašiem apstākļiem tie reaģēs savādāk.

Kā jau konstatējām iepriekšējā nodaļā, arī biocenozes, ekosistēmas un visa biosfērā atrodas nepārtrauktā attīstības stāvoklī, kur līdzsvars ir tikai relatīvs. Ari šādos dabas kompleksos nevar pilnībā atjaunot iepriekšējo stāvokli ne tikai tāpēc, ka nav iespējams nodrošināt apstākļus, kas būtu identiski iepriekšējiem, bet galvenokārt tāpēc, ka pati sistēma (dabas komplekss) jau izmainījusies un uz tiem pašiem apstākļiem reaģēs citādi.

Starp kvalitatīvām pārejām sistēma atrodas it kā līdzsvara stāvoklī, kad nekādas būtiskas pārmaiņas neredzam. Taču šāds sistēmas «līdzsvars» ir latentais (slēptais) periods tās attīstībā. Sajā šķietamajā «miera periodā» notiek kardinālas pārmaiņas pašā sistēmas būtībā, kas nākotnē izraisīs redzamus būtiskus pavērsienus sistēmas attīstībā. Prognozējot gaidāmās kvalitatīvās pārmaiņas, jāprot jau sistēmas «miera perioda» saskatīt un izmērīt tās dziļākajā būtībā notiekošo virzību. Kā to izdarīt? Tas ir kardinālākais mūsdienu pro- gnozonomijas jautājums, uz kuru vēl nav rasta pietiekami izsmeļoša atbilde. Tā saucamā «invariantā pieeja», kas raksturīga mūsdienu eksaktajām zinātnēm (matemātika, fizika), parasti fiksē sistēmas dinamikā tikai kādus noteiktus rādītājus, kuru zināmi pārveidojumi paliek invarianti (nemainīgi). Uz invariances principa balstās ekstrapolācija. Taču, kā jau konstatējām, eks- trapolācijas izmantošana prognozēšanā ir ierobežota —

• Ļeņins V. /. Raksti, 21. sēj., 36 !pp.

tā spēj nodrošināt apmierinošu prognozi no vienas kvalitatīvās pārejas (lēciena) līdz otrai. Arī redukcijas princips vēl neko būtisku nav devis kvalitatīvo pārmaiņu prognozēšanā, kaut gan šo principu vairāk vai mazāk veiksmīgi izmanto sarežģītu (arī bioloģisko) sistēmu analīzē. Protams, katra augstākā matērijas kustības forma ietver sevī zemāko kustības formu elementus. Tāpēc mehānikas, fizikas un ķīmijas metodes dod zināmus panākumus bioloģisko procesu analizē. «Es nebūt netaisos apgalvot,» raksta Nobela prēmijas laureāts A. Sentdjerdi, «ka molekulārā bioloģija neizraisa dziļu apbrīnu. Mums jāiegūst maksimāli daudz datu par molekulām, kvantiem un elektroniem, lai tuvotos dzivības parādību izpratnei. Taču nedrīkstam aizmirst, ka molekulārais līmenis ir tikai viens no daudzajiem organizācijas līmeņiem, bet dzīvība ietver sevī visu funkciju un reakciju kopumu. Ja, iešāvis kādam galvā, es apgalvošu, ka esmu ievainojis tikai ķermeņa daļu (sirds taču vēl kādu laiku pukstēs, muskuļi turpinās sarauties un mati augt), mani neattaisnos neviens tiesnesis, jo dzīvība piemīt tikai visam organismam kopumā. Pētījumi šāda kopuma līmenī ir vissarežģītākie un rada pētniekam vislielākās grūtības.»

Ievērojamais padomju ekologs Staņislavs Svarcs raksta, ka mūsdienu zinātnē mēs esam pieraduši pie vienkāršām situācijām — kā viena daļiņa saskaras ar otru, kā molekula A reaģē ar molekulu B. Taču, kad pievēršamies tik sarežģītai parādībai kā daba ar bezgalīgu formu daudzveidību, nez kāpēc cenšamies to reducēt uz vairākiem vienkāršiem uzdevumiem cerībā, ka to summa dos kopainu.

Stresa teorijas izveidotājs Monreālas Eksperimentālās ķirurģijas un medicīnas institūta direktors Hanss Seljē grāmatā «In vivo» stāsta par kādu gadījumu. Būdams Čikāgā, viņš apciemojis ievērojamo elektronmik- roskopijas speciālistu profesoru Umberto Mora nu, U. Morāns savā laboratorijā viņam parādījis dimanta riazi, ar kuru var sagriezt glikogēna molekulu. Nesen konstruētajā elektroninikroskopā viņš savām acīm skatījis atsevišķas hemocianīna molekulas. U. Morāns viņam pastāstījis, ka tas esot tikai sākums, jo pašreiz konstruējot vēl spēcīgāku mikroskopu, kurš palielināšot divi miljoni reižu. «Es biju dziļi saviļņots,» raksta H. Seljē, «un no sajūsmas nespēju parunāt.» Bet tad 110 viņa ķecerīgās zemapziņas uzpeldējusi drausmīga doma: «Iedomājieties tikai, šis ģeniālais cilvēks licis lietā visu savu milzu intelektu un zināšanas, lai uzkonstruētu aparātu, kas samazinās viņa redzes lauku divi miljoni reižu!»

Protams, «medaļai» ir ari otra puse. Mikroskops ne tikai sašaurina redzes lauku. Ar mikroskopa palīdzību mēs ieskatāmies dziļāk, varam saskatīt tādas dzīvo organismu struktūras detaļas, kas neapbruņotai acij paliek nepieejamas. Arī šādas detaļas var noderēt bioloģiskajā prognozēšanā. Taču te nepieciešami tādi līdzekļi, kas sašaurina un arī paplašina cilvēka redzes lauku tūkstošiem un pat miljoniem reižu. Vajadzīgi dati gan molekulārajā, šūnas un organisma, gan biocenozes, biosfēras un pat kosmiskajā līmenī.

Būtisku kvalitatīvu pārmaiņu paredzēšana arvien vēl sagādā prognozistiem lielas un nereti pat nepārvaramas grūtības. Mēs bieži vien nespējam atbildēt uz jautājumu: «Un kas pēc tam?» Pat tajos gadījumos, kad iespējams savākt pieliekamā daudzumā nepieciešamos izejdatus. Mūsu zināšanas par attīstību kā pāreju jaunā kvalitātē kvantitātes uzkrāšanās rezultātā pagaidām vēl ir ļoti vispārējas, trūkst labas teorijas par šī procesa konkrēto «mehānismu». Bez šādas teorijas nevar objektīvi prognozēt gaidāmās būtiskās kvalitatīvās pārmaiņas, kvalitatīvos lēcienus. Tāpēc nereti lasām, ka prognozēšana būtībā ir ekstrapolācija, bezspēcīga kvalitatīvo lēcienu paredzēšanā. Taču jau veidojas dažas teorētiskas un metodiskas pieejas arī kvalitatīvo lēcienu prognozēšanā.

Vienu no šādām pieejām ieteikuši J. Trusovs un B. Lastočkins. Viņi ierosina gaidāmo kvalitatīvo lēcienu prognozēšanai izmantot mēra sadalīšanas paņēmienu. Mēra jēdziens filozofijā ir viens no fundamentālākajiem un nodarbinājis jau antīkās pasaules pētniekus. Katrā lietā ir mērs, rakstīja Horācijs otrajā gadsimtā pirms mūsu ēras, ir robežas, ārpus kurām šī patiesība vairs nepastāv. Marksistiskajā filozofijā mēru definē kā kvalitātes un kvantitātes vienotību, kā kvalitatīvi noteiktu kvantitāti un kvantitatīvi noteiktu kvalitāti. Tāpēc kvantitāte, kas attiecīgajā mērā saistīta ar noteiktu kvalitāti, nespēj neierobežoti mainīties. Ja kvantitātes pārmaiņas

iziet ārpus attiecīgā mēra robežām, tad notiek pāreja jaunā kvalitātē, kur kvantitāti saista ar jauno kvalitāti jauns mērs. Lai konstatētu briestošās mēra izmaiņas, jāpēta šī mēra struktūras dinamika.

Attiecīgās sistēmas mēra dinamikas raksturošanai J. Trusovs un B. Lastočkins iesaka tādus rādītājus kā «saglabāšanās indekss», «pārmaiņas indekss» un «sadalīšanās diferenciāls». So rādītāju noteikšanai izdala visraksturīgāko mēra kvantitatīvo rindu, kuru sadala kārtas un daudzuma rindās. Ļoti svarīgi ir konstatēt un izmantot tieši visraksturīgāko mēra kvantitatīvo rindu, jo sistēmas (objekta) kvalitatīvā noteiktība ir daudz- dimensiāla (izpaužas daudzos parametros un līmeņos) un katru reālu situāciju var aprakstīt dažādi.

Skaita un daudzuma rindas J. Trusovs un B. Lastočkins ilustrē ar šādu piemēru. Pieņemsim, ka, drēbnieka darba ražīgumam nepārtraukti pieaugot, katra nākamā uzvalka pašūšanai nepieciešamais laiks samazinās divkārt. Līdz ar to attiecīgi samazināsies pašūtā uzvalka vērtība (kā sabiedriski nepieciešamā darba mērs), taču katra nākamā uzvalka lietošanas vērtība paliks tā pati. Līdz ar to summāri uzvalku lietošanas vērtība (skaits) pieaugs ātrāk (x=1, 2, 3, 4, ,,,tiecas uz->oobezgalību) nekā to vērtība (daudzums) (y=1, 1,5, 1,75,… -tiecas uz-> S  S= 2). Ar otru — no dzīves ņemtu piemēru viņi parāda zinātnes mēra sadalīšanu tādos rādītājos kā zinātnieku skaits un zinātniskā produkcija (daudzums). Ir zināms, ka zinātniskās produkcijas pieaugums arvien vairāk atpaliek no zinātnieku skaita pieauguma. Tas liecina, ka šajā sistēmā (zinātnes struktūrā) briest būtiskas kvalitatīvas pārmaiņas. Seit var minēt arī dažus ekoloģiskus piemērus. Palielinot mēslojuma devas, attiecīgās šķirnes ražība pieaug arvien lēnāk, tuvodamās kādam saturācijas (S) robežlīmenim. Intensīvās lauksaimniecības apstākļos kvalitatīvais lēciens izpaužas tādējādi, ka veco šķirni aizvieto ar jaunu, kas spēj produktīvāk izmantot mēslojumu. Otrs piemērs. Eg|u mežā, vienmērīgi paaugstinoties augsnes mitrumam, koksnes tekošais pieaugums palielinās arvien mazāk, līdz notiek attiecīgās meža ekosistēmas kvalitatīva pāreja uz citur (pārpurvotu) meža tipu, kam raksturīgs būtiski zemāks koksnes tekošais pieaugums. Ja būtu zināms saturācijas

(S) robežiīmenis, tad varētu droši prognozēt, kad attiecīgajā sistēmā notiks pāreja jaunā kvalitātē. Taču šis robežiīmenis parasti nav zināms. Tāpēc briestošās kvalitatīvās pārmaiņas var novērtēt tikai varbūtēji, izmantojot tādu rādītāju kā «saglabāšanās indeksu», kas ir daudzuma atvasinājuma un «sadalīšanās diferenciāla» attiecība (dalījums). Aprēķinot «saglabāšanās indeksu» zinātnieku skaitam pēc viņu darba rezultativitātes mūsdienu zinātnes sistēmā, šis rādītājs (pēc G. Dobrova datiem) izrādījies līdzīgs tikai 0,22.

Kad, pie kāda «saglabāšanās indeksa» minimuma attiecīgajā sistēmā notiks kvalitatīvais lēciens, šī sistēmas pāreja jaunā kvalitatīvā stāvoklī? Acīmredzot dažādās sistēmās zemākā «saglabāšanās indeksa» robeža var būt atšķirīga. Atbildei uz šo jautājumu nepieciešami speciāli pētījumi.

Bioekoloģiskās sistēmas būtībā ir atklātas (apmainās ar citām sistēmām gan ar enerģiju, gan vielu). Tāpēc kvalitatīvos lēcienus šādu sistēmu attīstības gaitā nosaka kā iekšējie, tā ārējie faktori. Analizējot tādus kvalitatīvos lēcienus, redzam, ka tie diezgan skaidri iedalās divējādos tipos. Pirmā tipa kvalitatīvos lēcienus nosaka galvenokārt iekšējie faktori. Tādi, piemēram, ir dzīvā organisma ontoģenēzes (individuālā mūža) atšķirīgie posmi. Sāda tipa kvalitatīvās pārmaiņas noris pēc pašas šīs sistēmas (dzīvā organisma) attīstības «programmas». Izpētot šo «programmu», var diezgan droši paredzēt visu attiecīgās sugas īpatņu ontoģenēzes gaitu.

Otrā tipa kvalitatīvos lēcienus izraisa galvenokārt ārējie faktori. Paredzēt šāda tipa kvalitatīvās pārmaiņas ir ievērojami grūtāk. Tāpēc šāda tipa pārmaiņu prognozes izraisa lielāku pētnieku interesi, tās prasa citādu metodoloģisku pieeju. Lai paredzētu, kad bioeko- loģiskajā sistēmā iestāsies šāda tipa kvalitatīvās pārmaiņas, Latvijas Valsts universitātes botānikas katedras prognozisti izmanto pašu izstrādātās metodes, par kurām jau runāts piektajā un sestajā nodaļā.

Pirmā no mūsu izveidotajām metodēm gaidāmo kvalitatīvo pārmaiņu prognozēšanai pamatojas uz I. Liepas un G. Pospelovas izstrādāto metodi ekoloģisko faktoru ietekmes kritiskā līmeņa noteikšanai. Ja attiecīgā ekoloģiskā faktora kvantitatīvā izteiksme noslīd zem minimālā kritiskā līmeņa vai arī pārsniedz maksimālo kritisko līmeni, tad bioloģiskajā sistēmā iestājas būtiskas kvalitatīvas pārmaiņas. Ekoloģisko faktoru amplitūdu starp šo faktoru minimālo un maksimālo kritisko līmeni saucam par bioekoloģiskās sistēmas ekoloģiskās pašno- drošināšanās zonu. Lai prognozētu bioekoloģiskās sistēmas kvalitatīvo pārmaiņu lāgu (gaidāmo iestāšanās laiku), nepieciešams aprēķināt, kad attiecīgie ekoloģiskie faktori izrādisies ārpus šīs sistēmas ekoloģiskās pašnodrošināšanās zonas.

Otrā mūsu metode gaidāmo kvalitatīvo pārmaiņu prognozēšanai pamatojas uz prognozējamās bioloģiskās sistēmas tipiskās heterogenitātes (nevienveidības) dinamikas analīzi. Bioloģiskās sistēmas — piemēram, populācijas tipisko heterogenitāti izsaka attiecība starp tipisko dispersiju (šīs populācijas īpatņu individuālās bioloģiskās atšķirības) un kopējo attiecīgās pazīmes kvantitatīvās izteiksmes dispersiju. Kopējā dispersija ir paratipiskās dispersijas, ko izraisa augšanas apstākļu nevienveidība, un tipiskās dispersijas summa. Mūsu pētījumos par Mežaparka 1111 Jūrmalas priežu audzēm noskaidrojās, ka audžu degradēšanās gaitā krasi samazinās koku individuālās atšķirības pēc tādas pazīmes kā koksnes tekošais pieaugums. Taču šīs individuālās atšķirības (kopējā dispersija) samazinās galvenokārt uz tipiskās dispersijas rēķina. Sistēmas tipiskā heterogeni- tāte paaugstinās tādos gadījumos, kad šajā sistēmā rodas būtiski jauni struktūrelementi, kas ari var novest sistēmu kvalitatīvi jaunā stāvoklī.

Gaidāmo kvalitatīvo pārmaiņu prognozēšanā jāņem vērā, ka arī jaunu elementu rašanās sistēmā pati par sevi vēl nebūt neliecina par tuvojošos kvalitatīvu lēcienu. Izšķiroša nozīme te ir sistēmas elementu (komponentu) mijiedarbibas raksturam. Mijiedarbībai starp sistēmas komponentiem var būt gan sinerģētisks («mīla»), gan antagonistisks («naids») raksturs. Ja jaunu elementu rašanās neizraisa sistēmas komponentu antagonismu, tad šīs sistēmas stabilitāte pat pieaug. Turpretī antagonisma rašanās sistēmā neizbēgami noved pie kvalitatīva lēciena. Tātad antīkās pasaules filozofam Empedoklam bija pietiekošs pamats izdalīt «Mīlu kā apvienojošu, bet Naidu kā skaldošu cēloni».

Evolūcijas process savstarpēji «pieslīpē» gan atsevišķa organisma komponentus, gan dažādu sugu organismus biocenozē. Tāpat rīkojas arī cilvēks, konstruēdams dažādas tehniskas iekārtas. Acīmredzot tāpēc mūsdienu informācijas teorijā izveidojusies koncepcija, kas sistēmas stabilitāti pamato ar šīs sistēmas elementu daudzveidību. Taču dabā nereti notiek citādi. Zemes biosfēras attīstības gaitā samērā mierīgu evolūcijas plūdumu periodiski pārtrauc dabas stihiju «dēmoniskā deja». Tad mutāciju daudzums pieaug simtiem un tūkstošiem reižu. Strauji (pēc ģeoloģiskā «pulksteņa») rodas jaunas dzīvo būtņu formas un masveidīgi izmirst esošās. Tad strauji pārveidojas ari biocenozes un biosfērā visumā. Mūsdienās tādas perturbācijas dabā rada cilvēks. Rezultātā ātri mainās biocenozes, kas savukārt nevar neskart ari globālus procesus visā biosfērā. Kurp ies biosfērā savā turpmākajā attīstībā? Bez atbildes uz šo jautājumu plašāki pasākumi «dabas vadīšanā» un pārveidošanā var dot cilvēkam ļoti nevēlamus rezultātus.

Prognozēt gaidāmās pārmaiņas ar ekstrapolācijas paņēmieniem nav iespējams, jo sagaidāmas būtiski jaunas, vēl nebijušas situācijas. Tāpēc tik nozīmīga ir kvalitatīvo lēcienu prognozēšanas teorijas un metodikas izstrādāšana.

19. nodaja

CIK TĀLU VAJAG UN VAR PAREDZĒT

Vai tu redzi līniju ari tālāk — tālāk par savu likteni?

Imants Ziedonis

zemītē zemkopības tautas komisāram S. Seredam 1. Ļeņins 1920. gada 6. novembri rakstīja:

.cMiheisona rakstiņus, ko Jūs man atsūtījāt, uzskatu par ārkārtīgi svarīgiem.

Nepieciešams:

1)        Tūdaļ dot tos (izlabojot stilu, savienojot vienā rakstā, izrediģējot) avīzēs «Izvestija» un <tPravda».

2)        Pievienot Jūsu pēcvārdu: secinājumi (praktiski secinājumi).

3)       īsu izrakstu dot Krievijas Telegrāfa aģentūrai izsūtīšanai pa Krieviju.

4)        Tas viss Jums katrā ziņā jāiekļauj a) savā iespiestajā ziņojumā Padomju kongresam 20. XII, (3) savā mutvārdu ziņojumā (būtība un praktiskie secinā- j u m i).

To visu vajag iepriekš sagatavot un laikā likt spe- . ciālistiem izdarīt visus Jūsu ziņojumu priekšdarbus.

Ar komsveicienu

Ļeņins.»

Kas tie par rakstiem, kuri izraisīja tik enerģisku V. I. Ļeņina rīcību? Jāņem vērā, ka viņš bija ļoti aizņemts: vēl nebija beidzies pilsoņu karš, valsts tautsaimniecībā valdīja sabrukums un pastāvēja ārēja ekonomiskā blokāde. Petrovskas-Razumovskas Lauksaimniecības akadēmijas (tagad Maskavas K. Timirjazeva Lauksaimniecības akadēmija) profesors, pazīstamais fiziķis un meteorologs Vladimirs Mihelsons bija atsūtījis S. Seredam divus savus rakstus: «Par Briknera pe

riodu» un «Svarīgs brīdinājums». Pirmajā rakstā V. Mi- helsons izklāstīja zinātnes datus par lietainu un sausu gadu periodisku atkārtošanos, sevišķi pasvītrojot 30— 40 gadu periodiskumu, kā rezultātā «Krievijas līdzenumam trīsreiz gadsimtā uzbrūk nežēlīgs sausums». Turklāt nelabvēlīgi laika apstākļi turpinās sērijveidīgi vairākus gadus pēc kārtas. Pamatodamies uz šādiem datiem, profesors V. Mihelsons savā otrajā rakstā paredzēja sausuma perioda iestāšanos jau nākamajā — 1921. gadā. Viņš izvirzīja virkni praktisku pasākumu cīņai ar sausumu un tā seku mazināšanai.

Pēc V. I. Ļeņina norādījuma V. Mihelsona apvienoto rakstu publicēja avīzes «Izvestija VCIK» 258. numurā ar virsrakstu «Svarīgs brīdinājums», un nākamajā numurā ievietoja S. Seredas rakstu «Sakarā ar rakstu «Svarīgs brīdinājums»». Sajā rakstā tautas komisārs izklāstīja konkrētu pasākumu plānu cīņai ar gaidāmo neražu. Izvilkumus no šiem rakstiem telegrāfa aģentūra izsūtīja pa visu Krieviju. Taču V. 1. Ļeņins uzskatīja V. Mihelsona prognozi par tik nopietnu, ka arī turpmāk vairākkārt atgriezās pie šī jautājuma. 1921. gada 25. aprīlī zīmītē zemkopības tautas komisāra vietniekam I. Teodorovičam viņš raksta: «Tā kā jautājums par pasākumiem cīņai ar sausumu nekādā ziņā nav atliekams, lūdzu Jūs nekavējoties sasaukt ieinteresēto tautas komisariātu pārstāvju apspriedi, lai dekrēta projektu, izstrādātu un saskaņotu, varētu iesniegt Darba un Aizsardzības Padomei ne vēlāk par trešdienu, 1921. 27. IV.

Jau pēc divām dienām, 1921. gada 27. aprīlī, Darba un Aizsardzības Padome savā sēdē apsprieda I. Teodo- roviča iesniegto lēmuma projektu par pasākumiem cīņā pret sausumu. Vēl pēc divām dienām, 29. aprīlī, lēmumu pieņēma pilnībā. Sā lēmuma 1. punktā tika pasvītrots: «Cīņa ar sausumu jāatzīst par valsts lauksaimniecībā vissvarīgāko darbu, un šai virzienā veicamie pasākumi jāuzskata par tādiem, kam ir kaujinieciska nozīme.» Interesanti atzīmēt, ka drīz pēc šī lēmuma pieņemšanas, 1921. gada 21. jūnijā, V. I. Ļeņins parakstīja dekrētu par meteoroloģiskā dienesta organizēšanu.

Padomju valsts pārstāvjiem ārzemēs V. I. Ļeņins personiski deva norādījumus uzsākt sarunas ar attiecīgajām firmām par labības un citu pārtikas produktu iepirkšanu vairumā. 5im nolūkam izmantoja valsts zelta un dārglietu fondus. Visi enerģiskie pasākumi, kas tika veikti sakarā ar V. Mihelsona prognozi, nodrošināja 1921. gada nežēlīgā sausuma postošo seku ievērojamu samazina- šanu. Tātad prognozei pat tādam neilgam periodam (gadu uz priekšu) var būt visai liela nozīme un tautsaimniecisks efekts, ja prognozes saņemšanai seko operatīva un lietpratīga rīcība.

Taču visu savlaicīgas prognozes vērtību nevar izteikt naudā, kaut gan daļēji tas ir iespējams. Apskatīsim kādu vienkāršāku piemēru, kuru min I.Družiņins, B. Sa- zonovs un V. Jagodinskis grāmatā «Kosmoss—Zeme. Prognozes». 1965. gada beigās vajadzēja galīgi izšķirt jautājumu par Krasnojarskas HES nodošanu ekspluatācijā. IIES celtniecības plānā šis termiņš bija noteikts uz 1967. gada 7. novembri — Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas 50. gadadienu. Tas bija saskaņots ari ar nākamajiem elektroenerģijas patērētājiem. Taču 1965. gada beigās noskaidrojās, ka 40 kubikkilometrus lielo ūdenskrātuvi varēs aizpildīt tikai 1967. gada vasarā. Aprēķini rādīja: ja šādu ūdens daudzumu paņems no Jeņisejas vasarā ar samazinātu ūdens noteci, tad nopietni tiks traucēta navigācija, kas savukārt būtiski atsauksies uz svarīgu kravu piegādi un koksnes eksportu. Tāda situācija radītu valstij ļoti lielus zaudējumus. Lai to nepieļautu, Krasnojarskas HES nodošana ekspluatācijā būtu jāatliek uz gadu. Taču arī šāds lēmums izraisītu prāvus zaudējumus (vairāk nekā 110 miljonus rubļu), kas rastos sakarā ar HES un enerģijas patērētāju uzņēmumu ieguldīto līdzekļu iesaldēšanu uz vienu gadu. PSRS Zinātņu akadēmijas Sibīrijas nodaļas Enerģētikas institūts saņēma uzdevumu — aprēķināt, kāda ūdens notece (virs vai zem vidējās normas) sagaidāma 1967. gadā. Sī institūta izstrādātā prognoze liecināja, ka ūdens notece diezgan droši sagaidāma ne zemāka par daudzgadējo vidējo normu. Pamatojoties uz šādu prognozi, PSRS Enerģētikas un clektrifikācijas ministrijā pieņēma lēmumu — noteikt galīgo termiņu Krasnojarskas HES nodošanai ekspluatācijā 1967. gada 7. novembri. Prognoze turpmāk apstiprinājās, un pieņemtais lēmums izrādījās pareizs. Tādējādi šīs vienas prognozes ekonomiskais efekts ir vismaz 110 miljoni rub|u. Taču vēl lielāka efektivitāte ir tālām prognozēm.

Kā zināms, jaunas pilsētas, lielu rūpniecības uzņēmumu, transporta komunikāciju un milzu hidroelektrostaciju celtniecība turpinās 5—7 un pat vairāk gadus, Tātad liels komplekss objekts, par kura celtniecību lēmums jāpieņem tagad, tiks pilnībā nodots ekspluatācijā apmēram pēc desmit gadiem. Bez tam jāņem vēl vērā, ka lēmuma pieņemšanas momentā jāzina, kā šis objekts darbosies vismaz pirmajos desmit ekspluatācijas gados. Tātad jāprognozē vismaz divdesmit gadus uz priekšu. Tāpēc PSKP CK un PSRS Ministru Padomes lēmums «Par zemes meliorācijas plānu 1976.—1980. gadam un pasākumiem, kas veicami, lai uzlabotu meliorēto zemju izmantošanu» uzdod PSRS Zinātņu akadēmijai un PSRS Ministru Padomes Galvenajai hidrometeorolo- ģiskā dienesta pārvaldei kopā ar ieinteresētajām ministrijām pēc PSRS Ministru Padomes Valsts zinātnes un tehnikas komitejas apstiprinātās darbu programmas veikt kompleksus pētījumus, lai zinātniski pamatoti noteiktu, kādā apjomā un kādā secībā jāveic ziemeļu upju un Sibīrijas upju ūdeņu daļēja novadīšana uz Vidusāziju, Kazahiju un Volgas upes baseinu, ievērojot šīs ūdens resursu teritoriālās pārdalīšanas ietekmi uz ekoloģiskajiem, fizikāli ģeogrāfiskajiem un sociāli ekonomiskajiem procesiem. Sāda tipa prognozei ir divi laika aspekti. Aprēķināts, ka līdz 2000. gadain ziemeļu un Sibīrijas upju ūdeņu daļējās novadīšanas uz dienvidu rajoniem kopējais apjoms sasniegs 110—160 kubikkilo- trictru .gadā. Taču ūdens patēriņš vienas un tās pašas platības irigācijai ievērojami (apmēram par V3 no vidējā) atšķiras gados ar mazu un lielāku nokrišņu daudzumu. Kā rāda novērojumi, šādi sausie un nokrišņiem nodrošinātie periodi var turpināties 7—10 gadus. Sagaidāmā nokrišņu daudzuma savlaicīga prognoze, piemēram, divdesmit gadus uz priekšu, nepieciešama galveno celtniecības objektu pabeigšanas pareizas secības nodrošināšanai, kā arī to ekspluatācijas optimālā režīma noteikšanai. Tādas tālas (ar divdesmitgadīgu lāgu) prognozes ekonomiskā efektivitāte sniegtos jau pāri desmit miljardiem rubļu. Taču tā ir tikai viena «medaļas puse».

Veicot šādus liela mēroga dabas pārveidošanas pasākumus, jāparedz, kā šie pasākumi tālākajā nākotnē ietekmēs dabas kompleksus un cilvēka iespējas izmantot šeit dabas resursus. Kā jau pārrunājām 17. noda]ā, ja dabas kompleksā būtiski mainās kāds no ekoloģiskajiem faktoriem, tad vairāk vai mazāk izmainās šī kompleksa elementi un attiecīgā ekoloģiskā sistēma (dabas komplekss) pāriet uz citu pašregulācijas līmeni. Taču šī pāreja var turpināties desmitiem gadu. Tāpēc, prognozējot ekoloģiskās situācijas maiņas lielu dabas pārveidošanas pasākumu rezultātā, jāieskatās 50—100 gadus tālā nākotnē.

Bez tam ļoti tālas (ar simt un vairāk gadu lāgu) prognozes nepieciešamas arī pašu hidrotehnisko celtņu drošības rezervju noteikšanai. Te jāņem vērā dabas procesu galējības (sevišķi maza un liela notece — plūdi, vētras, sals, zemestrīču spēks u. c.)'. Ja celtņu rezerves ievērojami pārsniegs reāli iespējamos dabas procesu ekstrēmus (maksimumus un minimumus), tas pārmērīgi sadārdzinās celtniecības darbus un šo celtņu ekspluatācijas izdevumus. Arī šinī ziņā objektīvai prognozei ir liels ekonomisks efekts.

Tātad jau šodien vajadzīgas dabas procesu un ekoloģisko sistēmu struktūras dinamikas tālas un ļoti tālas prognozes ar divdesmit, bet nereti arī ar piecdesmit līdz simts gadu lāgu. Vai mūsdienu prognozēšanas teorija un metodika var nodrošināt iespējas ieskatīties tik tālā nākotnē?

Iepriekšējā nodaļā jau atzīmējām, ka jebkuras sistēmas attīstības gaitā notiek būtiskas pārmaiņas, kad šī sistēma pāriet no viena kvalitatīva stāvokļa citā. Dažādās sistēmās šīm pārejām var būt visai atšķirīgs raksturs gan pēc «lēciena» lieluma un straujuma, gan pēc «miera perioda» garuma starp diviem kvalitatīviem lēcieniem. Taču sistēmas var atšķirties arī pēc tā saucamā nenovēršamības intervāla. Par nenovēršamības intervālu sistēmas attīstībā sauc periodu, kad attiecīgā parādība notiek neizbēgami — kā saka filozofi, aktualizējas nepieciešamība. .Šo nenovēršamību nosaka materiālās pasaules objektīvie likumi un likumsakarības. Tie izslēdz iespēju rasties tādām parādībām, kas neļautu iestāties attiecīgajam notikumam nenovēršamības intervāla robežās, Šajā nenovēršamības intervālā attiecīgo

dabas likumu un likumsakarību darbības «mehānisms» izpaužas tādējādi, ka tie nodrošina šinī laika periodā sistēmas izolāciju no būtiskas pārveidojošas ietekmes. Sinī periodā sistēmas attīstība noris pēc tā saucamajiem sākotnējiem noteikumiem, kas pastāv nenovēršamības intervāla sākumā. Sie sākotnējie noteikumi kalpo kā programma, kas īstenojas nenovēršamības intervāla laikā. Dzīvajam organismam tāds nenovēršamības intervāls ir ontoģenēze — viņa individuālais mūžs no dzimšanas līdz dabiskai nāvei. Izpētot tikai dažu kādas sugas indivīdu ontoģenēzi, varam droši paredzēt, kā notiks visu citu šīs sugas īpatņu dabiskās attīstības gaita. Tāpat arī, zinot debesu mehānikas likumus, var droši paredzēt gaidāmos planētu stāvokļus, Saules un Mēness aptumsumus. Sie abi piemēri savstarpēji līdzīgi tikai formālā skatījumā. Dabas likumu darbības «mehānisms» nenovēršamības intervāla nodrošināšanai vienā un otrā gadījumā ir būtiski atšķirīgs. Taču kā vienā, tā otrā gadījumā nenovēršamības intervāls turpinās tik ilgi, kamēr pastāv «izolācija». Zaudēdama šādu «izolāciju», sistēma zaudē ari atkarību no sākotnējiem noteikumiem. Pirmajā gadījumā «izolāciju» sadrupina būtiskas iedzimtības izmaiņas (piemēram, mutācijas), kas rada novirzes turpmāko paaudžu ontoģenēzes gaitā. Otrajā gadījumā varam iedomāties kāda liela debesu ķermeņa ielaušanos mūsu Saules sistēmā, kas būtiski izmainītu planētu gaitu.

Jo vairāk attiecīgajā sistēmā ierobežojumu un stingrāk tā saistīta iekšējām saitēm, jo relatīvi garāks šis sistēmas komponentu (apakšsistēmu) nenovēršamības intervāls. Taču biežāk mums nepieciešams prognozēt gaidāmo (turpmāko) attīstības gaitu tikko topošām sistēmām un parādībām, kam nav vēl nostabilizējušās iekšējās saites un attīstības tendences. Ar šādu situāciju saduramies, piemēram, tā saucamās ekoloģiskās krīzes prognostiskajā izpētē. Te sistēmas attīstībā nenovēršamības intervāla sākumu noteikt ir ļoti grūti. Bez tam nereti šādai noteikšanai nav praktiskas nozīmes, jo tad kaut ko pasākt ir jau par vēlu. Tāpēc ekoloģiskajā prognozēšanā nedrīkst ierobežoties tikai ar nenovērša- i mības intervāla noteikšanu. Izmantojot varbūtējo pieeju, statistikas metodes (varbūtējos matemātiskos modeļus), iespējams ieskatīties (ar zināmu ticamību) prognozējamās sistēmas nākotnē arī krietni tālāk par nenovēršamības intervālu. Taču tad mums jāatsakās no detaļu paredzēšanas, jāorientējas uz gaidāmās vispārējās situācijas prognozēšanu. Jo tālāk skatāmies pāri nenovēršamības intervālam, jo vispārīgākā veidā gūsim priekšstatu par prognozējamo situāciju. Jo lielāks prognozes lāgs (tālāks ieskats nākotnē), jo mazāka kļūst paredzēšanas pilnība un precizitāte.

Tālas prognozes pilnības un precizitātes palielināšanai izmanto sistēmisko pieeju. Sistēmisko pieeju lieto, gan salīdzinot un izvērtējot rezultātus, kas iegūti ar dažādām pētniecības metodēm un balstoties uz dažādiem dabas likumiem, gan izstrādājot specifiskas prognozēšanas metodes. Par vienu no šādām metodēm — prognozēšanas starpsistēmisko metodi jau runāts šīs grāmatas trešajā nodaļā.

Nereti grūtības starpsistēmiskās metodes pielietošanā rodas sakarā ar nepieciešamību izdalit prognozējošo sistēmu. Konkrēti, runājot par dabas procesu dinamikas paredzēšanu, Zemes biosfērā par tādu prognozējošo sistēmu var kalpot Saules aktivitātes cikliskums, 110 vienas puses, un sagaidamās pārmaiņas cilvēku sabiedrības darbībā, no otras puses. Abas šīs sistēmas, kas sastāda minēto prognozējošo metasistēmu, pašas par sevi arī ir prognozējamas. Saules aktivitātes izmaiņu prognozēšanai veltīta diezgan plaša literatūra. Pēc grāmatas «Saules aktivitātes cikliskums un prognozes» autora J. Vitinska atzinuma, sagaidāmās izmaiņas Saules darbības intensitātē iespējams paredzēt desmitiem un pat simtiem gadu uz priekšu. Piemēram, sevišķi tālas prognozes (vairākus gadsimtus uz priekšu) var veikt ar D. Sovē metodi, kura balstās uz faktiskajiem datiem par retrospekcijas periodu no 200. g. pirms m. ē. līdz 1954. gadam (tātad vairāk nekā divi tūkstoši gadu). Saules darbības prognozi astoņdesmit gadu periodam izstrādājuši O. Vasiljevs un K. Kan- daurova. Sī prognoze paredz, ka ap 2040. gadu ievērojami pieaugs Saules cikliskā aktivitāte. Saules aktivitātes izmaiņu prognozēšanai īsākiem laika periodiem savas metodes izstrādājuši daudzi citi autori (Gleis- bergs, Ols, Kopeckis, Romančuks, Bonovs, Eigensons, Ksantakiss, Baurs, Džiovanelli u. c.).

Ka prognozējošās sistēmas elementus ekoloģiskās situācijas tālai paredzēšanai var izmantot arī datus par Saules sistēmas planētu kustību. Kā raksta I. Druži- ņins, B. Sazonovs un V. Jagodinskis grāmatā «Kosmoss—Zeme. Prognozes», sevišķi nozīmīgi tādām prognozēm ir dati par Jupitera, Merkurija, Veneras un Zemes satuvināšanos vienā pusē no Saules. Tas rada paisuma viļņus Saules virsējā kārtā, kā arī pazemina zemeslodes ģeomagnētisko aktivitāti, tādējādi palielinot iespēju kosmisko staru plūsmai sasniegt mūsu planētas virsmu.

Cilvēku sabiedrība kļūst arvien vairāk par noteicošo faktoru dabas procesu gaitā, visas biosfēras pārveidošanā. No tā, kā tālāk attīstīsies cilvēku sabiedrība, kādas būs tās attiecības ar dabu, kādas prasības tā nākotnē izvirzīs apkārtējās vides struktūrai un patērējamiem dabas resursiem, būs arvien vairāk atkarīgas pārmaiņas dabas kompleksos un visā biosfērā. Paredzēt šī svarīgā antropogēnā faktora attīstību ir sociālās prognozēšanas uzdevums. Sociālās prognozēšanas metodoloģiskais pamats ir marksisma-ļeņinisma klasiķu darbi un PSKP kongresu un plēnumu dokumenti. Sociālās prognozēšanas metodika, iespējas, panākumi un pašreizējais stāvoklis apskatīti dažādu autoru darbos, starp kuriem izceļas ievērojamā padomju zinātnieka I. Bestu- ževa-Ladas zinātniskie un populārzinātniskie raksti un grāmatas.

Iespējams, ka, nonācis līdz nodaļas beigām, lasītājs arvien vēl gaidīs atbildi uz jautājumu: cik tālu tad galu galā iespējams prognozēt. īsi atbildot uz šo jautājumu, jāsaka, ka iespējamais prognozēšanas tālums atkarīgs no zinātnes attīstības līmeņa, no dabas un sabiedrības objektīvo likumu izzināšanas. Jo plašākas un dziļākas būs mūsu zināšanas, jo tālāk spēsim prognozēt.

20. n o d a ļ a

DARI KO DARĪDAMS — APDOMĀ GALU

Tagadējās paaudzes un nākamo paaudžu interesēs Padomju Sociālistisko Republiku Savienībā veic nepieciešamos pasākumus zemes un tās dzīļu, ūdens resursu, augu un dzīvnieku valsts aizsardzībai un zinātniski pamatotai, racionālai izmantošanai, gaisa un ūdens tīrības saglabāšanai, dabas bagātību atjaunošanās nodrošināšanai un cilvēku apkārtējās vides uzlabošanai.

PSRS Konstitūcija

Pirms dažiem gadiem pasauli aplidoja sensacionāla ziņa: amerikāņu zinātnieku grupa publicējusi vēstuli ASV Nacionālajai zinātņu akadēmijai ar priekšlikumu aizliegt dažus pētījumu virzienus «gēnu inženierzinātnē», kas bija saistīti ar ģenētiskā materiāla pārnešanu no viena organisma otrā. Pirms tam zinātniskajā periodikā bija ziņojums par dažiem it kā veiksmīgiem eksperimentiem šajā virzienā. Kalifornijas universitātes Medicīnas centra zinātnieki H. Boiers un H. Gudmens ziņoja par tāda fermenta atklāšanu, kurš šķeļ DNS molekulu. Stenforda universitātes Medicīnas fakultātes darbinieki S. Koens un E. Canga rakstīja, ka viņi esot izstrādājuši paņēmienu, kā ar šī fermenta palīdzību ievadīt baktēriju gredzenveidlgajās DNS molekulās (plazmīdos) citu sugu DNS molekulu fragmentus. Pēc šādas operācijas baktēriju plazinīdi turpinot darboties — dodot ģenētiskās «komandas» un pašrepro- ducējoties. Ar šo paņēmienu autoriem esot izdevies pārstādīt stafilokoku DNS molekulu fragmentus (ģenētisko materiālu) pavisam neradniecīgām baktērijām — zarnu nūjiņām, kā rezultātā radies hibrīds ar stafilokoka un zarnu nūjiņas ģenētiskajām īpašībām. Tad sekoja S. Koena, E. Cangas un Dž. Morrova paziņojums, ka viņi ar šo paņēmienu zarnu nūjiņai ievadījuši kāda Dienvidāfrikas krupja ģenētisko materiālu. Šķita, ka «gēnu inženierzinātne» paver nepieredzētas iespējas medicīnā, gan lauksaimniecībā un citās cilvēka darbības nozarēs, kur izmanto dzīvos organismus. Ar ģenētiskā; materiāla pārstādīšanu cerēja novērst vai izārstēt iedzimtās slimības, iegūt jaunus ārstniecības līdzekļus.

Augkopībā šāda operācija solīja atrisināt slāpekļa mēslojuma problēmu, ja no slāpekļsaistītājām baktērijām attiecīgo ģenētisko materiālu ievadītu kultūraugiem. Tad kultūraugi visu augšanai un attīstībai vajadzīgo slāpekli ņemtu tieši no gaisa un atkristu nepieciešamība mēslot laukus.

Tik daudz labuma solīja eksperimenti «gēnu inženierzinātnē». Taču ievērojami nozares speciālisti, arī Nobela prēmijas laureāts DNS dubultspirāles atklājējs Dž. Votsons, aicināja visas pasaules zinātniekus pagaidām no šādiem pētījumiem atturēties. Kāpēc? Tādēļ, ka eksperimenti ģenētiskā materiāla pārstādīšanā «var novest pie jauna tipa infekciozo DNS elementu rašanās un šādu elementu bioloģiskās īpašības iepriekš paredzēt nav iespējams», Eksperimenti, kuri tiek veikti patlaban, uzsver aicinājuma autori, ir bīstami tāpēc, ka rekom- binēto DNS molekulu atražošanai nākas izmantot zarnu nūjiņu. Šīs baktērijas celmi mājo cilvēka zarnās un spēj apmainīt ģenētisko informāciju ar citu tipu baktērijām, arī tādām, kas izraisa slimības. Tātad nav izslēgts, ka jaunie DNS elementi, kas ievadīti zarnu nūjiņai, plaši izplatās pa cilvēka, baktēriju, augu vai dzīvnieku populācijām, un paredzēt šīs parādības sekas šobrīd nav iespējams. Nav iespējams paredzēt tāpēc, ka, neskatoties uz molekulārās bioloģijas un ģenētikas sasniegumiem, mūsu zināšanas šaja nozarē vel visai nepietiekošas. Tādā situācijā varbūtība, ka šādi eksperimenti var atnest vairāk ļaunuma nekā labuma, ir vērā ņemama.

Šinī ziņā interesantas domas izsaka PSRS Medicīnas zinātņu akadēmijas Onkoloģisko pētījumu centra zinātnieks L. Meklers, analizēdams S. Brenncra priekšlikumu. Ievērojamais amerikāņu ģenētiķis S. Brenners ieteicis pārstādit baktērijām tādus dzīvnieku vai cilvēka DNS molekulas posmus, kuri nosaka mums vajadzīgu olbaltumvielu (piemēram, vīrusu antiķermenīšu) sintēzi. Tādējādi mediķi iegūtu jauna tipa ārstniecības līdzekļus, kas būtu pilnīgi nekaitīgi organismam un palīdzētu izārstēt pašreiz grūti dziedināmas vai pat neārstējamas slimības, efektīvi iznīcinātu jebkurus kaitīgos mikrobus un vīrusus. L. Meklers raksta, ka S. Brcnnera ieteiktā pieeja šī uzdevuma risināšanai ir kļūdaina. Kā zināms, DNS posms (gēns), kas kodē mūs interesējošās olbaltumvielas (anliķermcnīšu, fermenta vai hormona) sintēzi, nosaka tikai šīs olbaltumvielas sastāvu un uzbūvi. Taču mums vajadzīgās fizioloģiski aktīvās vielas satur dažādus cukurus, polisaharīdus, lipīdus, skābes u. c. Sādu fizioloģiski aktīvo vielu sintēze ir daudzpakāpju process, kas noris dažādu šūnas elementu un fermentu mijiedarbībā. Tādu elementu nav mikroorganisma šūnā. Lai te noritētu vajadzīgo fizioloģiski aktīvo vielu bio- sintēze, nepietiek tikai ar dzīvnieka DNS molekulas attiecīgā fragmenta pārnešanu. Mērķa sasniegšanai vajadzētu mikroorganismu pārvērst par dzīvnieka vai cilvēka šūnu, kas sintezē vajadzīgos antiķermenīšus vai fermentus. Turklāt jāņem vērā, ka augstāko dzīvnieku olbaltumvielām ir loti izteikts individuāls raksturs. Tāpēc uz šāda ārstniecības preparāta (olbaltumvielas) ievadīšanu organisms reaģēs kā uz svešķermeni, cenšoties to inaktivēt (iznīcināt), vai arī reaģēs uz to slimīgi.

Taču lielākas iespējas ir izraisīt tadas mikroorganismu mutācijas, kas var būt ļoti bīstamas cilvēkam, dzīvniekiem vai augiem. Tāpēc aicinājuma autori ierosināja jau tuvākajā laikā sasaukt visu valstu vadošos «gēnu inženērijas» speciālistus, lai vispusīgi un detalizēti apspriestu radušās problēmas. Tāda zinātniska apspriede notika Azilomarā (Kalifornijā, ASV) 1975. gada martā. Apspriedes lēmumos ieteikts, izdarot vismazāk bīstamos eksperimentus ģenētiskā materiāla pārstādīšanā, ievērot tos pašus piesardzības noteikumus, kādi paredzēti, eksperimentējot ar audzēju vīrusiem. Izdarot visus citus eksperimentus vai audzējot vīrusu «gēnus», jārīkojas atbilstoši attiecīgajai riska pakāpei. Šādiem eksperimentiem nepieciešamas speciālas laboratorijas, kādās strādā ar tādiem cilvēkam bīstamiem patogēniem mikroorganismiem kā melno baku izraisītāji vai mēra vīrusi. Sevišķi bīstamiem eksperimentiem jārada tādi baktēriju celmi, kuri ārpus laboratorijas aiziet bojā.

Zinātnes vēsture saglabājusi ne mazumu piemēru, kad, neuzmanīgi vai neapdomīgi rīkojoties ar bīstamiem organismiem, radušās visai bēdigas sekas. Diezgan plaši zināms gadījums, kas pirms apmēram simt gadiem notika L. Truvelo laboratorijā Melfordā (ASV). Savā laboratorijā L. Truvelo eksperimentēja ar Eiropā plaši izplatīto kaitēkli — parasto vērpēju, krustoja to ar zīdtauriņu. Ieceres bija daudzsološas: izveidot tādu hibrīdu, kas būtu ziemcīetīgs un ražotu zīdu no vietējo koku lapām. Kādu dienu, kad entomologs pie vaļēja laboratorijas loga pārvietoja izšķīlušos vērpēju kāpurus audzēšanas būrī, pēkšņa vēja brāzma aizrāva bīstamā kaitēkļa kāpurus dārzā. Rūpīgā meklēšana palika bez rezultātiem. Taču no Eiropas ievestie kaitēkļi neaizgāja bojā. Te nebija viņiem dabisko ienaidnieku; dārzā un tuvākajā mežā tie sekmīgi vairojās, un ar katru gadu palielinājās koku un krūmu skaits ar vairāk vai mazāk apgrauztām lapām. Pēc divdesmit gadiem sākās īsta katastrofa: gandrīz visā Masačūsct- sas štatā vairumam augu lapas bija pilnīgi nograuztas. Miljoniem kāpuru rāpoja pa laukiem, ceļiem un ielām, meklēdami barību. Tie līda pa logiem mājās un apgrauza pat istabas puķes; grīdu un mēbeles klāja rāpojošu kāpuru slānis. Icdūrušies kāpuru sariņi cilvēkiem izraisīja īpatnēju ādas slimību. Neciešamu smirdoņu radīja pūstošie kāpuri un to ekskrementi. Cīņai ar vērpēju dedzināja mežus; ceļus, takas un māju pagalmus laistīja ar indīgām ķimikālijām. Taču nekas nelīdzēja, līdz mūsu gadsimta sākumā no Eiropas ieveda Amerikā vērpēja dabiskos ienaidniekus. Kaut arī tic vērpēju neiznīcināja pilnīgi, tomēr ievērojami samazināja kaitēkļu skaitu un stipri vien ierobežoja to tālāku izplatību.

Nejauša kļūme, kuras sekas izrādījās visai bēdīgas. Biežāk gan smagas negatīvas sekas izraisa neapdomīga, netālredzīga vai arī bezatbildīga rīcība. Kā piemēru šeit var minēt franču veterinārārsta A. Delila «eksperimentu». Dzīvnieku dakteris dzīvoja netālu no Parīzes un aizrāvās ar dārzkopību. Viegli iedomāties viņa sašutumu par savvaļas trušu «ciemošanās» sekām rūpīgi koptajā dārzā. Nelīdzēja nekādi aizsardzības pasākumi, pat stiepļu žogs, zem kura truši raka ejas. Tad A. Delils atcerējās kādu līdzekli, ar kuru veiksmīgi bija izdevies apkarot trušus Austrālijā. Tā bija slimība miksomatoze, ko izraisa kāds vīruss. Ar šo slimību vieglā formā slimo Amerikas truši (Siflvilagus ģints), taču Eiropas truši (Oryctolagus ģints) 110 tās masveidīgi iet bojā. Un A. Delils nolēma izmēģināt šo līdzekli. Vīrusu kultūru viņš dabūja 110 kāda kolēģa Šveicē un 1952. gada jūnijā to injicēja savā dārzā noķertam trusim. Drīz vien savvaļas truši izzuda ne tikai tuvākajā apkārtnē. Vasaras beigās miksomatozes epidēmija plosījās gandrīz visā Francijas teritorijā, nākamajā pavasarī tā pārmetās jau uz kaimiņzemēm. Gāja bojā ne tikai savvaļas truši, bet arī to pieradinātie radinieki. Radās milzīgi zaudējumi. Pirms Delila «eksperimenta» Francijas ienākumi no trušu ādiņu un vilnas eksporta pārsniedza 600 miljonus franku. Iekšējam patēriņam plaši izmantoja trušu gaļu. A. Delils pēkšņi bija atņēmis savai zemei lielus ienākumus. Taču vislielākos zaudējumus (ap desmit miljardu franku) cieta Francijas mednieku biedrība. Vainīgo atrada bez grūtībām — A. Delils savu eksperimentu un tā iespējamās sekas bija aprakstījis «Francijas Lauksaimniecības akadēmijas rakstos». Mednieku biedrība iesūdzēja viņu tiesā, savā prasībā par zaudējumu atlīdzināšanu norādot, ka viens cilvēks pēc savas iegribas nedrīkst tik radikāli iejaukties dzīvajā dabā, sevišķi vēl, ja viņš to dara savtīgos nolūkos un pietiekami skaidri apzinās savas rīcības iespējamās sekas. Par šo prāvu daudz rakstīja ne tikai Francijas, bet arī citu valstu laikraksti. Tiesas sēdes notika pārpildītā zālē. Taču izrādījās, ka Francijā nav tāda likuma, uz kura pamata varētu notiesāt par tādu rīcību.

Var minēt ne mazumu piemēru, kad visai negatīvas sekas radījusi šķietami pozitīva rīcība. I<as gan varētu nosodīt, teiksim, malārijas oda apkarošanu? Tā sprieda arī medicīnas darbinieki, kas rīkoja purvu, šo malārijas perēkļu, apsmidzināšanu ar DDT pulveri Kalimantānas salā. Gala rezultāts bija tāds, ka strauji savairojās žurkas un to izsalkušie bari uzbruka tīrumiem un pārtikas noliktavām.

Par otru piemēru var minēt Reinas augšteces rekonstrukciju, ko veica pagājušajā gadsimtā pēc pazīstamā vācu inženiera J. Tullas projekta. No inženiertehniskā viedokļa kā projekta izstrādāšana, tā ari īstenošana tika veikta nevainojami. Reinai iztaisnoja likumus, nogrieza attekas un aizbēra vecupes. Zemākajās vietās krastus paaugstināja ar mākslīgi uzbērtiem aizsargdambjiem. Iztaisnotajā un sašaurinātajā gultnē upe ievērojami paātrināja tecēšanas ātrumu. Pavasara ūdeņi noskrēja • daudz ātrāk nekā pirms rekonstrukcijas, kādreiz slapjā paliene pārvērtās par labībai piemērotu lauku. Šķita,

ka projekta autora solītie labumi nodrošināti. Taču drīz vien izpaudās arī citas sekas, ko ne projekta autors, ne šī projekta atbalstītāji un finansētāji nebija gaidījuši. Paātrinātā upes straume arvien vairāk padziļināja gultni, padziļinājās arī Reinas pieteku gultne. Tas savukārt izraisīja gruntsūdens līmeņa krišanu apkārtējā teritorijā. Akās sāka izsīkt ūdens, no ūdens trūkuma vasarā cieta dārzi, pļavas un sējumi. Rezultātā zaudējumi vairākkārt pārsniedza tos labumus, ko deva Reinas augšteces rekonstrukcija.

Kā te lai neatceras F. Engelsa vārdus: «Tomēr pārāk neleposimies ar savām uzvarām pār dabu. Par katru šādu uzvaru tā mums atriebjas. Katrai šādai uzvarai, protams, vispirms ir tās sekas, kuras mēs esam gaidījuši, bet, otrkārt un treškārt, tai ir arī pavisam citas, neparedzētas sekas, kas ļoti bieži iznīcina pirmo seku nozīmi. Tiem cilvēkiem, kas Mezopotāmijā, Grieķijā, Mazāzijā un citur iznīcināja mežus, lai iegūtu aramzemi, ne sapņos nerādījās, ka viņi līdz ar to lika pamatus šo zemju tagadējai panīkšanai, jo reizē ar mežiem viņi iznīcināja arī mitruma uzkrāšanās un uzglabāšanās centrus. Kad Alpu itālieši izcirta kalnu dienvidu nogāzē egļu mežus, kurus tik rūpīgi sargāja ziemeļu nogāzē, viņi nenojauta, ka ar to viņi grauj pamatus savas apkārtnes kalnu lopkopībai; vēl mazāk viņi nojauta, ka līdz ar to viņi gada lielāko daļu atstāj bez ūdens savus kalnu strautus, lai toties lietus periodos tie vēl straujāk gāztos pāri līdzenumam.»[7]

Analizēdami līdzīgus piemērus, ko vairumā sniedz pašreizējā ekoloģiskās krīzes situācija, daudzi kapitālisma zemju filozofi un dabas zinātnieki secina, ka cilvēku sabiedrībai nav tālākas attīstības perspektīvas, jo cilvēce ar savu darbību neizbēgami veidojot sev degradācijas un pat bojāejas situāciju. Jau šīs grāmatas iepriekšējās nodaļās konstatējām šādu spriedumu sociālās saknes. Sabiedriskā iekārta bez nākotnes projicējas pesimistiskajās prognozēs. Kapitālistiskā saimniekošanas sistēma, kur ražošanas uzņēmumu īpašnieki tiecas pēc maksimālas peļņas, orientē sabiedrību tikai uz pašreizējo interešu apmierināšanu. Rūpes par nākamajām paaudzēm te izpaliek.

Turpretī komunisms un tā pirmā stadija — sociālisms pēc būtības tiecas nākotnē. Rūpes par pasaules, cilvēces, atsevišķas zemes nākotni, par nākamajām paaudzēm ir sociālistiskās un komunistiskās sabiedrības viens no vissvarīgākajiem uzdevumiem. Komunisma celtniecība iekļauj sevī nākotni kā dzīves pamatrādītāju, kā sabiedrības progresa varenu dzenuli. Taču sociālisma sabiedrībā vēl izpaužas pagātnes paliekas: ir nepietiekošas rūpes par sabiedrisko īpašumu (arī dabas bagātibām), nepārdomāta, ekoloģiski kaitīga rīcība, kad atbildīga amatpersona tūlītēju panākumu gūšanai ignorē nākotnē iespējamās negatīvās sekas. Te izpaužas ne tikai apziņas sociālā atpalicība un ekoloģiskās izglītības trūkums, bet arī tīri psiholoģiski faktori.

Psiholoģiski cilvēkam piemīt tieksme noraidīt savas darbības negatīvās sekas. Daži psihologi apgalvo, ka cilvēka smadzenes iekārtotas tādējādi, lai par patiesību pieņemtu to, kas viņam dod priekšrocības. Šāda smadzeņu īpašība izveidojusies ilgstošā evolūcijas procesā, tā palīdzēja mūsu tālajiem senčiem izdzīvot nesaprotamā un draudīgā pasaulē. Tāpēc cilvēks nelabprāt pieņem notikumu negatīvās prognozes. Sī doma ļoti reljefi izteikta sengrieķu mītā par Kasandru, kura precīzi paredz draudošās briesmas, taču neviens viņai netic. F. Šillers balādē «Kasandra» dziļi psiholoģiski parāda viņas smagās ciešanas. Skaidri apzinādamas gaidāmās briesmas, viņa nespēj neko labot, tāpēc to nospiež sirdsapziņas pārmetumi, pilsoniskās atbildības slogs un nepārtrauktas dvēseles mokas.

Taču jau kopš senatnes valdīja uzskats, ka cilvēkam, kurš spēj paredzēt nākotni, jābūt godīgam un patiesam pret pārējiem cilvēkiem, savlaicīgi jabrīdina tie par draudošajām briesmām. Jau izsenis izveidojies zināms pareģu «morāles kodekss», kuru trāpīgi raksturojis A. Puškins «Dziesmā par viedīgo Oļegu»:

Pie meža, kur krēsla kā slēpdamās lien, Vecs zīlnieks tam parādās priekšā, Kas ilgi tur kalpojis Perunam vien Un raudzījies nākotnē iekšā;

Tā burvim pēc gada ir aizgājis gads, Un apstājies OJegs to uzrunā pats: «Jel saki man, vecais, ja dievi to zin, — Ko rāda tev rītdienas lapa?

Vai drīz jau, lai priekā to kaimiņi tnin, Man beigt būs šo ceļu pie kapa? Teic droši, ko redzi, kaut rādās šis kaps: Par algu tev zirgs, kā man liekas, būs labs.» «No vareno varas mums jābaidās nav. Un alga ir pareģim lieka; Mēs redzam, kas debesis nosacifs jau, Bet villu mums vēstīt nav prieka .,.»'

Taču ne vienmēr pasaules varenie ir bijuši ar tādu plašu skatu uz dzīvi un tik iecietīgi kā kņazs Oļegs. Ne jau bez pamata pareģis Teiresijs Sofokla traģēdijā «Valdnieks Oidips» izsaucās- .

Ak vai, cik viedam grūti! Gaišredzība tam Ne katrreiz labu nes.

Senatnē nākotnes paredzētājam kalpoja prāta asums un personiskā dzīves pieredze. Mūsdienu prognozista rīcībā ir varena zinātne un ātrdarbīgas elektroniskās skaitļošanas mašīnas, kas spēj veikt ari daudzas loģiskas operācijas, apstrādāt plašu informāciju. Modernai prognozei ir liels loģisko un faktoloģisko pamatojumu spēks. Taču psiholoģiskajā plāksnē ari mūsdienās negatīvo seku paredzētajiem rodas ne mazums grūtību. Te, runājot K. Marksa vārdiem, apziņa atpaliek no materiālās esamības. Tas arī pilnīgi saprotams, jo šajā materiālajā esamībā taču notiek arvien straujākas kvalitatīvas pārmaiņas.

Jau G. Hēgelis savā laikā rakstīja, ka cilvēks paliek dabas vergs tik ilgi, kamēr nesāk mērķtiecīgi «komponēt» dabas procesus. Mēs esam šī vēsturiskā pavērsiena aculiecinieki. Taču reizē mēs vērojam arī zinātnes un tehnikas progresa paātrināšanos. Tie ir organiski savstarpēji saistīti procesi. Tas liek domāt, ka par vispārējā progresa mērauklu var kalpot ātrums, ar kādu notiek pāreja uz mērķtiecīgāku, dziļāku un globālāku dabas spēku «komponēšanu», uz cilvēka tālāku atbrīvošanu no aklo dabas spēku varas, no stihiskā sabiedrības attīstības procesa spēkiem, cilvēka tālāka humanizā- cija — «lēciens no nepieciešamības valstības brīvības valstībā». Cilvēks «komponē» dabas un sabiedrības spēkus iepriekš izvirzīta, skaidri formulēta ideāla sasniegšanai. Taču šis ideāls ir ne tik daudz noteikta ražošanas

1 Atdzejojis K. Krūza.

un patēriņa līmeņa sasniegšana, bet gan galvenokārt ši līmeņa paaugstināšanas tempa paātrināšana.

Klasiskajā zinātnē pagājušajā gadsimtā ideāls bija lietu un parādību galīga un pilnīga izzināšana. Mūsdienu zinātnes mērķis ir paātrināta un efektīva virzīšanās uz patiesību, kur svarīga ne tikai jaunas informācijas iegūšana, bet arī šīs informācijas iegūšanas jaunu, efektīvāku metožu izstrādāšana. Kā uzsver B. Kuzņecovs grāmatā «Optimisma filozofija», mēs pārdzīvojam sabiedriskās domas krasu kvalitatīvu pāreju no vecu vecā konservatīvā optimisma uz moderno dinamisko optimismu. Konservatīvais optimisms vadījās pēc principa: «Tā bijis, tā būs.» Ideāls — mūžīga aizkapa dzīve paradīzē bez nebūtības, kur valda labais (nav ļaunuma) un nekas nemainās, — mūžīgā «ozianna». Vecajā klasiskajā uztverē tagadne ir tikai punkts uz laika ass (laika periods ar nulles ilgumu, nekas) — ro beža starp to, kā vairs nav, un to, kā vēl nav, starp jau izbijušo pagātni un vēl neesošo nākotni. SI neesošā nākotne iedvesa bezcerību, pat šausmas. Tāpēc apziņa meklēja iespēju turpināt tagadni — kaut vai «aizkapa dzīvē».

Apziņa, kas pārveido pasauli, pildās ar vispārējo, ar to, kas ir nemirstīgs, ar to, kas projicējas nākotnē. Nākotne projicējas tagadnē mērķa veidā, tas atbrīvo apziņu no pesimistiskajām bezcerīgajām šausmām.

V. Gētes nemirstīgajā traģēdijā Mefistofelis saka Faustam:

No viņa spēka daļa es,

Kas ļaunu vienmēr grib un labu vienmēr nes.

Scit «ļaunu gribēt» Gētes izpratnē nozīmē pārtraukt «oziannu»; «labu nest» nozīmē pārvērst šo labo no sastinguša kanona tādā stāvokli, kas vēsturiski īstenojas un attīstās. Fausts pamet oficiālo zinātni, jo viņu neapmierina tur valdošā izziņas «ozianna» — galīgo un mūžīgo patiesību valstība bez domas pretrunām un emocijām. Viņš vēlas grēku, ļaunumu un iet pa šo ceļu ne tik daudz ļaunā gara vadits kā ar Mefistofeļa tehnisko atbalstu. Tas ir «labā» un «ļaunā» mūžīgas diskusijas ceļš, kas izbeigsies tad, kad —

Ja es uz acumirkli teiktu:

Cik jauks, tu esi, paliec vēl pie manis!

Tad vari mani saitēs siet, Tad labprāt gribu bojā ieti

Tā būtu kanoniskā «labā» galīgā uzvara, tā būtu katra nākošā mirkļa līdzība pagājušajam mirklim (simetrija laikā, līdzsvars), esības izbeigšanās, nāve. Bet Fausts pārvar nāvi radošā darbā. Sis viņa darbs ir daļa no kopējā cilvēces darbības procesa, kas nevar apstāties un tādēļ pēc savas būtibas ir nemirstīgs. Savos pēdējos brīžos Fausts saka:

So ņudzekli es labprāt redzētu, Ar brīvu tautu brīvi stāvētu. Es spētu sacīt uz šo bridi: «Tu esi skaists! jel kavējies! Viss, ko es radīju pa dzīves sprīdi, Ne mūžos nevar izgaisties.»

Gētes «Fausts» ir himna cilvēka cīņai par laimi — par laimi nevis kanoniskās «svētlaimes» izpratnē, bet gan plašā, dialektiskā nozīmē. Sāda laimes izpratne Gētem piemīt intuitīvi. Mūsdienu zinātne apstiprina to eksperimentāli. Pēc psihofizioloģijā pazīstamā Vēbera- Fchnera likuma, sajūtas pieaug kā kairinājuma intensitātes logaritmi. Tas nozīmē, ka cilvēks pierod pie dažādiem faktoriem, arī tādiem, kuri sākumā radīja laimes sajūtu, un rezultātā šī sajūta izzūd. Cilvēks var gūt neizsīkstošu laimes sajūtu, tikai paātrināti pieaugot tam, kas viņu dara laimīgu. Protams, laimīgs ir izsalkušais, iegūstot ēdienu, taču tik ilgi, kamēr apmierina izsal kumu. Bioloģisko vajadzību apmierināšana spēj sagādāt cilvēkam laimes brīžus, tomēr šie brīži ir īslaicīgi, tie pāriet līdz ar šo vajadzību apmierināšanu. Praktiski neizsmeļamas ir cilvēka garīgās vajadzības. Cilvēka radošais darbs, garīgo «slāpju» paātrināta veldzēšana kļūst par neizsmeļamu laimes avotu. Tādējādi indivīda personiskās laimes un optimisma pamats pēc savas būtības saskan ar visas cilvēces progresa mērauklu — mērķtiecīgās pārveidojošās darbības paātrināšanu.

Lai ievadītu cilvēka radošo un pārveidojošo darbību visoptimālākajā gultnē, vajadzīga zinātniska prognozēšana. Prognoze nepieciešama, lai noskaidrotu visoptimālākos variantus tautsaimniecības attīstībai, dabas resursu racionālai izmantošanai, cilvēkam vispiemērotākās apkārtējās vides, ainavas struktūras veidošanai. Veidojot apkārtējo vidi, cilvēce faktiski veido arī savu nākotni. Komunisma princips «no katra pēc spējām, katram pēc viņa vajadzībām» paredz ne tikai dažādu mantu un pārtikas produktu pārpilnību, bet arī tādas apkārtējās vides veidošanu, kas apmierinātu nepārtraukti augošās cilvēku prasības, tādas vides veidošanu, kas maksimāli sekmētu vispusīgas personības attīstību.

Apgalvojumi, ka daudzām ekoloģiskajām vērtībām neesot kvantitatīva ekonomiska ekvivalenta, ir pareizi tikai statiskā skatījumā. Visu ekoloģisko vērtību ekonomiskais ekvivalents skaidri izpaužas dinamikā. Tāds saimniekošanas variants, kas perspektīvā noved pie dabas resursu izsīkšanas (arī to resursu, kurus tieši neizmantotu ražošanā), prognostiskā skatījumā neizbēgami noved (tuvākajā vai tālākajā nākotnē) pie ražošanas tempu bremzēšanas un cilvēku reālās labklājības pieauguma palēnināšanās. No sacītā izriet, ka racionālu dabas resursu izmantošanu spēj nodrošināt tikai tāds plāns, kas balstās uz ražošanas un dabas kompleksu optimālākā struktūras varianta izvēli. Optimālākais variants — tāds, kurš nodrošina kā tagadnē, tā nākotnē lielāku ražošanas un cilvēka humanizācijas procesa paātrinājumu. Kāpēc? Tāpēc, ka tas nepieciešams mūsu un nākamo paaudžu laimei.

SATURS

Ievads ,i..

/ nodaļa. Prognozēšana kā intelekta pamatīpašība

2.   nodaļa. Vai acīm redzamais ir galvenais prognozē?

3.   nodaļa. Kā notiek zinātniskā prognozēšana ,

4.   nodaļa. Dzīvnieki un augi arī paredz . . .

5.   nodaļa. Kāda būs čiekuru un ābolu raža . ,

6.   nodaļa, lntroducēto augu un dzīvnieku likteņa paredzēšana . .

7.   nodaļa. Kā sasniegt vēlamo ražu …..

8.   nodaļa. Kad ziedēs pīlādzis? …….

9.   nodaļa. Vai mežaudze aizies bojā……………….

10.   nodaļa. Kādu postu kultūraugiem nodarīs kai tēk|i un slimības

11.   nodaļa. Cik zivju būs jūrā?……………………..

12.   nodaļa. Vai plēsīgos dzīvniekus iznīcinās? .

13.   nodaļa. Kā izskatījās augs, kuru neviens nav redzējis

H. nodaļa. Kad ārsts bezspēcīgs ……

15.   nodaļa. Ne tikai praktiskam patēriņam . ■ .

16.   nodaļa. BAM un prognoze……………………….

17.   nodaļa. Nākotnē — līdzsvars vai pašregulācijas pilnveidošana?

18.   nodaļa. Un kas pēc tain?………………………..

19.    nodaļa. Cik tālu vajag un var paredzēt . .

20.    nodaļa. Dari ko darīdams — apdomā galu ■

Arturs Mauriņš KURP EJ. DABA?

Redaktore J. Roze. Mākslinieciskais redaktors A. Lipins. Tehniska redaktore D. Pastare. Korektors

I.  Tirāns.

Nodota salikšanai 15.11.78 Parakstīta Iespiešanai 13.02.79. JT 05080. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs J»? 1. Latiņu garnitūra. Augstspiedums.

II,      76 uzsk. iespiedi.: 12,72 izdevn. I. Metiens 30 00i> eks. Pašūt. J<° 2959-D. Cena 65 kap. Izdevniecība «Liesma», 220047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. •NS 124/29655/J265I. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rigā, Blaumaņa Ielā 38/40.

Mauriņš A.

918 Kurp ej, daba?: Pārrunas par zin. prognozēšanu. — R.: Liesma, 1979. — 223 lpp. — (Stāsti par dabu).

21002—124 — 358 ?9 i(jo;joo0000 57(01)9)

M801 (11)—79 '

1 Ļeņins V. /. Raksti. Tulk. no 4. izd., 1. sēj., 155. Ipp. Visās turpmākajās parindēs Ļeņina darbi norādīti pēc ši izdevuma.

6 — 2959

1 Engelss F. Ģimenes, privātīpašuma un valsts izcelšanās. R., «Liesma», 1970, 45.-46. ipp.

7 — 2959

1 Ļeņins V. I. Raksti, 45. sej , 87. lpp.

1 Ļcnins V. I. Raksti, 38. sāj., 257. lpp.

[2] turpat, 153. lpp.

Content

Mauriņš Arturs Kurp ej, daba

IEVADS

1. nodaļa PAREDZĒŠANA KĀ INTELEKTA PAMATĪPAŠĪBA

2. nodaļa VAI ACIM REDZAMAIS IR GALVENAIS PROGNOZĒ?

3. nodaļa KA NOTIEK ZINĀTNISKĀ PROGNOZĒŠANA

4. nodaļa DZĪVNIEKI UN AUGI ARI PAREDZ

5. nodaļa KĀDA BŪS ČIEKURU UN ĀBOLU RAŽA

6. n o d aļa INTRODUCĒTO AUGU UN DZĪVNIEKU LIKTEŅA PAREDZĒŠANA

7. nodaļa KĀ SASNIEGT VĒLAMO RAŽU

8. nodaļa KAD ZIEDĒS PĪLĀDZIS?

9. nodaļa VAI MEŽAUDZE AIZIES BOJĀ?

10. nodaļa KADU POSTU KULTŪRAUGIEM NODARĪS KAITĒKĻI UN SLIMĪBAS

11. nodaļa CIK ZIVJU BŪS JŪRĀ?

12. nodaļa VAI PLĒSĪGOS DZĪVNIEKUS IZNĪCINĀS?

13. nodaļa KĀDS IZSKATĪJĀS AUGS, KURU NEVIENS NAV REDZĒJIS

14. nodaļa KAD ĀRSTS IR BEZSPĒCĪGS

15. nodaļa NE TIKAI PRAKTISKAM PATĒRIŅAM

16. nodaļa BAM UN PROGNOZE

17. nodaļa NĀKOTNĒ — LĪDZSVARS VAI PAŠREGULĀCIJAS PILNVEIDOŠANA?

18.NODAĻA UN KAS PĒC TAM?

19. nodaja CIK TĀLU VAJAG UN VAR PAREDZĒT

20. n o d a ļ a DARI KO DARĪDAMS — APDOMĀ GALU

SATURS