Akimuškins Igors

Kurp. Un kā.

IGORS AKIMUŠKINS

KURP? UN KĀ?

.

VIŅUS AICINA TĀLES

1725. gadā, kad Pēterburgā mira cars Pēteris, jauna nelaime no austrumiem tuvojās Krievijai. Pārmērīgi savairojušās kaut kur Āzijas stepēs, pelēkās žurkas traucās uz Eiropu. 1727. gadā viņu izsalkušie bari pienāca pie Astrahaņas. Te Volga tiem aizšķērsoja ceļu. Žurkas uzreiz neuzdrošinājās pārpeldēt upi, šaudījās gar ūdeni. Taču nāca klāt arvien jauni grauzēju leģioni. Volgas austrumu krasts pie Astrahaiļas vārda tieša nozīmē mudžēja no žurkām. Viņu bija bez skaita, bez gala.

«Pēc zemestrīces Kaspijas apkaimē,» rakstīja viens no Krievijas pirmajiem zoologiem Pēteris Pallass, «žurkas ieradās Astrahaņā no Kūmas tuksneša 1727. gadā pirms divus gadus ilgā mēra, milzīgiem bariem pārpeldējušas Volgu.»

Miljoniem žurku noslīka. Tomēr miljoni izglābās un virzījās uz Ukrainu. Drīz vien tās ieradās jau Polijā un Bohēmijā, bet pēc desmit gadiem cita žurku orda ielauzās Austrumprusijā.

1753. gadā pelēkās žurkas «svinīgi» iesoļoja Parīzē.

Agrāk neviens viņas te nebija redzējis. Tiesa gan, Eiropā dzīvoja sava vietējā žurka — tā saucamā melna žurka, kas ir sīkāka. Bet tagad bija atnākušas arī pelēkās žurkas, un to bija tik daudz, ka visur tās kļuva par šausmīgu nelaimi. Anglijā vien lauksaimniecība cieta zaudējumus no žurkām par 15 miljoniem sterliņu mārciņu ik gadus.

Pirmo pelēko žurku, kura nokļuva zoologu rokās, noķēra Parīzes Botāniskajā dārzā sargs. Viņš aiznesa to slavenajam dabas pētniekam Bifonam. Un Bifons aprakstīja grauzēju, kuru viņš agrāk nekad vēl nebija redzējis. Bet Bifons necienīja sistemātiku un sisteināti- ķus un aprakstu neizdarīja pēc noteikumiem, kuri tolaik jau bija zinātnē nostiprinājušies. Tāpēc vēiāk anglis Berkenhauts no jauna aprakstīja šo sugu ar nosaukumu Norvēģijas žurka. Kāpēc Norvēģijas — nav saprotams. Droši vien toreiz domāja, ka pelēko žurku dzimtene ir Norvēģija.

Pa to laiku grauzēji turpināja izdarīt iekarojumus. Pagājušā gadsimta sākumā tie jau bija aizkļuvuši līdz Amerikai (saprotams, kā bezbiļetnieki uz kuģiem, kurus bija uzbūvējuši cilvēki) un 1851. gadā, trīssimt gadu pēc Balboa[1], šķērsoja kontinentu un izgāja pie Klusā okeāna krastiem. Visur pa ceļam viņi iznīcināja melnās žurkas, kuras rietumu puslodē pārpilnībā saglabājušās vienīgi Dienvidamerikā, un visur viņiem sekoja epidēmijas.

Tagad nav šaubu, ka žurkas iznēsā daudzas briesmīgas slimības: mēri, tīfu, mutes un nagu sērgu, trilii- nozi .. . Nav tomēr izšķirts cits jautājums: kādā veidā tās nokļuvušas Eiropā? Žurku gājiena dramatiskā aina, ko nupat attēloju, droši vien liks daudziem speciālistiem iecietīgi pasmaidīt. Tāpēc ka šo klasisko hipotēzi par žurku izvietošanos Eiropā, kuru vēl nesen pētnieki atzina gandrīz vienprātīgi, pēdējā laikā daži speciālisti kategoriski noraida.

«Pallass dzimis 1741. gadā,» raksta ievērojamais padomju zoologs B. Zitkovs, «tātad viņš nevarēja novērot peldošās žurkas. Pēc viņa domām, žurkas esot atnākušas «no Kūmas tuksneša» … Taču Kuma tek Priekš- kaukāzā, ziemeļos no Terekas, bet Astrahaņa atrodas Volgas kreisajā krastā. Tātad žurkas peldējušas nevis no Āzijas uz Eiropu, kā iztulkojuši Pallasa tekstu gandrīz vai visi zoologi… bet gan no Eiropas uz Āziju.»

Tāda ir galvenā vecās un jaunās teorijas nesaskaņa. Pelēkās žurkas neapšaubāmi pārceļojušas uz Eiropu no Āzijas, tomēr nevis no Aizvolgas, bet gan, acīm redzot, no Ziemeļķīnas un nevis kājām, bet gan tirdzniecības kuģos. Pēc tam jau no Rietumeiropas viņas iebrukušas Krievijā. Tās pārpeldējušas Volgu (nevis no austrumiem uz rietumiem, bet gan no rietumiem uz austrumiem!) un pagājušā gadsimta beigās nonākušas līdz Irtišai. Tajā pašā laikā no Sibīrijas otras malas cits žurku vilnis virzījies tām pretim un pienācis pie Je- ņisejas.

Sīs Austrumsibīrijas pelēkās žurkas pārcēlušās uz Aizbaikālu arī laikam gan no Ķīnas. Kad preču vilcieni sāka iet pa jaunajām Sibīrijas dzelzceļa sliedēm (tas notika 1896. un 1897. gadā), abas uzbrūkošās žurku «armijas» sastapās Rictumsibīrijas centrā. Uzreiz gan nesastapās, bet pēc gadiem desmit. Pēc krievu-japāņu kara, kad pa lielo Sibīrijas maģistrāli gāja bezgalīgi ešeloni ar karaspēku un pārtiku, pelēkās žurkas tur uzradās lielā skaitā.

Ievērojamais zoologs profesors A. Kuzjakins pamatīgi izstrādātā rakstā apstiprina šo jauno koncepciju. Tomēr ārzemēs un pie mums vēl atrodas vecās hipotēzes aizstāvji.

Lai arī pa kādiem ceļiem būtu izplatījušās žurkas, vai tad pati šī neapvaldāmā jaunu zemju iekarošanas dziņa vien jau nav apbrīnošanas vērta? Kāds spēks, kāds nepārvarams dzenulis aiztrenca mazos grauzējus galvu reibinošajā ceļojuma apkārt zemeslodei?

Vēl nesen uz visiem tādiem jautājumiem pat dabas pētnieki atbildēja ar citātiem no bībeles (vai arī klusēja). Bet bībelē bija teikts, ka par starta vietu, no kurienes sākuši savus klejojumus pa zemes virsu visi sauszemes zvēri un putni, kukaiņi un visādi gliemji un tārpi, bijis Ararata kalns. Viņi aizklīduši prom no turienes tāpēc, ka te, pie šā kalna virsotnes, pēc sešu mēnešu un septiņpadsmit dienu ilgas kuģošanas piestājies slavenais Noasa šķirsts. Sajā šķirstā esot bijis «no katras radības pa pārim». Kad ūdens atplūdis, dzīvnieki no turienes devušies savā tālajā" ceļā, kuram vēl šobaltdien gals nav redzams… Baltie lāči, kažokus vaļā atsituši, aizbēguši no Kaukāza karstuma uz Arktiku. Pingvīni sākuši steberēt cauri tropiem uz Ant- arktīdu, bet lauvas un žirafes jau kā pa jokam aizkļu- vušas līdz Āfrikai.

Pat Kārlis Limiejs, slavenais zviedru dabas pētnieks, ticēja šai brīnišķīgajai pasaciņai. Tagad tai pat bērni netic. Soli pa solim, neatlaidīgā darba un asprātīgos eksperimentos biologi beidzot atklāja stūrmaņu noslēpumus, izpētīja daudzu četrkājaino un putnu valsts nomadu migrāciju ceļus un cēloņus.

Zinātne tagad var dot atbildi, kurp iet, peld un lido dzīvnieki un kā viņi orientējas ceļā.

SENO KONTINENTU PILIGRIMI

Paleoterija zobs

iss iesākās ar kauliem. Zemes racēji bija atraduši akmeņlauztuvēs kaut kā- _ dus dīvainus skeletus. Tos atrada da- ' žādās zemēs un dažādā laikā. Kas tie

« par kauliem — neviens nezināja. Domāja visādi. Daži

teica, ka tie esot Magogas Goga [2] kauli, citi sprieda, ka tie piederot valdniekam Teitobadam, tam pašam, kurš atvedis ģermāņu ordas un gribējis iekarot Romu, bet I romieši viņu sakāvuši.

">' Bet varbūt tās ir Hanibala kaujas ziloņu mirstīgās

atliekas? Biezādaiņi izklīduši pa Eiropu, kad Hanibals bija padzīts 110 Itālijas, un ziemeļu mežos nobeigušies no aukstuma …

Grieķu zinātnieki Ksenofans, Ilerodots un Ksantoss noprata, kam īstenībā pieder fosilie skeleti. Viņi apgalvoja, ka šie skeleti esot izmirušu dzīvnieku atliekas.

Taču drīz vien romieši iekaroja visas grieķu pilsētas— gan Eiropā, gan Mazāzijā, gan Āfrikā. Antīkā zinātne, kas bija izpētījusi jau daudz ko tādu, ko cilvēkiem vēlāk vajadzēja atklāt no jauna, pavisam panīka. Gara tumsība izgudroja savas teorijas.

Kapri salā ķeizara Augusta kolekcijās tolaik glabājās milzu kauli. Vietējie lietpratēji teica, ka skelets piederot ciklopam, kuram viltīgais Odisejs izdūris aci.

Tiklab visos viduslaikos, kā ari visā renesanses laikmetā, gandrīz vai līdz XIX gadsimtam cilvēki ticēja šādām nejēdzībām, nevērojot gadsimtiem priekšā aizsteigušos zinātnieku protestus. Šo zinātnieku vidū bija itālieši Bokačo un Leonardo da Vinči un Krievijā — Lomonosovs. .

Pirms franču revolūcijas dabas pētnieks žoržs Bifons savāca daudz faktu, kurus izpētījis viņš pierādīja, ka seno būtņu kauli un fosilijas ir tagad izmirušu dzīvnieku atliekas. Tie nav līdzīgi tagadējiem dzīvniekiem, jo daba nestāv uz vietas, bet attīstās.

Tas runāja pretim bībelei, un Parīzes teoloģijas fakultāte apsūdzēja Bifonu ķecerībā. Zinātnieku piespieda publiski atteikties no saviem uzskatiem.

Vēlāk, pēc revolūcijas, par lielu dzīvnieku pazinēju kļuva cits francūzis — Zoržs Kivjē. Tolaik Monmartrā bija tikai klaja vieta un akmeņlauztuves. Tajās ieguva kaļķakmeni. Bet kaļķakmenī atrada daudz dažādu fosiliju. Kivjē cītīgi tās pētīja, salīdzināja citu ar citu un ar mūsdienu dzīvnieku kauliem. Viņš bija ļoti centīgs un strādāja ne tikai ar rokām un skalpeli, bet arī ar galvu, radīja daudz jaunu teoriju. Dažas no tām izrādījās aplamas (piemēram, katastrofu teorija), bet citas bija ļoti auglīgas. Zoržs Kivjē uzskatāms par divu lielu bioloģijas disciplīnu nodibinātāju. Tās ir — salīdzināmā anatomija un paleontoloģija — zinātne par seno dzīvnieku kauliem, pareizāk sakot, par senajiem planētas apdzīvotājiem, no kuriem palikuši tikai kauli. Bet no dažiem arī kauli nav palikuši, ir tikai nospiedumi uz akmeņiem.

Stāsta, ka Kivjē tik rūpīgi izpētījis dzīvniekus un tik labi zinājis orgānu korelācijas likumus, ka pēc viena paša kaula, pat pēc viena zoba varējis pastāstīt, kāds izskatījies izmirušais dzīvnieks, kur tas dzīvojis, ko lietojis barībai un kāds tas bijis pēc dabas — plēsīgs vai miermīlīgs.

Reiz skolnieki atnesa viņam no Monmartras kāda noslēpumaina dzīvnieka zobu. Kivjē salīdzināja to ar pazīstamo dzīvnieku zobiem, pēc tam paņēma papīra lapu un sāka zīmēt. Un uzzīmēja pa pusei zirgu, pa pusei tapīru. Viņš pateica, ka zoba īpašnieks varējis izskatīties tikai tā un ne citādi.

Kivjē nosauca šo dzīvnieku par paleoteriju.

Gadi ritēja. Kivjē nomira. Un tad zemes racēji atskaldīja Monmartras kaļķakmens karjeros lielu akmens plāksni, un šī plāksne kļuva par jaunās, Kivjē nodibinātās zinātnes triumfu. Uz plāksnes katrs varēja redzēt skaidru senā dzīvnieka nospiedumu. Tas bija pusta- pīrs, puszirgs ar lūpu, kas izstiepta nelielā snuķī. Un šis nospiedums bija tik ļoti līdzīgs Kivjē zīmējumam, ka Francijas akadēmija nolēma zinātnes propagandas nolūkā novietot muzejā vienā stendā blakus abus zīmējumus — Kivjē izgatavoto un dabas atstāto.

Es pastāstīju par to, lai parādītu, cik precīza zinātne ir paleontoloģija. Tagad Kivjē metodes ir pilnveidotas. Tās teicami pārzina ikviens zinātnieks. Paleontoloģija un paleoģeogrāfija reproducē no pīšļiem sen pagātnē nogrimušu pasauļu satriecošas ainas un atklāj ceļus, pa kuriem šajās pasaulēs ieradušies jauni iemītnieki, zīmē uz kartēm takas, kuras minuši pa kontinentiem senie piligrimi.

Liela Gondvana

Iekāms zīdītāji bija izplatījušies pa visu planētu, ģeoloģiskās katastrofas vēlreiz pārmainīja Zemes izskatu.

Pirms zīdītāju ēras pastāvēja dinozauru valstība. Tajā notikumiem bagātajā laikmetā, pirms simt līdz simt piecdesmit miljoniem gadu, mezozojā, tas ir, zemes vēstures «viduslaikos», jūrām un kontinentiem bija pavisam citādi apveidi nekā mūsu dienās. Un, ja mūsu kosmonauti būtu varējuši tolaik paraudzīties no debesu augstumiem uz mūsu vecenīti planētu, viņi nebūtu pazinuši to.

Daudzi zinātnieki ir vienisprātis, ka tagad šķietami negrozāmo kontinentu un okeānu vēsture attīstījusies pēc šādas (manis vienkāršotas) shēmas.

Sākumā, apmēram pirms diviem miljardiem gadu, visi Zemes kontinenti — tagadējā Āfrika, Eiropa, Āzija, abas Amerikas un Antarktīda, acīm redzot, bija vienots sauszemes masīvs. No austrumiem un rietumiem to apskaloja tajā laikā vienīgā — Klusā okeāna ūdeņi.

Kontinentā bija vairākas iekšējās jūras: Ziemeļatlan- tika un Dienvidatlantika, Skandināvijas jūra un senā Arktika.

Pēc tam norisinājās planētas vēsturē pirmā zemes garozas grimšana. Jūra pārplūda pāri malām. Palikušie sauszemes apgabali, tā saucamie kontinentālie vairogi, nekad pilnīgi neapplūdušie granīta bluķi, bija pamats tagadējiem kontinentiem.

Gondvana bija vislielākais no pasaules senajiem kontinentiem, kuram līdzīga nav bijis līdz pat šim laikam. Iedēvēts par Gondvanu pēc maz pazīstamas vietas nosaukuma Indijā, šis milzīgais sauszemes masīvs miljardu gadu pēc savas rašanās un simt miljonu gadu pēc bojā ejas kļuvis slavens, tiesa gan, diemžēl vēl tikai šaurā zinātnieku lokā. Tomēr, man šķiet, jau sen ir laiks ar lielo Gondvanu iepazīstināt arī citus.

Gondvanas kontinents balstījās uz vairākiem vairogiem — Brazīlijas, Āfrikas (kas ietvēra arī Priekšin- diju) un Rietumauslrālijas vairogu, apvienojot šīs zemes, kas tagad atrodas tālu cita no citas.

Vēlāk simtiem miljonu gadu laikā pasaules ģeogrāfiskā vai, pareizāk sakot, paleoģeogrāfiskā karte ne vienreiz vien mainīja savu izskatu un kļuva bagata ar daudziem jaunu (bet tagad vecu) kontinentu un jūru nosaukumiem. Tikai lielā Gondvana laimīgi pārdzīvoja visus ģeoloģiskos satricinājumus un saglabāja neskartas savas robežas. Tā bija dinozauru titānisku cīņu arēna, to mīdīja vislielāko milžu brontozauru un diplo- doku kājas, no tās plašumiem pacēlās gaisā pirmie lidotāji — pterodaklili. Tikai pirms simt miljoniem, varbūt pat tikai pirms septiņdesmit miljoniem gadu šis milzīgais zemju konglomerāts sadalījās un kontinenti ieguva savus tagadējos apveidus.

Iesākās jauna ēra okeānu, kontinentu un tajos mītošo dzīvo būtņu vēsturē.

Nekad nāves pļauja nebija bijusi tik bagātīga: izmira ne tikai atsevišķi lielo un mazo zauru bari, bet gan veselas to sugas, zooloģiskās ģintis un kārtas. Jauni dzīvnieki un jauni augi sāka savus uzvaras gājienus no jūras pacēlušos zemju līdzenumos. Lapu koki, puķes un zāles, gandrīz visur izstūmušas papardes, skostas un sekvojas, deva barību un patvērumu putniem un ar vilnu klātiem zvēriņiem.

Terciāra periods, kas sākās apmēram pirms septiņdesmit miljoniem gadu, bija zīdītāju straujas attīstības laikmets, laikmets, kad tie izplatījās pa zemeslodes kontinentiem un salām. Evolūcija un barga izlase radīja no sīciņiem, cirslīšiem līdzīgiem zvēriņiem visus mūsdienu un jau boja gājušās dzīvnieku valsts «modeļus» — gan suņus, gan kaķus, gan vēršus, gan briežus, ziloņus un pat vaļus! Ziemeļamerikas un Dienvidāzijas plašumos radās un pilnveidojās daudzas dzīvnieku sugas. No šejienes tās izplatījās pa visām zemes malām.

Zemes garoza vēl pulsēja it kā konvulsijās, izverdot no savām dzīlēm ugunīgas lavas straumes. Vulkāni svaidīja debesīs pelnu mākoņus, zeme krokojas, iznīcinot kontinentus, atklājot jūru gultnes. Daudzas kalnu grēdas šajā laikmetā pacēlās pret debesīm: Alpi, Pire- neji, Apenīni, Atlass. Gar abu Ameriku rietumu malu iegulās Kordiljeru milzu krokas.

Trakojošās stihijas vajāti, dzīvnieki meklēja jaunas patvēruma vietas, jaunas ganības un klusus līčus ar ūdeni slapju remdēšanai. Bēgļu takas apjoza visu planētu. Krievu un amerikāņu paleontologi lahi izpētījuši zirgu priekšteču vēsturi, kas bagāta ar klaiņojumiem. Tā stāsta mums par seno nomadu ceļiem, sekmēm un neveiksmēm.

Ka zirgs sāka skriet uz viena pirksta

Ja cilvēks ieraudzītu mežā mūsu zirga priekšteci, viņš varbūt noturētu to par kaķi. Eohips — tā sauca šo priekšteci — augumā nebija lielāks par lapsu. Galva viņam bija maza, kakls īss, mugura kupraina, āda svītraina, priekškājām bija četri, bet pakaļkājām trīs pirksti. Eohips dzīvoja mitrajos Ziemeļamerikas mežos pirms piecdesmit miljoniem gadu, pārtika no lapām un pēc savas izturēšanās un ārienes bija līdzīgs neveiklajam tapīram.

Bija vairākas cohipu varietātes, dažas no tām agri pārceļoja uz Eiropu (acīm redzot, pa «tiltu», kas tolaik pastāvēja ziemeļos starp Kanādu, Grenlandi, Islandi un Skandināviju). Eohipa «pēctecis», slavenais paleo- terijs, kura zobu padarīja slavenu Kivjē, ar savu vareno augumu atgadināja degunradzi. Pirmajiem zirgiem Eiropā neveicās, un viņi visi te izmira.

Bet Amerikā viņu ģints joprojām plauka.

No eohipa te izcēlās orohips un no tā — trīspirkstu mezohips, kas jau bija aitas lielumā. Tad zirgu vēsturē gadījās svarīgs notikums. Mitrie tropu meži, kas klāja planētas lielāko daļu, sāka visur izzust. Radās stepes un pļavu zāles. Mezohipi bikli iznāca no mežu biezokņiem un riskēja sākt jaunu dzīvi zem prēriju klajās debess. Viņi sāka pārtikt no zāles. Stepē viņus vajāja ar žiglām kājām apveltītie vilku priekšteči. Glābiņš bija tikai viens — iemācīties skriet ātrāk par plēsoņām. Malējie kāju pirksti kļuva par slogu (uz viena pirksta skriet vieglāk!), un mēs redzam (pēc fosilajiem kauliem), ka zirgu priekštečiem sāka atrofēties pirksts pēc pirksta, līdz katrai kājai palika tikai pa vienam pirkstam. Zirgs pārvērtās par viennadzi. Bet šī pārvērtība nenotika uzreiz.

No mezohipa izcēlās merihips un pēc tam hipari- ons — stalts zirgs augumā nedaudz mazāks par zebru. Divi malējie nepilnīgi attīstītie hipariona kāju pirksti neskāra zemi. Trīspirkstu hiparions tātad skrēja jau uz viena pirksta.

Diez vai kādi citi četrkāji ir bijuši sastopami tik milzīgos baros kā hiparioni. Miljoniem lieli šo «eleganto» zirgu bari ieplūda pa zemes šaurumu, kas tolaik savienoja Cukotku un Aļasku, no Ziemeļamerikas Āzijā un vēlāk ari Eiropā.

Neskaitāmi hiparionu bari aulekšoja pa Eirāzijas kontinenta līdzenumiem. Viņu fosilo atlieku ir tik daudz, ka paleontologi nosaukuši par hipariona faunu visu dzīvo būtņu kompleksu, kurš mita tajās pašās stepēs un vienā laikā ar šiem zirgiem.

Āfrikā, Dienvidamerikā un Austrālijā hiparioni nebija varējuši iekļūt, jo plaši jūras šaurumi un jūras tolaik atdalīja šīs zemes no Ziemeļamerikas, Āzijas un Eiropas.

Pagāja vairāki miljoni gadu, un visi hiparioni izmira.

Laimīgāks liktenis gaidīja, tā sakot, hipariona «brālēnu» — pliohipu. No viņa arī ir cēlušies mūsu zirgi. Kādreiz pliohipu bari apdzīvoja visu Ziemeļameriku, Dienvidameriku, Eiropu, Āziju un Āfriku (tolaik šos kontinentus atkal savienoja zemes šaurumi). Starp senajiem zirgiem bija Joti interesantas varietātes: vieni augumā prāvāki par vislielāko smago braucamo zirgu, citi mazāki par pundurauguina poniju. Bet pirms miljona gadu visi zirgi Amerikā izmira Āfrikā palika dzīvas tikai zebras un ēzeļi, bet Eiropā un Āzijā — divas trīs savvaļas sugas[3], kuru vēsture cieši saistīta ar cilvēka likteni.

Ledus laikmetā, pirms vairākiem desmitiem tūkstošu gadu, savvaļas zirgi dzīvoja vēl visā Eiropā. Kopā ar mamutiem un ziemeļbriežiem viņi bieži vien nokļuva uz pusdienām pie troglodītiem. Protams, nevis kā aicināti viesi, bet gan kā labākais ēdiens troglodītu uzturā. Par to liecina mūsu senču «virtuves» atkritumi — milzīgas sadrupinātu kaulu kaudzes, kuras izpētījuši antropologi. Kādā no tām atrada desmit tūkstošu apēstu zirgu atliekas. Mūsu ciltstēvi, kā redzams, nav varējuši sūdzēties par ēstgribas trūkumu.

Vēl pirms simt piecdesmit gadiem Vācijas mežos varēja sastapt savvaļas zirgus.

Viduslaikos vietējie iedzīvotāji ar baudu ēda svētku pusdienās nomedītā nepārnadža — savvaļas zirga gaļu. Tolaik to uzskatīja par lielu delikatesi. Kā liekas, mūki sevišķi cienījuši zirga gaļu — klosteros galda lūgšanās bijis šāds amizants paragrāfs: «Lai mums garšīga ir meža zirga gaļa zem krusta zīmes!»

Līdz XVII gadsimtam vairākas Eiropas pilsētas turēja strēlnieku nodaļas, lai medītu savvaļas zirgus, kuri postīja laukus. 1814. gadā Prūsijā vairāki tūkstoši dzinēju ielenca Duisburgas mežā pēdējos meža zirgu barus un iznicināja tos. Tika nogalināti divsimt sešdesmit dzīvnieki.

Krievijā savvaļas zirgi dzīvoja ilgāk.[4] pirms simt •gadiem tie vēl bija sastopami Ukrainas dienvidos un Krimā. Tie bija tarpani — zirgi ar pelēku spalvu (daži pētnieki domā, ka no tiem cēlušies arābu un persiešu auļotāji). Pēdējo tārpaini nošāva 1879. gadā. Tagad daži simti savvaļas zirgu saglabājušies tikai Centrālajā Āzijā.

Mūsdienu indiāņu priekšteči, kas bija pārceļojuši no Āzijas uz Aļasku pa zemes šaurumu, kurš dažos ledus laikmeta periodos savienoja abus kontinentus, vairs neatrada Amerikā (ne Dienvidamerikā, ne Ziemeļamerikā) nevienu savvaļas zirgu. Viņi visi tur nezināmu cēloņu dēļ bija izmiruši. Un, tā kā mājas zirgu tolaik vēl nebija, tad «zemnieki» Amerikā ilgi palika bez zirgiem. Viņi pat nebija neko dzirdējuši par zirgiem un tāpēc ļoti izbijās no tiem, kad spānieši ielauzās acteku zeme jāšus uz zirgiem.

1539. gadā konkistadors Ernando de Soto izkāpa Flo- ridas krastā. Viņš bija atvedis sev līdz deviņsimt kareivju un trīssimt piecdesmit zirgu. No Floridas spānieši devās uz ziemeļiem un pēc tam uz rietumiem. Smagās kaujās viņi izlauzās līdz Misisipi. Vēl divus gadus viņi klīda prērijās aiz lielās upes. Kaujās un pārgājienos tie pazaudēja savus zirgus. Zirgi kļuva par savvaļas dzīvniekiem un savairojās. Teksasas stepēs tie sastapās ar saviem radiniekiem, kas bija izbēguši no Kortesa karaspēka. Tā radās slavenie mustangi.

Pazudušā dēla atgriešanas

Vienā laikā ar zirgiem savas dzīves gaitas sāka arī kamieļi. Viņu senči bija novadnieki un kaimiņi. Proti- lops, visu seno kamieļu ciltstēvs, slēpās zem krūmiem un bija truša lielumā, bet viņa galvaskausam un zobiem bija kamieļu ģintij raksturīgās iezīmes. Protilopa pakaļkājām bija tikai divi pirksti, bet priekškājām ~ četri. ^ «*

Laiks ritēja, un protilopu pēcteči mainījās, pielāgojoties jaunajiem dzīves apstākļiem. Tāpat ka mezohipi, viņi pameta mitros mežus un izgāja prērijās, kad sausie vēji bija izžāvējuši purvus un Amerikas līdzenumos sāka ziedēt stepes zāles. Pēc desmit miljoniem gadu dzīvnieki, kuru dzīslās ritēja pigmeja protilopa asinis, bija krietni izauguši — daudzi no viņiem bija gazeles lielumā un ārēji tai lidzīgi. Citi — altikamelusi ar ārkārtīgi garajiem kakliem atgādināja pat žirafes. Starp senajiem kamieļiem bija arī milži, kas lielāki par ziloņiem! Visi viņi dzīvoja Ziemeļamerikā, no Meksikas līdz Aļaskai.

Pirms miljona gadu Kalifornijā, tur, kur tagad atrodas la Breja ranča un mazliet tālāk izpletusies Los- andželosas pilsēta, bija liels ezers ar viltīgiem krastiem. Slāpju mocīti, zvēri un putni no tuvajām stepēm devās pie tā un… gāja bojā,, iegrimuši šķidrajā asfaltā, kas klāja krastus. Asfalts gluži kā ēģiptiešu balzams pasargāja viņu līķus no straujas trūdēšanas. Zinātnieki tagad «izmakšķerē» bagātīgus aizvēsturisko dzīvnieku lomus no šās milzīgās «konservu kārbas».

Pirmos nopietnos izrakumus te sāka 1906. gadā. Desmit gadu laikā izraka no asfalta simttūkstoš kaulu, kas piederējuši visdažādākajiem putniem un zvēriem. Starp tiem bija divi teicami saglabājušies seno kamieļu skeleti. Tos nosauca Camelops hesternus, kas nozīmē — «vakardienas kamieļveidīgie zvēri».

Un tas tiešām tā ir: kamelopi vēl «vakar» bija klaiņojuši pa Ameriku. Viņi bija te nodzīvojuši līdz ledus laikmeta pēdējiem gadiem, tātad izmiruši pavisam nesen. No Āzijas pārcēlušies indiāņu senči nesastapa Amerikā zirgus, bet kamieļus pamedīt viņiem vēl laimējās. Utas štatā reiz atrada kamelopa galvaskausu ar gaļas gabaliem uz kauliem! Diez vai šā galvaskausa īpašnieks būs nomiris senāk nekā pirms tūkstoš gadiem. Vēl vairāk, Kalifornijā, Sjerranevadas pakājē, atrada seno mednieku apmetni. Tur bija gan ugunskuru °g'es . gan šķēpu akmens uzgaļi, gan sadrupināti bi- zonu kauli, gan pirmatnējo kamieļu galvaskausi.

Kad eiropieši ieradās Amerikā, visi kamelopi tur jau bija apēsti. Bet viņu brālēni un māsīcas — Āzijas kamieļi un Dienvidamerikas lamas bija izglābušies no mednieku šķēpiem, atstājot dzimteni. Lamu ciltstēvi cauri Centrālās Amerikas džungļiem bija aiztikuši līdz Andiem.

Kamieļi, kas aizbēga uz Āziju, bija gājuši pa ziemeļu ceļu — pa zemes šaurumu, kas tolaik savienoja Aļasku ar Cukotku. Pliohipu laikmetā viņi nokļuva jau līdz Indijai. Pēc tam virzījās tālāk — cauri Irānai un Ira- kai uz Arābiju, bet līdz Āfrikai nenonāca. Palestīna bija vistālāk rietumos esošā robeža seno kamieļu klejojumos. Divas fosilās sugas zināmas arī no Austrumeiropas; viena atrasta Krievijā, otra — Rumānijā. Pirmoreiz vēstures dokumentos kamielis minēts ceturtajā gadu tūkstotī pirms mūsu ēras: šā dzīvnieka biezlū- paino galvu, izveidotu no māliem, atraka Senās Ēģiptes ceturtās dinastijas kapenēs. Vēlāk trīsdesmit gadsimtu laikā nekādas ziņas par kamieļiem, nekādi to attēli Ēģiptē nav sastopami. It kā Nīlas deltā būtu bijis aizliegts pat ieminēties par kamieli. Daži zinātnieki tā arī domā: priesteri droši vien bija ieskaitījuši kamieli nešķīsto dzīvnieku kārtā. Toties Asīrijā kupraino bes- tiju augstprātīgos stāvus redzam daudzos bareljefos un obeliskos. Tie bija savvaļas kamieļi, viņus medīja Asīrijas valdnieki. Bet Sabas ķēniņiene, kad viņa viesojās pie ķēniņa Zālamana, bija atvedusi līdz lielas nastu nesēju kamieļu karavānas. Tātad X gadsimtā pirms mūsu ēras kamielis dažās Austrumu zemēs jau bija mājas dzīvnieks.

Kā cilvēka_ gūsteknis, nevis kā brīvs dzīvnieks viņš nokļuva arī Āfrikā. Te cilvēki izaudzēja jaunu kamieļu šķirni — vienkupra dromedārus.[5] tas nolika ļoti sen. Jau Aristotelis pazinis gan dromedārus, gan baktriā-

nus (tas ir, Āzijas divkupru kamieļus). Vārds drome- dārs cēlies no grieķu dromaios — ātri skrejošais. Tiešām dromedāri ir ļoti žigli un nenogurdināmi dzīvnieki. Stāsta, ka labs dromedārs varot noskriet no Mekas līdz Medinai (trīssimt astoņdesmit kilometru) laikā no rieta līdz rietam, t. i., diennaktī. Bet ceļš iet pa tuksnesi svilinošā saulē, visapkārt nav ne upītes, ne dzestruma. Smiltis un karstiem vējiem atklāts plašums. Ne velti kamieli dēvē par tuksneša kuģi. Viņa apbrīnojamās spējas pacietīgi panest gan slāpes, gan karstumu, gan sausos vējus, gan nožēlojamos ērkšķus barības vietā vienmēr izraisījušas cilvēkos izbrīnu. Par šo tematu sacerēts daudz visādu leģendu. Bet tikai nesen precīzos novērojumos un eksperimentos beidzot atklāti kamieļa fantastiskās «sausumizturības» cēloņi.

Tiešām kamielis var divas nedēļas nemaz nedzert — vecie rakstnieki nav neko pārspīlējuši. Toties pēc tam, kad nokļuvis pie ūdens, viņš izdzer veselu mucu! Ja kamielis nav dzēris trīs dienas, tad izdzer uzreiz kādus četrdesmit litrus. Bet, ja viņš nedēļu nav redzējis ūdeni, tad dažās minūtēs var iztukšot simtlitru tvertni.

Tāpēc agrāk arī domāja, ka kamielim kuņģī esot kabatas ūdenim. Kad viņš dzerot, tad piepildot tās kā cisternas. Ūdens ilgi glabājoties kuņģī un tiekot izlietots pēc vajadzības.

Tomēr izrādījās, ka kamieļa uzbūve nemaz nav tik vienkārša. Viņam nav viens vien, bet gan daudzi apbrīnojami pielāgojumi, kas palīdz ilgu laiku iztikt bez ūdens.

Kuņģī kamielim tiešām atrada piecpadsmit, divdesmit litrus kaut kāda zaļgana šķidruma. Bet tas nav tīrs ūdens, un ne no tā galvenokārt atkarīga kamieļa ārkārtīgā spēja nedzert nedēļām ilgi.

Galvenais ir, lūk, kas: kamielis ļoti taupīgi izlieto ūdeni. Viņš gandrīz nemaz nesvīst pat četrdesmit grādu karstumā. Viņa ķermeni klāj bieza un blīva vilna — vilna glābj kamieli no pārkaršanas un kavē mitruma iztvaikošanu no organisma (nocirptam kamielim sviedri atdalās par piecdesmit procentiem vairāk nekā necirptam). Kamielis nekad, pat vislielākajā svelmē, neatver muti: caur muti taču. ia to atver plitāk, iztvaiko pārak daudz ūdens. Tāpēc suņi, kad viņiem karsti, atver muti un elpo |oti ātri, lai atvēsinātos.

Turpretim kamielis elpo |oli reti — tikai astoņas reizes minūtē — lai ar gaisu no organisma izkļūtu mazāk ūdens. Kaut ari kamielis ir siltasiņu dzīvnieks, tomēr viņa ķermeņa temperatūra svārstās plašās robežās: nakti tā noslīd līdz trīsdesmit četriem grādiem, bet dienu, pusdienas tveicē, paceļas līdz četrdesmit, četrdesmit vienam grādam. Arī tas samazina ūdens patēriņu.

Bez tam kamielim ir ļoti sarežģīti pielāgojumi ūdens saglabāšanai: viņš konservē ūdeni tauku rezerves veidā. Ir zināms, ka no taukiem, tiem «sadegot», organismā izdalās daudz ūdens — simt septiņi grami no simt gramiem tauku. No saviem kupriem, šiem lieliskajiem «ūdens konserviem», kamielis var nepieciešamības gadījumā dabūt līdz puscentneram ūdens!

Sis dzīvnieks teicami pielāgots sausajam tuksnešu klimatam. Bet karstas un mitras zemes kamieļi nemaz nevar paciest, tāpēc viņi arī nav varējuši aklimatizēties Āfrikā, dienvidos no Sabaras, kaut gan tos ne vienreiz vien tur ieveda.

1622. gadā viens no Medičiem, Ferdinands II, nopirka vairākus dromedārus. Tie pārnēsāja nastas pa smilšainajiem līdzenumiem Pizas tuvumā. Vēl līdz šim laikam šo kamieļu pēcteči dzīvo Itālijā. Arī citām zemēm sagribējās ievest kamieļus — Sicīlijai, Spānijai, Austrālijai un beidzot… Amerikas Savienotajām Valstīm. Pēc ilgām debatem dažiem entuziastiem izdevās pārliecināt kongresu pasūtīt no Turcijas trīsdesmit dromedārus «militāriem nolūkiem» — tā tika ierakstīts valdības lēmumā. Kamieļus Izmirā novietoja kuģī, kas brauca uz Ameriku. Kad jau bija izbraukuši jūra, pārliecinājās, ka parvadāt tik liela auguma dzīvniekus nav vienkārši. Leitnants Portcrs, ekspedīcijas vadītājs, pavēlēja izcirst klājā apaļus caurumus kupriem, lai dzīvnieki kravas tilpnē varētu kaut cik izslieties. Kad kuģis atstāja Turciju, bija trīsdesmit trīs kamieļi, bet, kad kuģis sasniedza Ameriku, viņu bija jau trīsdesmit četri; viens nobeidzās ceļā, bet divām kamieļu mātēm piedzima pa kamielēnam.

1856. gadā kamie|us izcēla krastā Teksasā.1 Pēc gada atveda vēl četrdesmit četrus dromedārus. Viņi piedalījās daudzos pārgājienos uz rietumiem un parādīja sevi par labākiem nastu nesējiem dzīvniekiem nekā zirgi un mūļi. Kad iesākās pilsoņu karš, dienvidnieki un ziemeļnieki sadalīja dromedārus sava starpā. Karš beidzās, un sagūstītie dienvidnieku kamieļi tika pārdoti cirkiem un zvērnīcām. Bet ziemeļnieku kamieļi izklīda un pārvērtās par savvaļas dzīvniekiem. XIX gadsimta beigās Arizona bija kļuvusi par otro vietu virs zemes, kur mita ja nu ne gluži savvaļas kamieļi, tad par savvaļas dzīvniekiem pārvērtušies kamieļi. (Savvaļas kamieļi sagla- bajušies tikai Gobi tuksnesī, Lobnora ezera apkaimē. Tur viņus atklāja Prževaļskis.) Tūkstoš gadu vai vairākus tūkstošus gadu pēc tam, kad Ziemeļamerikā bija izmiruši pēdējie «augstprātīgās» kamieļu ģints pārstāvji, viņu emigrējušie pēcteči no jauna apmetās ASV dienvidrietumu tuksnešos. Pirms kādiem sešdesmit gadiem tur bija diezgan daudz kupraino «mustangu». Kovboji ķēra viņus desmitiem un pārdeva zvērnīcām, bet indiāņi, tāpat kā vecajos labajos laikos, ēdienu reizēs dalīja savā starpā ceptās kamieļgaļas gabalus. Par savvaļas dzīvniekiem kļuvušie dromedāri vēl līdz šim laikam dzīvo Arizonā (un laikam arī Meksikā, Arizonas pierobežā). Viņi tur redzēti vēl 1941. gadā.

Tā pazudušais dēls atgriezās mājās.

Ceļš, kas vaļā uz abām pusēm

Kolumbijas, Ekvadoras un Ziemeļčīles kalnu mežos dzīvo neliels lācis ar baltām «brillēm» ap acīm. Tas ir ļoti rets un bailīgs dzīvnieks. Šķiet, vēl neviens eiropietis nav redzējis viņu brīvībā. Briļļu lācis ir emigrants no Ziemeļamerikas. Reizē ar briežiem, kaķiem, kāmjiem un cūkām viņš pārceļoja uz dienvidiem pirms vairākiem miljoniem gadu, kad bija izveidojies Panamas zemes šaurums, kura agrāk nebija.

Pa lamu ceļu aizgāja daudzi dzīvnieki. Pat masto- donti, kas jau bija nogājuši tālu ce|u no Āfrikas uz Eiropu un no Eiropas uz Ziemeļameriku, pārgāja arī pār šo viņu ceļojumos trešo starpkontinentālo «tiltu». Tapīri arī atnāca uz Dienvidameriku no Ziemeļamerikas. Tomēr viņi ne visai steidzās: pārceļoja turp vēlāk par visiem, jau ledus laikmetā. Tie viņu ģints biedri, kas bija palikuši dzimtenē, visi gāja bojā Iedus uzbrukuma. Acīm redzot, ari bizotu ledus laikmetā no Cukotkas atnākuši uz Ziemeļameriku. Viņi tur stipri savairojās, tomēr neviens neriskēja līst iekšā dienvidu kontinenta pampā un Jānos. Tas ir ļoti dīvaini. Arī mamuti, kas pārceļoja no Āzijas reizē ar bizoniem, dienvidos nonāca tikai līdz Meksikai.

Kaut gan kaķi iekļuva Dienvidamerikā no ziemeļiem, vēlāk daži no viņiem virzījās atpakaļ, piemēram, puma. Tā atgriezās senču zemē un tagad dzivo visā ASV un Kanādas rietumu daļā. Pa to pašu ceļu, cauri Panamai, aizgāja arī citi četrkājainie emigranti no dienvidiem — oposums, koati jeb degunlācis, kas samērā nesen ieradās Arizonā, un deviņjostainie bruņneši, kuri ievērojami arī ar to, ka tiem vienā metienā arvien ir četri vai astoņi viena dzimuma mazuļi. Tāpēc zoopsihologi izraudzījuši tos saviem eksperimentiem: novēro iedzimtības ziņā pilnīgi identisku dzīvnieku reakciju uz dažādiem vides un dresūras apstākļiem.

Neviens neatceras, kad bruņneši apmetušies Meksikā. 1870. gadā viņi jau pārgāja zemes ziemeļu robežu un, medījot skudras, izrakņāja Riograndes krastus Teksasā. Pusgadsimtu vēlāk viņi nonāca līdz Lui- ziānai un tur izrakņāja ar savām alām visus zemes riekstu laukus. Tagad deviņjostainie bruņneši dzīvo arī daudzos citos štatos ASV dienvidos — Oklahomā, Alabamā, Ņūmeksikā, Misisipi, Arkanzasā, Kanzasā un Floridā. Viņi ceļo pa naktīm, ievērojot noteikumu «lēnāk brauksi — tālāk tiksi». Upes bruņneši pārvar ļoti amizanti. Šaurus strautus pāriet zem ūdens pa gultni, aizturēdami elpu. Lielas straumes pārpeld, ievilkuši plaušās un kuņģī vairāk gaisa. Piepūties bruņnesis ieveļas ūdenī un negrimst, sit ar ķepām pa ūdeni un tā pārceļas uz otru krastu.

Ziemeļamerika devusi patvērumu arī daudziem putniem, kas pārceļojuši no karstajiem dienvidiem. Kali- fornijas grifi, kardināli, iedzeltenie ķauķi, vietējās «vālodzes», vorbleri jeb Amerikas ķauķi un kolibriji ir tikai daži no garā imigrantu saraksta. Acīm redzot, putnus dzen uz ziemeļiem augstais «demogrāfiskais spiediens» Dienvidamerikas putnu pasaulē. Šis kontinents taču ieņem pirmo vietu pasaulē putnu bagātības ziņā. Ekva- dorā vien, kas ir tikai mazliet lielāka par Baltkrievijas republiku, mīt astoņi procenti no visām pazīstamajām zemeslodes putnu sugām. Bet mazajā Panamā putnu varietāšu ir vairāk nekā visā Ziemeļamerikā!

Āfrika — imigrantu zeme

Kad lielā Gondvana bija sašķēlusies daļās, kontinentālais blāķis, ko cilvēki dēvē par Austrāliju, izrādījās no visām pusēm jūru ielenkts. Somainie dzīvnieki, kas neilgi pirms tam bija savairojušies pa visu Zemi, dabūja piekto kontinentu savā pilnīga īpašumā. Bezso- mainie dzīvnieki pasaulē radās jau pēc tam, kad šis kontinents bija kļuvis par salu. Viņi nevarēja iekļūt Austrālijā. Tikai savvaļas suņi dingo un žurkas atpeldēja šurp uz siekstām un sikspārņi atlaidās pa gaisu. (Iespējams, ka savvaļas suņus šurp atveduši ari cilvēki.)

Austrālija ir arī vienīgā zeme, kurā saglabājušies pīļknābji un skudru eži — vispirmatnējākie zīdītāji. Viņi dzīvo vēl pēc savu zaurveidīgo senču tradīcijām: nedzemdē dzīvus mazuļus, bet dēj olas.

Pat augi Austrālijā ir ļoti īpatnēji — apmēram simt sugu no tiem nekur citur nav sastopami.

Austrāliju bieži vien dēvē par dabisko paleontoloģijas muzeju, un Madagaskara ir tā otrs variants. Ma- dagaskara atdalījās no Āfrikas, kad uz zemes dzīvoja tikai primitīvie zīdītāji (gan vairs ne somainie). Tās mežos līdz šim laikam saglabājušies labāk nekā citās pasaules daļās tādi reti zvēriņi kā, piemēram, lemuri. No piecdesmit lemuru sugām, kas mīt uz zemeslodes, četrdesmit dzīvo Madagaskarā.

Vēlāk uz salu atpeldēja cūkas un tagad tur jau izmirušie nīlzirgi.

Šurp viņi pārceļoja no Āfrikas, tomēr ari Āfrika nebija viņu dzimtene. Daudzi no tiem četrkājiem, kurus mēs uzskatām par īstiem afrikāņiem, — lauvas, zebras, žirafes, nīlzirgi ienākuši kontinenta mežos un stepēs 110 ziemeļiem. Āfrika devusi patvērumu simtiem svešzemju imigrantu sugu.

Hiēnas, piemēram, pārceļojušas uz šo zemi no Eiropas, kas, acīm redzot, bijusi vispār visu plēsoņu senā dzimtene. Te no maziem zvēriņiem vāveres lielumā, mūsu ežu un kurmju radiniekiem, kuri arī medīja kukaiņus un tārpus, radās kreodonti.

Neveiklie, īskājainie un niknie dzīvnieki pirms piecdesmit miljoniem gadu dzīvoja arī Ziemeļamerikā.

No kreodontiem radās miacīdi — vilku, lāču, hiēnu un kaķu priekšteči. Pēc tam viņu evolūcija jau norisinājās pa dažādiem ceļiem.

Starp senajiem kaķiem visšausmīgākais plēsoņa bija zobenzobu tīģeris jeb mahairods. Spēka ziņā viņš neatpalika no lauvas. Viņa ļoti garie augšējie ilkņi neietilpa mutē — tie nokarājās uz leju kā zobeni abās pusēs zodam. Bet rīkli mahairods varēja atvērt plaši kā žņaudzējčūska. Mezdamies uz laupījumu, viņš atmeta atpakaļ galvu, pēc tam gāza to virsū upurim kā veseri un ietrieca zobenus hipariona vai antilopes sānos.[6] Zobenzobu tīģeris uzbruka pat degunradžiem un ziloņiem.

Pirms miljona gadu zobenzobu tīģeri dzīvoja gandrīz visur — Eiropā, Indijā, Indonēzijā, Austrālijā un Ziemeļamerikā. Bet mahairods nebija ne lauvas, ne tīģera priekštecis. Viņš vispār nevienam nebija priekštecis: pirms piecsimt tūkstošiem gadu visi zobenzobu tīģeri izmira, neatstādami pēcnācējus.

Lauvas priekštečus mēs tajā laikā atrodam Eiropā. Akmens laikmeta cilvēki atstājuši alās lieliskus zīmējumus, kuros attēlots milzīgs kaķis, kurš, kā šķiet, licis viņiem pārciest daudz baiļu. Tas bija alu lauva. Par alu lauvu to dēvē tāpēc, ka troglodīlu mājokļos bija «izkārti» šo plēsoņu portreti. Paši lauvas, protams, dzīvoja svaigā gaisā — stepes un birzēs. Pazemes mitekļos gan atradās ari saplosītu lauvu kauli. Droši vien šie lauvas bija nokļuvuši alu lāču ķetnās, kad bija iegriezušies «pasildīties» drūmajos milzīgā pe- kaiņa apartamentos.

Zīmējumus, kuros attēloti alu lauvas, un šo dzīvnieku kaulus zinātnieki atraduši Spānijas, Francijas, Anglijas, Beļģijas, Vācijas, Austrijas, Itālijas, Alžīri- jas un Sīrijas alās. Arī mūsu zemē daudzās vietās atrastas «Eiropas» lauvas kādreizējās uzturēšanās pēdas — pie Odesas, Tiraspoles, Kijevas un pat Urālos un Permas apgabalā. Iedomājieties tikai, pirms dažiem tūkstošiem gadu arī mūsu mežos dzīvojuši lauvas! Tolaik klimats Eiropā bija maigāks.

Vēlāk no ziemeļiem sāka pūst salti vēji, sāka tuvoties ledāji (jau kuro reizi!). Silluīnmīlētāji dzīvnieki atstāja nemīlīgo novadu.1 Tomēr lauvas aizkavējās. Viņi medīja Eiropā līdz pēdējam apledojumam, bet Grieķijā, Turcijā un pie mums Aizkaukāzā nodzīvoja līdz antīkajam laikmetam (stāsta, ka Austrumkaukāzā lauvas bijuši sastopami vēl X un pat XII gadsimtā!). Lai nogalinātu Nemejas lauvu, Heraklam nevajadzēja ceļot uz Āfriku. Divarpus tūkstošus gadu vēlāk slavenais mednieks Taraskonas Tartarens, sapņodams par Herakla varoņdarba atkārtošanu, pat Ziemeļāfrikā neatrada nevienu lauvu.

Bet slavenais Kijevas kņazs Vladimirs Monomahs paspēja mēroties spēkiem ar lauvu. Viņš sastapa to, acīm redzot, kaut kur Donas lejastecē. «Niknais zvērs uzlēca man uz gūžām un nogāza zirgu līdz ar mani,» rakstīja Monomahs «Pamācībā saviem bērniem». Sis «niknais zvērs», kā uzskata zoologs 1. Sarlemans, arī bijis lauva (sk. «Zooloģijas žurnāla» 1964. gada 43. numura 2. burtnīcu). Krievu senči par «nikno» dēvējuši lauvu — tā teikts «Slāvu-krievu leksikonā». Bez tam restaurētā freska, kas atrodas Sofijas katedrālē Kijevā un ilustrē Monomaha aprakstīto dramatisko ainu, uzskatāmi pierāda, ka «niknais zvērs» neapstrīdami ir lauva un nekas cits. Ja apmeklēsiet Kijevu, aplūkojiet labi to, un jums nebūs nekādu šaubu. (Arī vairākās senās Novgorodas emblēmās attēlots niknais zvērs. Viņš stipri stilizēts, bet no visām dzīvnieku figūrām visvairāk atgādina lauvu.)

Jau pirms tam, kad zobenzobu mahairodi biedēja medījamos dzīvniekus senajās stepēs, pa ziemeļu jūru krastiem skraidīja suņiem līdzīgi plēsīgi zvēri. Viņi labi prata peldēt un nirt un bija tikpat lieli jūras cienītāji kā tagad baltie lāči. Pamazām, paši to nemanīdami, senie «suņi» pārvērtās par… vaļiem.

Vēlāk viņu tuvi radinieki izdarīja tādu pašu metamorfožu un laida pasaulē roņus un valzirgus.

Nagaiņu ciltstēvi arī ir tuvi plēsoņu radinieki. Kā vieni, tā otri jaunās, kainozoja ēras rītausmā nošķīrušies no vienas un tās pašas saknes. «Tīģeris un vilks,» saka vācu pētnieks doktors Alšners, «ir antilopes un brieža brālēni!» Lielākajai daļai seno nagaiņu dzimtene bija Ziemeļamerika. Mēs jau zinām, ka no šejienes sākuši savus klejojumus pa planētu pirmzirgi un pirmkamieļi. Tapīri un degunradži arī startējuši te.

Bet ziloņi «radās» Āfrikā. Vienā laikā ar eohipu Nīlas purvos dzīvoja meriterijs — neliels dzīvnieks cūkas lielumā. Snuķa viņam vēl nebija, bija tikai neliels puns uz deguna kā ziņkārīgajam zilonēnam Kiplinga pasakā.

No meriterija arī izcēlās visi ziloņi un mastodonti. Viņu sentēvi dzīvoja purvos. Iespējams, ka tāpēc biez- ādaiņi tik ļoti mīl ūdeni. Ziloņu brālēni — jūras govis, dugongi un lamantini pierādīja šo iedzimto pieķeršanos ar pārliecinošu metamorfožu, kas līdzīga tai, kādu savā laikā izdarīja vaļi un roņi, — iegūdami pleznas, tie pielāgojās dzīvei jūrā.

Eiropa bija meža cūku un briežu (tikai ne ziemeļbriežu) dzimtene, bet Āzija — vēršu, antilopu, kazu, aunu un, acīm redzot, arī žirafu dzimtene. Indijas džungļi ieraudzīja arī pirmos nīlzirgus, paviānus un cilvēkveidīgos pērtiķus. Pēc tam viņi no turienes jau pārceļoja uz citiem kontinentiem.

Kāpēc tomēr dzīvnieki ir tik kustīgi? Kas spiež viņus aiziet no dzimtajām vietām?

Cēloņu ir daudz.

BĒG NO AUKSTUMA, BADA UN SAUSUMA

Desmit miljoni izsūtītu gredzenu

ūksloš astoņi simti divdesmit otrā gada divdesmit pirmajā maijā Meklenburgā, Vācijā, noķēra stārķi, kura kaklu bija caururbusi gara bulta. Tādas bultas Eiropā sen jau neviens nebija redzējis. Bulta bija eksotiska, lietpratēji konstatēja, ka tā ir afrikāņu bulta. Nebija nekādu šaubu.

Tas bija nozīmīgs atradums. Pirmais lietišķais pierādījums tagad vispārzināmajam faktam, ka putni no Eiropas aizlaižas ziemot uz Āfriku. Pēc tam tika nomedīti vēl piecpadsmit stārķi, kuriem bija izdūrušās cauri bultas. Tiesa gan, pirms šiem atradumiem daži dabas pētnieki jau saprata, kurp rudeņos pazūd daudzi mūsu putni, bet tie bija tikai minējumi, kuriem ne visai ticēja.

Atzinību guva visneticamākās «hipotēzes». Domāja — tā rakstīja lielais Aristotelis! — ka bezdelīgas un citi sīkie putni pārziemojot dīķu dibenā, ierakušies dūņās, vai zem koku mizas 1111 vecos koku dobumos, vai arī rudeņos pārvēršoties par citiem putniem — krauķis par vārnu, dzeguze par vanagu, kuram tā tiešām ir ļoti līdzīga gan ar savu lidojumu, gan ar spalvu krāsu.

1703. gadā kāds «dievbijīgs un mācīts džentlmenis», bīskaps Herefords, nopietni apgalvoja, ka putni aizlidojot ziemot uz … Mēnesi.

Tomēr pamazām patiesība noskaidrojās. Putni savas mīklainās pazušanas noslēpumu nenosargaja no cilvēka zinātkārā prāta. Aizjūras ceļojumi rieva pirmās ziņas.

Kad vācu ķeizars Fridrihs II Hohenštaufens (1194— 1250) brauca pa Vidusjūru, dodamies krusta karā uz Austrumiem, viņš redzēja uz dienvidiem lidojošu putnu virknēs. Savā traktātā "par medību putnu anatomiju un apmācīšanu «De arte venandi cum avibus» viņš izteica taja laika progresīvu ideju, ka Eiropas putni pārziemojot nevis zem ūdens, bet gan dienvidu zemēs.'

Putnu lidojumus nopietni pētīt sāka tikai XVIII gadsimta beigās pēc zviedru dabas pētnieka Kārļa Linneja iniciatīvas. Viņš ieteica vienlaikus dažādās Eiropas vietās novērot pirmo gājputnu parādīšanos un to migrāciju virzienu. Doma izrādījās ļoti auglīga. Sādi novērojumi, kuros piedalījās daudzi zinātnieki, deva vērtīgus faktus.

Tomēr mēs par putnu pārlidojumiem nebūtu uzzinājuši ne desmito daļu no lā, ko zinām tagad, ja dāņu skolotājs Martensens nebūtu sadomajis putnus gredzenot.

Kaut gan par gredzenošanas izgudrotāju parasti min Martensenu, tomēr arī pirms viņa daži dabas pētnieki nodarbojās ar gredzenošanu. Jau XVIII gadsimta sākumā Leonards Frišs aptina bezdelīgas kāju ar sarkanu vilnas dziju. Nākošajā gadā viņš ligzdā noķēra iezīmēto bezdelīgu un aplūkoja saiti: tās krāsa nebija mainījusies, dzija nebija izbalējusi, nekādu dūņu pēdu uz tās arī nebija. No tā Frišs secināja, ka bezdelīga nav ziemojusi dīķa dibenā.

1880. gada jūlijā Vācijā galvenā pasta direktors Dete aplika trim jauniem stārķiem ap kāju metāla gredzenus ar tajos iespiestu uzrakstu. Augustā stārķi atstāja savu dzimto Verras upes krastu klusos ličus, un pēc četrām dienām viens no viņiem tika nošauts Spānijā lukstoš divsimt kilometru no dzimtenes.

Apmēram tajā pašā laikā ari pie mums Ukrainā, As- kanijanovā, Fridrihs Falcs Feins apgredzenoja dzērvi. Gredzenu tomēr putnam aplika nevis ap kāju, bet gan ap kaklu. Vēlāk dzērve traģiskos apstāk|os tika noķerta Sudāna — pirmais apgredzenota putna atradums Āfrikā!

Jau šie nedrošie mēģinājumi pierādīja, ka putni aizlido ziemot uz dienvidu zemēm. Tomēr, lai gūtu pilnīgāku ainu, bija vajadzīgi sistemātiski un plaši pētījumi. Marlensens to saprata un ķērās pie darba. Viņš uzlaboja gredzenošanas metodiku, izmēģinot dažādus paņēmienus, un galu galā izvēlējās gredzenus 110 viegla metāla. Uz tiem tika norādīts, kurp sūtīt atpaka| atradumus, ja apgredzenotie putni nokļūst civilizētu cilvēku rokas.

Nevis vienam vai diviem, bet gan tūkstošiem putnu tika aplikti metāla gredzeni, un putnu pārlidojumu pētīšana virzījās uz priekšu septiņjūdžu soļiem.

Krievijā pirmās putnu masveida apgredzenošanas tika sāktas Igaunijā, Sāremā salā, 1910. gadā.

Pēc Oktobra revolūcijas Igaunijas dabas pētnieku stafeti pārņēma jaunie naturālisti no Sokoļņiku bio- stacijas. No Maskavas apkaimes putni izklīda pa dažādām pasaules zemēm, nesdami ap kājām gredzenus ar uzrakstu «DKDII. Moskwa». Vēlāk nodibināja Valsts gredzenošanas biroju un rezervātos sāka iezīmēt tūkstošiem putnu.

Apgredzenoti jau vairāk nekā desmit miljoni putnu. Vidēji apmēram viens no simt gredzeniem, kas aplikti ap sīko putnu kājām, nokļūst ornitologu rokās. No medījamiem putniem katru piekto gredzenu biologi saņem atpakaļ. No desmit miljoniem gredzenu, kas izsūtīti ar putniem, vismaz simt tūkstoši atgriezušies zinātniskajos institūtos ar vairāk vai mazāk pilnīgu apgredzenotā putna atrašanas vietas norādījumu. Tas nozīmē, ka ornitologi atzīmējuši uz kartes simttūkstoš punktu un novilkuši no tiem līnijas uz citiem simttūkstoš punktiem. Bultas, kas tos savieno, parāda, kurp bēg putni no ziemeļu ziemas saltās elpas.1

Gārgales — jurasbraucejas

Piektdaļa 110 visiem uz zemeslodes dzīvojošiem putniem pavasarī un rudenī nepaliek uz vietas. Kā milzīga dzīves paisuma trīsošie viļņi miljardiem putnu šajā laikā dodas uz ziemeļiem un dienvidiem. Trīsreiz vairāk ir klejotājputnu, kas nav gājputni. Viņi, kad nebaro bērnus, arī atstāj savas ligzdošanas vietas un lido pa mežiem, laukiem un jūrām tālu no mājām. Un tikai piektdaļa no visiem mūsu planētas putniem nekad neatstāj dzimtās vietas. Tic ir nornetnieku putni.

Dienvidos pārziemojušie putni katfu pavasari atgriežas dzimtenē ziemeļu zemēs. Bet tiem pakaļ no dienvidu puslodes piepolārajiem un aukstajiem apgabaliem, kur iestājas nevis pavasaris, bet gan rudens, lido «dienvidu» putnu bari. Viņi arī steidzas uz ziemeļiem, tomēr nevis vīt ligzdas, bet gan pārziemot — bēg no aukstuma un bada. Ziemeļos dienvidu ziemas laikā ir siltāk.

Japānā ziemo klijkaijas no Antarktikas, bet Zālamana salās — bronzas dzeguzes no Jaunzēlandes. Daudzi Amerikas putni perē mazuļus Patagonijā, bet no aukstuma meklē patvērumu ziemeļos, Jaunās pasaules tropos.

Padomju ornitologs profesors L. Portenko sastapa šos bēgļus no dienvidiem pat Arktikā — Cukotkā un Serdcekameņa zemesragā. Visu vasaru, no jūlija līdz septembrim, tūkstošiem lieli tievknābjavētrasputnubari apsēda ziemeļu jūru piekrasti. Rudenī viņi tūlīt pēc mūsu putniem aizlidoja uz dienvidiem. Mūsu putni atrada patvērumu Ķīnā, Indijā, bet putni antipodi turpināja ceļu. Viņus nesavaldzināja ne zaļie džungļi, ne Klusā okeāna salu sudrabainie liedagi — viņi steidzās uz dzimteni, uz Tasmāniju. Turp atgriezās pavasaris.

Tievknābja vētrasputni izperē mazuļus šajā salā, bet pēc tam lido uz ziemeļiem, šķērso ekvatoru un mēnesi pēc starta Tasmānijā jau ķer garneles pie Japānas krastiem. Tomēr viņi neuzkavējas arī tur, bet lido tālāk gar Kūriju salām uz Kamčatku, Aleutiem un Aļasku, šķērso visu Beringa jūru un gar Ziemeļamerikas rietumu krastiem atkal dodas uz dienvidiem. No Kalifor- nijas viņi jau pagriežas uz atklātu okeānu un drīz vien noslēdz savu slaveno «Klusā okeāna cilpu», nosēžoties pie dienvidu rudenī pamestajām ligzdām uz Tasmāni- jas klintīm. Katrs pāris ieņem savu veco alu (vētrasputni ligzdo alās). Kā gan putni atrod to pēc tik ilgas prombūtnes? Un kādēļ vispār viņi tik tālu aizlidoja — vai tad maz zivju ir dienvidu puslodē?

Zinātne vēl nespēj mums to izskaidrot.

Nav saprotams arī tas, kāpēc daudzi tropu putni, kuriem nedraud ne bads, ne aukstums, izaudzējuši mazuļus, dodas tālos ceļojumos. Pelēkais tirāns, piemēram, — viņš mazliet līdzīgs mūsu čakstei, — katru gadu apmeklē Amazones selvas un atgriežas atpakaļ Rietumindijā, kad pienāk laiks vairoties. Oropendoli no Panamas un baltspārnu baloži no Meksikas lido pretējā virzienā — uz ziemeļiem.

Ne vienmēr, dodamies uz tālām zemēm, putni migranti lieto spārnus. Daudzi putni ceļo kājām, piemēram, savvaļas tītars. Viņš tikai pārlido pār upēm, bet parasti visu ceļu līdz ziemas mitekļiem dienvidos simtiem jūdžu soļo pa zemi. Tītara radinieki — zilais grauss un citas Ziemeļamerikas irbes rīkojas pēc viņa priekšzīmes.

Mūsu zemē visdedzīgākā kājāmgājēja ir grieze. Stāsta, ka lielāko daļu ceļa no Krievijas pļavām līdz Dienvidāfrikai viņa noejot kājām. Tomēr neviens to nav pierādījis.

Bet bezspārnu putni — milzu alki, kad vēl bija dzīvi, peldus bēga no ziemeļu ziemas. No Islandes un Gren- landes viņi peldēja uz Amerikas un Eiropas krastiem un pēc tam pa abām Atlantikas malām devās arvien tālāk un tālāk uz dienvidiem līdz Francijai un Dienvid- karolīnai, kur pārziemoja. Pienāca pavasaris, un alki, sapulcējušies baros, devās atceļā — uz augšu pa «globusu».

Milzu alku tagad nav: viņu pēdējo pāri apēda mednieki pirms vairāk nekā simt divdesmit gadiem. Bet putni jūras braucēji vēl arvien šķeļ jūras viļņus. Un tie nav tikai pingvīni vien. Ja jums gadās rudenī apmeklēt tundru, jūs varbūt tos ieraudzīsiet.

Auksti un nemājīgi ir rudeņi tundrā. Viesulī virpuļo sniega pārslas. Tās ietērpj baltās cepurēs purva ciņus. Gājputni sen jau atstājuši nemīlīgo novadu. Tukši kļuvuši ezeri un upes. Pat ziemeļbrieži aiziet uz dienvidiem, uz taigu.

Bet gārgales peld uz ziemeļiem, peldus bēg no ziemas. Bet kāpēc gan uz ziemeļiem, tieši uz Ledus okeānu? Varbūt «muļķīgas» gārgales sajaukušas, kur dienvidi un kur ziemeļi?

Neko nav sajaukušas. Ja mums pietiktu laika pasekot viņām tālāk, tad mēs ieraudzītu, kā, nonākušas pa Sibīrijas upēm līdz Taimiras ziemeļu piekrastei, meln- kakla gārgales izpeld Karas jūrā un lur pagriežas uz rietumiem.

Te viņas peld pa jūru tālāk. Caur Karas Vārtiem nonāk Barenca jūra un šķērso to. Tad sasniegti arī Skandināvijas miglainie krasti. Drūmas klintis un rēcošas krasta bangas. Gārgales peld garām. Apbrauc apkārt visai Skandināvijai, nonāk Ziemeļjūrā un pēc tam Baltijas jūrā. Tagad viņas jau aizpeldējušas līdz galam! Te ari gārgales ziemo - Baltijas jūras rietumos.

Tālu ceļu viņas mērojušas — no Taimiras līdz Baltijas jūrai seši tūkstoši kilometru. Un iegaumējiet, lielāko ceļa daļu peldus.

Pārlidojums Arktika — Antarktika

Tālu aiz polārā riņķa — Ledus okeāna salās, Gren- landē, Kanādas, Aļaskas, Sibīrijas un Eiropas ziemeļos — ligzdo mazi balti putni ar melnām «cepurītēm» uz galvas — jūras'zīriņi. Jūras piekrastē seklās bedrēs viņi perē mazuļus.

Jūras zīriņi dažreiz apmetas tik tuvu pie pola, ka pat jūlijā viņu ligzdas apsnieg ar sniegu. Tad zīriņi sarauš sniegu kaudzē un uzce| žogu ap māju, lai pasargātu putnēnus no aukstā vēja.

Rudenī zīriņi pamet tundru un lido uz dienvidiem, uz siltajām zemēm. Zemes, kur viņi pavada ziemu, gan ir siltas tikai relatīvi, jo šie nelabojamie polārās joslas iemītnieki pārziemo ari polārajā apgabalā! Olrajā pasaules galā — Antarktīdā.

No Kanādas un Grenlandes zīriņi sākumā lido uz Eiropu, pie Britānijas salām sastopas ar saviem radiniekiem no Sibīrijas un Eiropas. Zīriņu bari sajaucas un gar Francijas un Portugāles piekrasti dodas uz Āfriku. Pie Senegaias un Gvinejas viņu ceļi šķiras. Daļa zīriņu pagriežas uz rietumiem un, vēlreiz šķērsojot Atlantijas okeānu, lido uz Brazīliju un no turienes uz Folklenda salām un Ugunszemi. Citi paliek uzticīgi Āfrikai un, tikai aizlidojuši garām Labās Cerības ragam, taisnā ceļā dodas uz Antarktīdu — uz Rosa un Vcdela jūrām. Tur pār viļņiem jau riņķo zīriņi, kuri ieradušies 110 Aļaskas. Viņi lidojuši pa citu ceļu — gar Klusā okeāna Amerikas krastiem.

Divreiz gadā no Kanādas tundras līdz Antarktīdai jūras zīriņi nolido deviņpadsmit tūkstošus kilometru! Ceļš turp un atpakaļ ir tikpat garš, cik ceļojums ap zemeslodi pa ekvatoru!

Bet mūsu zīriņi 110 Cukotkas vai Anadiras izdara vēl tālākus reidus. Pirms pagriešanās uz dienvidiem viņi lido tūkstošiem kilometru uz rietumiem gar Ledus okeāna Sibīrijas piekrasti. Apmet līkumu Skandināvijas ziemeļiem un tikai pēc tam pagriežas uz Āfrikas krastiem. Tomēr viņi neuzkavējas nīlzirgu un lauvu zemē, bet steidzas tālāk — uz Antarktīdu.

Zīriņi nolido no zemeslodes viena gala līdz otram galam!

Šis mazo pilotu fantastiskais varoņdarbs iedvesmoja zviedru okeanologu doktoru Kullenbergu grūtam darbam: zinātnieks salīdzināja jūras zīriņu maršruta dažādos posmus ar okeanogrāfisko ekspedīciju hidroloģiskajiem datiem. Viņu interesēja ūdens virsas temperatūra tajās okeāna daļās, pār kurām lido zīriņi. Kullenbergs pārliecinājās, ka zīriņi rūpīgi izvairās 110 ļoti siltiem akvatorijiem un labāk met tūkstoš jūdžu līkumu, lai lidotu virs aukstām straumēm. Tur ir vairāk gan zivju, gan vēzīšu, kurus zīriņi ķer, mezdamies no augstuma taisni ūdenī. Viņu ceļi virs okeāna gandrīz sakrīt ar bezzobaino vaļu maršrutiem.

Vilsona vētrasputns arī nolido no zemeslodes viena gala līdz otram galam, bet pretējā virzienā. Viņš pārziemo Ziemeļskotijas un Ņufaundlendas apkaimē, bet mazuļus audzē Antarktikas salās.

Brunspārnu tārtiņi lido rudenī no Kanādas tundras uz prērijām starp Riodežaneiro un Buenosairesu (pār Labradoru un Rielumatlantiku). Atgriežas viņi pa citu ceļu — pār Panamas zemes šaurumu un Misisipi ieleju. So pašu maršrutu izraugās arī jaunie tārtiņi, kad pirmoreiz mūžā dodas uz Dienvidameriku.

Tārtiņi no Aļaskas un Cukotkas pārziemo Havaju salās. Starp šīm salām un Aļasku sauszemes nav. Tas nozīmē, ka tārtiņi, kuri uz ūdens neatpūšas, divdesmit divās stundās nolido bez nolaišanās trīs tūkstošus kilometru!

Tārtiņi no Austrumsibīrijas aizlaižas uz Jaunzēlandi, bet adatastainās svīres, kuru daudz ir pie Amūras, — uz Tasrnāniju. Kāpēc viņas nepaliek ziemot kaut kur tuvāk?

Amūras kukaiņu piekūns arī pa tālu ceļu nokļūst līdz ziemas mitekļiem — pār Mongoliju, Indiju un Indijas okeānu lido uz Dienvidāfriku un tur gaida, kad viņa dzimtenē atkal kļūs siltāks.

Maziņais ziemeļu ķauķis (Phylloscopus borealis) (viņš sver mazliet vairāk par pieckapeiku gabalu!) ziemu viesojas Indonēzijā. No Sibīrijas līdz Javai — tāls ceļš!

Bet kur pavada ziemu mūsu pīles?

Tropiskajā Āfrikā? Indijā? Nē, ne tik tālu.1 Meža pīles un prīkšķes, kas ligzdo PSRS Eiropas daļā (uz austrumiem līdz Volgai), rudenī lido uz rietumiem, uz Baltiju un Ziemeļjūras krastiem. No turie

nes viņas pagriežas uz dienvidiem. Pārziemo Rietumeiropa — Vācijā, Anglijā, Francijā, Itālijā, Dienvidslāvijā. Daļa pīļu pārlido pār Vidusjūru un pavada ziemu Alžīrijā, Tunisijā un Ēģiptē.

Pīles no Rietumsibīrijas un Aizvolgas rudenī lido uz Volgas, Urālas un Donas lejtecēm, pēc tam gar Melnās jūras un Kaspijas jūras krastiem aizlido līdz Aiz- kaukāzam.

Te pīļu ceļi šķiras. Daļa pīļu paliek ziemot turpat. Citi bari lido uz'Irāku un Irānu. Vēl citi pagriežas uz rietumiem, uz Ziemeļturciju.

Dažas meža pīles, nenolidojušas līdz Aizkaukāzam, tūlīt no Volgas un Donas grīvām dodas uz Rumāniju un citām Balkānu zemēm.

Melnie strazdi ziemo Anglijā un Vācijā, bet bezdelīgas un stārķi — Dienvidāfrikā. Nīlas ielejā atrod patvērumu dzērves, baltās cielavas, zilrīklītes, mērkazi- ņas, ķīvītes un daudzi citi tārtiņu dzimtas putni.

«Āfrikas savannās,» raksta profesors S. Turovs, ievērojamais padomju ornitologs, «pārziemo lakstīgalas, pupuķi, mušķērāji, ķauķi, lapu ķauķi, stērstes, dzeltenās cielavas, koku čipstesL pļavas čakstītes un akmeņ- čakstītes. Pāri tropiskajai Āfrikai lido tālāk uz dienvi diem baltie un melnie stārķi, bezdelīgu piekūni, dzeguzes, niedru un pļavas lijas, zīriņi.»

Bet zeltainā stērste no Okas apkaimes pļavām lido nevis uz Āfriku kā daudzi viņas dzimtenes dziedātājputni, bet gan uz Indiju un Ķīnu.

Zeltainā stērste nesen ieradusies Eiropas Krievijā. Viņa pārceļojusi šurp no Sibīrijas, bet Sibīrijas putni parasti pārziemo Dienvidāzijā. Zaļais ķauķis, tāpat kā zeltainā stērste, pārvietojas no austrumiem uz rietumiem. Viņš arī rudenī lido sākumā uz Sibīriju un pēc tam uz Indiju.

Baltā zoss, Kanādas dzērve un mazais ziemeļu strazds no Cukotkas un Anadiras pa ziemu pārceļo uz Ameriku.

Jau augusta sākumā paipalas sāk pamazām klīst tuvāk Krimai. Lido pa vienai un tikai dienvidos sapulcējas baros viņām labi zināmās atpūtas un barības vietās. Krimā un Kaukāzā sapulcējas sevišķi daudz paipalu. Viņas te ierodas pat no Sibīrijas. Jailas nogāzēs putni

kādu laiku atpūšoties, bet pēc tam atkal metoties lejup un lidojot ar saviem spārniem.

Nav šaubu, ka dažos gadījumos mazie putni lido uz lielajiem. Bet vai lielie putni var būt par transporta līdzekli garākos ceļojumos, piemēram, rudens pārlidojumu laikā?

Daudzu tautu leģendas un ticējumi apgalvo, ka varot. Tam ticēja, piemēram, senie ēģiptieši. «Katra dzērve,» teikts kādā papirusā, «kad lido uz dienvidiem, nes uz muguras griezi.»

Tam arī tagad tic tādi labi dabas pazinēji kā Ziemeļamerikas indiāņi. Tāpēc, viņi saka, pārlidojumu laikā dzērves lidojot zemu pār laukiem un kliedzot — saucot pasažierus. Mazie putni, izdzirduši aicinājuma saucienus, steidzoties pie dzērvēm un iekārtojoties tām uz muguras. Kad visas vietas aizņemtas, bars paceļoties augstu gaisā un taisnā ceļā dodoties uz dienvidiem.

Indiāņi apgalvo: ja rudenī nošaujot meža zosi, tad, iekams mednieks paspējot nomedīto putnu pacelt, no tā spalvām nereti izspurdzot bezmaksas pasažieris — kāds neliels dziedātājputniņš.

Un vēl stāsta: kad tuvu garām laižoties dzērvju kāsis, viņu vidū neesot redzams neviens mazputniņš, bet to vīterošanu varot skaidri dzirdēt, ja tikai uzmanīgi ieklausoties. Domā, ka putniņi paslēpušies dzērvju spalvās un čivinot.

Ceļotājs Gilimards raksta, ka reiz Egejas jūrā pār kuģi lidojušas dzērves. Pēc šāviena viena dzērve nokritusi uz klāja, un tūlīt «no viņas» izlidojuši vairāki mazi putniņi.

Vispār runājot, dažādās grāmatās un rakstos uzkrājies jau daudz ziņojumu par šādiem dīvainiem notikumiem. Ja tiem var ticēt, tad jau vairākas reizes pārlidojumā nošautu Kanādas zosu spalvās atrasti tur patvērušies kolibriji.[7] Reiz redzējuši pat to, ka purva pūce pārnesusi pār vētrainu jūru ceplīti. Par to stasta grāmatas «Jorkširas putni» autors ornitologs T. Nelsons.

Bijis oktobra vidus, pūtis stiprs auksts vējš — tikai nesen norimusi vētra, kas trakojusi divas diennaktis (tas noticis pie Anglijas austrumu krastiem). Zemu virs ūdens lidojusi pūce. Cilvēki, kas par šo gadījumu ziņojuši Nelsonam, ieraudzījuši no laivas, ka uz putna muguras, kad tas laidies pāri viņiem, kaut kas sēž. Viņi gribējuši labāk saskatit «pasažieri». Pūce izbijusies, pasviedusies sānis, pasažieris nenoturējies un novēlies lejā. Izrādījies, ka tas ir mazs putniņš. Viņš bijis ta noguris, ka tikko spējis lidot, un cilvēki viņu bez pūlēm noķēruši. Tas bijis ceplītis. (Bez tam aprakstīti vēl vairāki gadījumi, kad ceplīši redzēti lidojam jāšus uz purva pūcēm. Viens tikko dzīvs ceplītis atrasts nogalinātas pūces spalvās. Viņš sasildījies rokās un aizlidojis. Runa ir par Skandināvijas ceplīšiem, kuri rudenī aizlido pārziemot uz Angliju.)

Nelsons raksta, ka ceplītis, iespējams, arī nav gatavojies lidot uz pūces pāri Ziemeļjūrai. Laikam gan viņš lidojis uz dienvidiem patstāvīgi, bet ceļā noguris — bija taču nejauks laiks — un, lai atpūstos, iekārtojies uz sava stiprākā ceļabiedra muguras.

Šim uzskatam pievienojas arī daži citi zoologi. Lielu pārlidojumu laikā, sevišķi pār jūru un sliktos laika apstākļos, putni tā nogurst, ka gatavi nosēsties uz ko vien var, lai tikai atpūstos un aiz spēka izsīkuma neiekristu jurā (arī tā nereti notiek). Ir laime, ja ceļā pagadās kuģis. Putni nolaižas uz tā virvēm un klāja virsbūvēm. Dažreiz viņi tā aplipina tās, ka masti izskatās melni no putniņiem, kas blīvi piespiedušies cits pie cita. Un sēž viņi stundām ilgi, sevišķi tad, ja kuģis virzās pa viņiem vajadzīgo kursu.

Maketi saka: «Zinādami, ka spēkus zaudējušie putni sēžas uz kuģiem, mēs nevaram sevišķi šaubīties arī par to, ka viņi dažreiz izvēlas par transporta līdzekli pār jūru lidojošos lielos putnus.»

Un viņš piebilst: šim «transporta» veidam putnu sezonas pārlidojumos, protams, nav lielas nozīmes, bet par to, ka šādi neparasti notikumi dažreiz gadās, nevar būt šaubu.

Zoologu vairākumam tomēr šaubas ir. Un šīm šaubām, tā sakot, ir divas puses — fiziskā un psiholoģiskā.

«Vai putnam pietiek spēka lidot ar pasažieri uz muguras?» — tāds ir pirmais jautājums, kurš, dabiski, rodas, apspriežot šo problēmu.

Atbildei uz to, acīm redzot, jābūt šādai.

Ja sloka pārnes savus mazuļus, tad arī citi putni var lidot ar smagumu uz muguras. Ir pat eksperimentāli pierādījumi. Reiz Amerikas Savienotajās Valstīs dienās, kad notika kampaņa par dabas aizsardzības popularizāciju, gaisā palaida pasta balodi ar kanārijputniņu uz muguras. Dzīvu kanārijputniņu iesaiņoja kartona «kabīnē» un piesēja uz baloža pleciem kā mugursomu. Ar šo nastu balodis laimīgi nolidoja vairāk nekā trīsdesmit kilometrus.

Tātad eksperimentāli pierādīts, ka putni var pārnēsāt uz muguras citus, protams, mazākus putnus. Tas viņiem ir pa spēkam. Tomēr tūlīt rodas cits jautājums: vai mazajiem putniem pietiek attapības, lai izmantotu lielos putnus par transporta līdzekli? Un vai lielajiem putniem pietiek, tā sakot, labas gribas, lai palīdzētu saviem novadniekiem grūtā ceļojumā?

Mēs tālāk redzēsim, ka dzīvnieki bieži vien parāda arī ievērojami sarežģitākas izturēšanās formas.

Tāpēc jautājumā, ko nupat aplūkojām, jāievēro zināma uzmanība: nekādu aprioru spriedumu. Tikai precīzi novērojumi var izdibināt patiesību.

Aiziet arī brieži

Ziemeļbriedis ir viena no visjaunākajām dzīvnieku sugām un neapšaubāmi pats «jaunākais» no briežiem. Viņa vēsturiskā attīstība sākās vienā laikā ar cilvēku. Ziemeļbrieži apmēram pirms miljona gadu izcēlās no Amerikas briežiem, starp kuriem bija sugas, kuras pielāgojušās dzīvei uz staignās purvu augsnes. Vēl līdz šim laikam Brazīlijas muklainajos mežos slēpjas ziemeļbrieža «brālēns». Viņš daudzējādi atgādina savu ziemeļu radinieku, sevišķi ar nagu uzbūvi — tie pielāgoti staigāšanai pa purva dumbrāju.

Viņam līdzīgi brieži dzīvoja pirmsledus laikmetā Ziemeļamerikā. Kad no kontinenta ziemeļiem sāka izplatīties milzīgi ledāji, iznīcinādami savā ceļā krāšņos mežus un saārdīdami paugurus un kalnus, pārpurvojusies ziemeļu tundra, kas virzījās līdzi ledājiem, iekaroja milzīgas platības arī Ziemeļamerikas kontinenta dienvidos. Meža iedzīvotājiem — briežiem vajadzēja pierast pie jaunajiem apstākļiem. Purva brieži, kas jau bija pielāgojušies dzīvei uz meža dumbrājU staignās augsnes, pamazām pārvērtās pār īstiem tundras iemītniekiem — ziemeļbriežiem.

Kad ledāji atkāpās uz ziemeļiem, uz polārajām zemēm, tiem līdzi aizgāja arī ziemeļbrieži, kuriem tundra tagad bija kļuvusi par īsto dzimteni. No Aļaskas viņi iekļuva Čukotkā un izplatījās tālāk pa visu Sibīriju. Ziemeļbrieži apmetās uz dzīvi viņiem jaunās zemēs, nākdami ari 110 rietumiem, — caur Grenlandi viņi nokļuva Islandē, Spicbergenā un tālāk Rietumeiropā, kur ledus laikmetā bija sastopami gandrīz visur, izņemot tikai Spānijas, Itālijas un Balkānu pussalas dienvidus.

Mūsu zemē šajā laikā ziemeļbrieži dzīvoja pat Ukraina un Krimā.

Jau vēstures rītausmā liktenis ciešām saitēm saistīja cilvēku un ziemeļbriedi. Starp personāžiem, kas ar okeru uzgleznoti alu zīmējumos, bieži vien atgadās ragainie ziemeļbriežu stāvi. Brieži un mamuti akmens laikmeta cilvēkiem bija pirmšķirīgs medījums.

Sākumā cilvēki ēda ziemeļbriežus, vēlāk sāka tos pieradināt.

Tāpat kā agrāk, arī tagad tundrā ir grūti iztikt bez briežiem. Cilvēki jūdz viņus kamanās, ēd viņu gaļu, no piena izgatavo sieru un sviestu, 110 galvas lidz kājām ietērpjas briežu ādās.

Mūsu polārajā apgabalā ganās apmēram divi miljoni pieradinātu ziemeļbriežu. Skandināvijas zemēs viņu ir pusmiljons un Aļaskā — miljons.

Amerikā pieradinātie ziemeļbrieži ievesti pavisam nesen — pagājušā gadsimta beigās. Pirtns tam eskimosi un Kanādas indiāņi pazina tikai savvaļas karibu, kuri patiešām milzīgos baros klaiņoja pa Amerikas ziemeļiem. Par kādu baru stāsta, ka tas četras dienas un naktis gājis garām pārsteigtajiem medniekiem. Ilgi pēc tam cilvēkiem vēl bijis raibs acu priekšā no neskaitāmajiem briežu ragiem, kuros viņi bija liku tikām noskatījušies, kamēr karibu bari gaja gar viņu budiņu.

Apgalvo, ka barā bijis ne mazāk par divdesmit pieciem miljoniem briežu.

Lai cik fantastisks būtu šis stāsts, diez vai vajadzētu tam neticēt: arī pa Āzijas tundrām tolaik klīda neskaitāmi briežu bari. Ievērojamam Krievijas dzīvnieku valsts pētniekam Pēterim Pallasam kāds aculiecinieks pastāstīja par ziemeļbriežiem, kurus viņš saslapis Ana- diras upes ielejā. Visu dienu tie gājuši gar nometni. Norietējusi saule, satumsis. Bet visu nakti cilvēki dzirdējuši ejošo briežu nagu čirkstēšanu. Uzausis rīts, bet briežu baram gals nav bijis redzams. Tikai trešajā dienā pienācis milzīgi lielā bara arjergards.

Tas noticis XVIII gadsimta beigās. Tagad no pasakainajiem ziemeļbriežu bariem palikušas tikai atmiņas. Lieli to bari saglabājušies tikai Taimiras tundrās, Ļe- nas, Janas un Indigirkas lejtecēs. Iespējams, ka te mitinās vēl apmēram trīssimt tūkstoši savvaļas ziemeļbriežu.

Briežu lakas parādīja krievu ceļotājiem ceļu uz Ļa- liova salu (Jaunsibīrījas arbipeļaga grupā). Katru rudeni ziemeļbrieži sapulcējas baros un aiziet no tundras. Aiziet uz taigu piecsimt un septiņsimt kilometru no tām vietām, kur pavadījuši vasaru. Tundra ziemu nevar viņus visus uzturēt, turklāt mežā ir arī siltāk. Taiga brieži apgrauž pūkainās ķērpju bārdas, atrok kupenas Sibīrijas kalnu maz apsnigušajās nogāzēs un plūc briežu ķērpjus, sūnas, zāli, ēd sēnes, ko apbēris agri uzkritušais sniegs.

Kad brieži iet, viņu kāju cīpslas trinas gar kauliem un trinkšķ kā stīgas. Sī trinkšķēšana klejojošiem briežiem ir kā radiopeiiējums kursu zaudējušai lidmašīnai — tā palīdz dzīvniekiem atrast citam citu naktī un sniega vētrā.

Platas upes karibu pārpeld bez pūlēm — viņu vilna, var teikt, ir piepūšama. Mati piepildīti ar gaisu. Kad briedis peld, vilna notur viņu uz ūdens kā korķa josta.

Katram zvēram mati pie saknes ir resnāki, bet ziemeļbriedim — otrādi. Tāpēc tie arī blīvāk pieguļ cits citam — mats aizķīlē matu. Vējam nav viegli pat sniega vētrā «izlauzties» caur ziemeļbrieža kažoku. Tas kā bruņu tērps aizsargā viņu pret negantā sniegputeņa niknajiem uzbrukumiem. Uz ziemeļbrieža platā naga virsmas katru kvadrātcentimetru iznāk tikai simt četrdesmit gramu dzīvnieka svara. (Pat alnim ir četrreiz vairāk!) Tas nozīmē, ka ziemeļbrieža nagi spiež uz zemi septiņreiz vājāk nekā atmosfēras gaiss. Kā ar kanādiešu slēpēm briedis skrien pa purviem. Par kamieli saka: viņš ir tuksneša kuģis. Ziemeļbriedi es dēvētu par tundras apvidus mašīnu.

Kāpēc vaļi peld uz dienvidiem?

Divreiz gadā pie Kūriju salām, gar Ziemeļamerikas rietumu piekrasti, un pa abām Atlantijas okeāna malām pavasarī uz ziemeļiem, bet rudenī uz dienvidiem peld lieli kalmaru, pelaģisko astoņkāju, visvisādu zivju, vēzīšu, medūzu un citu jūras klejotāju bari, kas ar saviem puscaurspīdīgajiem ķermeņiem piepilda okeāna ūdeņu virsējo slāni. Bet aiz zivīm un kalmariem, aiz vēzīšiem un spārnkāju gliemjiem tālā ceļā dodas vaļi un delfīni.

No gada gadā vaļi peld pa vieniem un tiem pašiem ceļiem, it kā viņu ceļš būtu nosprausts ar mums neredzamiem rādītājiem. Ziemeļanglijā kāds valis divdesmit gadus pēc kārtas peldēja garām nelielam ciemam. Deviņpadsmit gadus pēc kārtas tā iedzīvotāji medīja vali, bet neveiksmīgi, divdesmitajā gadā tomēr to nogalināja.

Daudzi biologi domā, ka vaļi rudenī aizpeld uz dienvidiem, lai tropu siltajā ūdenī dzemdētu mazuļus.[8]jaunpiedzimušajiem valīšiem zem ādas ir ļoti plāna tauku kārta (plāna, protams, relatīvi — pēc vaļu mērogiem). Tāpēc viņi var nosalt ziemu polārajās un piepolā- rajās jūrās, kur vaļi barojas vasaru. Tātad biologi, kā raksta padomju zinātnieks S. Klumovs, liels vaļu speciālists, «klusējot piekrīt tam, ka pieaugušie vaļi» varētu ziemu dzīvot arī aukstajās jūrās. Vaļiem parastās barības gan šajā laikā te gandrīz nav, tomēr vaļi pa vasaru taču uzkrāj lielas tauku rezerves. Vai ar šīm rezervēm pieliek, lai nodzīvotu ziemu piepolāro apgabalu saltajos ūdeņos?

Klumovs saka: nē, nepietiek: pārāk liels te ir tauku patēriņš vaļa «apkurināšanai». Aukstumā siltasiņu dzīvnieki daudz enerģijas patērē pastāvīgas temperatūras uzturēšanai savā ķermenī.

Zīdītāji vēl samērā labi pārcieš gaisa vai ūdens (ja dzīvo ūdenī) temperatūras pazemināšanos līdz pieciem Celsija grādiem. Enerģijas patēriņš ķermeņa apsildīšanai šajā gadījumā palielinās tikai divkārt. Bet, kad temperatūra nokrīt zem pieciem grādiem, siltuma atdošana uzreiz pieaug seškārt! Tad vairs nekādu tauku nepietiek, lai cik daudz to būtu uzkrāts vasarā, sevišķi, ja ūdenī vēzīšu gandrīz nemaz nav palicis (viņi ziemu iegremdējas vaļiem nesasniedzamos dziļumos vai arī aizklejo uz dienvidiem) un nav ar ko papildināt «kurināmā» rezerves.

Enerģijas rezerve, tas ir, tauki, kā raksta Klumovs, ātri «sadegs», zemādas tauki — un tie pēc būtības ir vaļa kažoks — slikti sildīs un «dzīvnieks ies bojā no bada un pārdzišauas».

Tāpēc bezzobainie vaļi rudenī peld uz dienvidiem. Dienvidos arī barības nav daudz, un vaļi visu ziemu te gandrīz neko neēd. Toties tropos ziemu ir silti: ūdens temperatūra 25—27 grādi. Tādā ūdenī ķermeņa apsildīšanai enerģijas izlieto ļofi maz, un vaļi var pat bez barības te ciešami nodzīvot piecus sešus mēnešus.

Ja Klumova ieteiktā teorija ir pareiza, tad vaļu rudens ceļojumi ir pavisam īpatnējs migrāciju veids. Vaļi bēg uz dienvidiem, lai tur ietaupītu savas vasarā uzkrātās tauku rezerves!

Tikai pusgadu vaļi atrod jūrā iztikai pietiekošu barības daudzumu un atrod to aukstajos apgabalos, kur vasaru attīstās bagātīgs zooplanktons — galvenokārt visādi vēzīši, kas mudž pie jūras virsas. Piepolārajās jūrās šo vēzīšu ir ne tikai krietni vairāk nekā tropos un subtropos, bet tur viņi ir arī treknāki un barojošāki.

Tropos valim katru dienu būtu vienas tonnas vietā jāapēd sešas tonnas «mazvērtīgā» vietējā planktona. Bet tik daudz barības «viņš fiziski nespētu izfiltrēt diennaktī — valim vienkārši nepietiktu laika šim no lūkam».

Tātad bezzobainie vaļi pusgadu neko neēd, bet otru pusgadu ēd pārāk daudz, uzkrājot taukos pārveidoto barību bada mēnešiem, kurus viņi pavada siltajās jūrās. Tas viņiem ir tāpat kā ziemas guļa lācim — miegs arī taupa «degvielu».

Kā redzat, vaļu migrācija atšķiras no putnu pārlidojumiem, jo putni taču nebadojas karstajās zemēs.

Zivs, kura var aizrīties ūdeni

Pelikāns sāka vēcināt spārnus un aizlidoja, ļoti neapmierināts ar to, ka padzīts 110 pļaviņas. Viņš ar baudu nodevās ēdelībai, taustījās ar knābi zālē, sausā vietā, un makšķerēja ārā … zivis.

Cilvēki skrien turp, skatās: visur pa zemi rāpo zivis, zāle vien čab. «Nesamērcējuši kājas,» stāsta kāds valdības ierēdnis, «inēs piebāzām ar zivīm pilnus divus maisus.»

Tas notika Indijā. Zivis, kuras pelikāns makšķerēja laukā 110 zāles, sauc par anabasām. Jau IX gadsimtā divi arabu ceļotāji, aprakstīdami Indijas brīnumus, pa- stastīja pasaulei par rāpotājzivīm. Bet 1709. gadā leitnants Faldorfs, muti atplētis, stāvēja pie palmas, pa kuras mizu locīdamās rāpoja… zivis. Tās bija līdzīgas asariem. Ar žaunu vāku dzeloņiem tās pieturējās pie mizas. Piekārušās ar tiem, pielieca astes un iedūra kokā dzeloņainās anālās spuras. Iztaisnojot asti, zivs stūmās uz augšu un tūlīt pieķērās ar žaunām vēl augstāk.

Faldorfs atnesa kāpelētājas mājās. Tās vēl ilgi rāpoja viņa šķūnī pa sausām smiltīm.

Arī pēc Faldorfa daudzi pētnieki redzējuši, cik veikli anabasas pārrāpjas pār diezgan augstiem un stāviem šķēršļiem. Reiz Madrasā, Zivsaimniecības institūtā, akvārijā ar anabasām iegremdēja auduma gabaliņu, uti zivis bez sevišķām pūlēm izrāpās no ūdens pa šo gludo un gandrīz stāvo audekla «sieniņu».

Indonēzijā anabasas sauc par «undi kolli» (kāpelē- tājzivis) un apgalvo, ka viņas uzrāpjoties palmās, lai pamielotos ar saldo sulu. Protams, palmu sulu anabasa nedzer, bet kokos tiešām uzrāpjas … Droši vien aiz kļūdas: kad viņām ceļā stāv palma, zivis ncattopas apiet tai apkārt un ietiepīgi rāpjas uz augšu, tāpēc ka tieši tā viņas pieradušas pārvarēt visus šķēršļus ceļā.

Indijas, Birmas, Dienvidķīnas, Indonēzijas un Fili- pīnu klusie līči, ezeri, dīķi, purvi un pat rīsu lauki dod patvērumu anabasām. Seklie dīķi, kuros šīs zivis medī odu kāpurus, ātri izžūst karstumā. Lūk, tad tūkstošiem anabasu dodas ceļā.

Viņas parasti ceļo pa naktīm, bet ieraudzīt viņas var arī dienā, kad līdz jaunajam dīķim nokļūst pēdējās rā- potājzivju nodaļas.1

Gadās, ka anabasas uzreiz neatrod ar ūdeni piepildītas bedres. Tomēr zivis nezaudē visas cerības — dienu slēpjas no saules zālē, bet saulrieta laikā dodas atkal ceļā. Dienas sešas, ja zeme ir pietiekoši mitra, anabasa var dzīvot bez ūdens.

Kā viņa to spēj? Anabasa ir labirinta zivs. Galvā, virs žaunām, tai ir labirinta orgāns — var teikt, īpašs «plaušu» paveids. Atšķirība tikai tāda, ka plaušas atrodas krūšu nodalījumā, bet labirinta orgāns — galvā. Bez tam gaiss piepilda plaušas no iekšpuses kā plēšas, bet asinis cirkulē ārpusē, asinsvados, ar kuriem cauraustas «plēšu» sieniņas. Turpretim labirinta orgānā asinis rit sūklim līdzīga sarežģīti izlocītu plāksnīšu un kroku kamola iekšpusē, bet gaiss apskalo šo ierīci no ārpuses. Labirinta orgāna dobumā tas iekļūst no mutes, bet muti zivs atver bieži, izbāzusi to virs ūdens. Ar žaunām vien tai nepietiek, lai apgādātu visu organismu ar vajadzīgo skābekļa daudzumu.

Vēl vairāk, ja anabasai neļauj rīt gaisu, viņa aizrijas ar ūdeni — labirinta orgāns piepildās ar ūdeni un zivs noslāpst.

Ar labirinta orgāniem apveltīti visi anabantidu dzimtas pārstāvji un starp viņiem pazīstamie makropodi un gurami. Bet tikai anabasas no visas savas plašās radu saimes prot rāpot pa zemi, meklējot labāku dzīves vietu.

' Pat akvārijos viņas nevar palikt mierīgi uz vietas — rāpjoties pa sieniņām, katru nakti mēģina izbēgt no igvātiem. Tāpēc akvārijus, kuros ir anabasas, vakarā pārklāj ar vākiem.

Tomēr viņām nepieder prioritāte sauszemes apgūšanā. Bārkšspuru zivis pirmās iznāca krastā un sāka pa to rāpot. 5o apbrīnojamo būtņu vēderspuras mazliet atgādināja nepilnīgi attistītas kājas. Pamazām tās pārvērtās par īstām kājām. Zivis bija iznākušas no ūdens un sākušas dzīvot uz sauszemes. Visam dzīvajam uz zemes tas bija notikums ar sevišķi svarīgu nozīmi.

Krokodili pārceļo

Tas tiešām dažreiz gadās.

Indijā aculiecinieki stāsta par vienu tādu pārceļošanu.

Krokodili devās pārgājienā nakti. Sapulcējās diezgan liels bars. Vai viņiem bija barveži — nav zināms, un, ja arī bija, tad, acīm redzot, nepieredzējuši, kas slikti zināja ceļu, jo krokodili rāpoja, lauzdamies ar varu cauri biezoknim, pāri laukiem un galu galā apmaldījās nelielas Indijas pilsētiņas ielās. Kad otrā rītā iedzīvotāji iznāca no mājām, viņus uz katra soļa gaidīja «patīkami» pārsteigumi. Krokodili bija visur — ielās, pagalmos, akās. Daudzi bija iespiedušies žogos, cii i paši sevi iedzinuši vistu kūtis un nikni plātīja rīkles, kad viņiem tuvojās, it kā viņu nelaimē būtu vainīgi cilvēki, kas bija mierīgi gulējuši krokodiliem liktenīgajā naktī.

Tas pats cēlonis, kas dzen anabasas ārā no dīķiem, liek pārceļot arī krokodiliem — bija izžuvis purvs, kur viņi dzīvoja.

Nīlzirgiem Āfrikā pārceļošana ir parasta lieta. Divreiz gadā (sausuma un lietus laikā) viņi aiziet no daudzām vietām un atkal atgriežas, kad lietus gāzes piepilda ar duļķainām straumēm tveicē izžuvušo upju gultnes.

Kalahari tuksnesī, Āfrikas dienvidos, paglābušies no iznīcināšanas vēl daudzi nagaiņi. Kad lietus gāzes piesātina ar mitrumu neauglīgās smiltis, dīgst zāļu sēklas un zemesstumbri, kas snauduši zem zemes lietus gaidās. Savvaļas arbūzi izklāj garās stīgas pa akmeņiem. Velvičijas noklāj tās ar savām milzīgajām lapām. Tuksnesis sāk zaļot. Zebras, gnu, oriksi, kannas, lēcējantilopes un citas antilopes izklīst pa garšīgajām ganībam.

Tomēr ne jau ilgi paradīzes pļavas rota Kalahari ares. Driz vien tveice izkaltē tās. Un tad dzīvnieku bari pa izdangātām takām klīst no vienas saglabājušās oāzes uz otru. Vietām mežos un šaurās ielejās neizžūs- tošu upju krastos viņi sapulcējas tik milzīgos baros, ka taisni elpa aizraujas, kad par to lasa.

Vēl 1929. gadā kāds ceļotājs te sastapis jauktu gnu un zebru baru. Pēc viņa vārdiem, tajā nebijis mazāk par desmit miljoniem dzīvnieku! Nagaiņu armijas pirmās rindas apstājušās tikai divsimt metrus no viņa, bet tās arjergards izzudis apvāršņa dūmakā — sešpadsmit kilometrus no pārsteigtā cilvēka.

Ne tikai zvērus, bet arī putnus sausums padzen no ierastajām vietām. Austrālija sniedz mums vispārliecinošāko piemēru.

Sā kontinenta tuksnesīgajos plašumos lietus nolīst parasti tikai divreiz gadā, un grūti pateikt, kad tas notiks. Pēc lietus gāzēm pamostas daba. Divu nedēļu laikā, kamēr vēl nav izžuvusi augsne, kokiem un zālei pagūst izplaukt lapas, atvērties ziedpumpuri un izkaisīties sēklas augsnē.

Pumpuri tikko sākuši raisīties vaļā, bet jau 110 visām pusēm krūmu mežos, kuros nolijis lietus, salido putni. Sīciņās nektarīnijas ar baudu sūc ziedu saldo sulu (un apputeksnē tos, pašas to nemanīdamas). Papagaiļi, ar kuriem tik slavena ir Austrālija, gārdzoši brēkdami, apstāj kokus ar sūrajiem augļiem.

Bet tveicē izkalst zeme, nobirst lapas no krūmiem, novīst zāle — un putni pamet savu pagaidu patvērumu. Cits pēc cita pazūd bari aiz apvāršņa. Tie devušies meklēt jaunas oāzes, kuras atmodinājis dzīvei lietus. Maz cerību, ka viņi tās atradīs tuvāk par simt jūdzēm no pamestajām vielām.

Ceļojošā «gaļas noliktava»

Pat lauvas griež viņām ceļu. Bet, ja nedos ceļu, laikā neaizbēgs — bars tās «aprīs». Un gribot negribot lauvas sāks skriet kopā ar antilopēm, jo plēsoņām nebūs viegli izkulties ārā no tūkstošiem trakā ātrumā skrejošu ķermeņu drūzmas.

Vai ar lauvām tā noticis — neņemos spriest, bet suņi ne vienreiz vien iekļuvuši tādā nelaimē. Antilopu bars panikā metas bēgt no medniekiem un, mežonīgi auļojot pa līdzenumu, dzen sev pa priekšu suņus. Suņi bēg ko kājas nes, cenzdamies nepakļūt zem antilopu nagiem, bet pakļūst tik un tā — antilopes no flangiem apdzen viņus, un suņi bez pēdām pazūd barā uz visiem laikiem.

Pat cilvēkam labāk turēties tālāk no tūkstošiem lē- cējantilopu lielā «pūta».

Ko gan cilvēks! — stepes ugunsgrēki viņas nav spējuši apturēt. Ir gadījies, ka fermeri aizdedzinājuši sauso zāli, lai aizdzītu no savām ganībām antilopu barus. Tās antilopes, kas gāja priekšgalā, baidījās no sārtiem, bet pakaļējās spiedās virsū. Bars izlauzās cauri uguns līnijai, un miljoniem aulekšojošu nagu iemina liesmas zemē.[9] Tikai šaujot ar lielgabaliem, un arī ne vienmēr, ir izdevies piespiest antilopes izvēlēties citu ceļu savam postošajam gājienam.

Lēcējantilopes, par kurām te runa, ir ļoti līdzīgas gazelēm. Par lēcējām viņas dēvē lielisko lēcienu dēļ. Vēl nesen tūkstošiem lēcējantilopu lieli bari klejoja pa Dien- vidāfrikas stepēm un pustuksnešiern dienvidos no Zam- bezi. Lietus sezonā, kad zaļo zāle un duļķainas straumes piepilda izžuvušo upju un ezeru gultnes, lēcējantilopes izklīst pa visu neaptverami plašo līdzenumu. Nelielās grupās tās klejo no vienām ganībām uz citām.

Bet tad pienāk vasara un līdz ar to arī sausums. Ezeri izžuvuši, zāle sakaltusi, tuksnesis dodas uzbrukumā. Tad lēcējantilopes aiziet no dzimtajām vietām. Bari, kuri sākuši virzīties pirmie, kā no kalna palaista sniega pika aizrauj sev līdz visus ceļā sastaptos radiniekus. Un, lūk, jau neaptverama «āžu» (kā viņus dēvēja būri, kas tos nesaudzīgi iznīcināja) lavīna mīda svelmes izdedzināto savannas zemi. Dažos baros bijuši pal piecdesmit tūkstoši, citos — simt tūkstoši vai pat miljons dzīvnieku! Ne vienmēr, ne katru gadu lēcējantilopes aizgāja no sausuma pa vienu ceļu. Bet parasti viņas gāja uz dienvidiem, no Kalahari uz Oranžas upi. Katrā apvidū gan bija savi maršruti. Apgājušas lielu loku, antilopes pagriezās atpakaļ un atgriezās dzimtajos novados tieši jauna lietus perioda sākumā. Tādējādi viņas nostaigāja apmēram piecsimt kilometru. Dažreiz vairāk, dažreiz mazāk.

Kad apkārt ir mierīgi, antilopes, kuras iet priekšgalā, nesteigdamās plūc zaļi. Pieēdas un atkāpjas atpakaļ. Viņu vietā uz priekšu izspraucas jauni zaļu barību kārojoši veģetārieši. Klejojošās armijas avangards un arjergards pastāvīgi mainās vietām.

Kur bija gājusi pāri šī armija, palika kaila stepe. Tāpēc baitie kolonisti ļoti necieta lēcējantilopes. Desmit tūkstošu dzīvnieku liels bars vienā dienā varēja pārvērst postažā tūkstošiem hektāru lopu ganību.

Bet visas vietējās ciltis pārtika no lēcējantilopēm. Vienmēr viņu rīcībā bija svaiga gaļa, vajadzēja tikai papūlēties aiziet un paņemt to no klejojošas «gaļas noliktavas».

Tagad pasakainie laiki, kad medījums milzīgos baros klejoja pa stepēm, jau sen pagājuši. Ir tiesa, ka lēcējantilopes visas vēl nav iznīcinātas. Viņas joprojām klejo pa savām vecajām takām, bet to bari kļuvuši jau krietni mazāki.

MEKLĒ SAUSZEMI

Harēmi Komandora salās

ierriu diez vai jūs redzēsiet kolikus pie Komandora salām. Visi viņi medī zivis talu dienvidos, zilajos okeana plašumos. Bet, kad tuvojas maijs, kotiki peld uz Komandora salām. Peld uz Tjuļeņija salu, Pribilova salām un uz Kaliforniju.

Pirmie te ierodas vecie tēviņi. Dienas divas trīs viņi peld krasta tuvumā: apskatās, vai viss mierīgi. Pēc tam uzmanīgi izrāpjas uz sauszemes, uzraušas uz akmeņiem tur, kur krasta bangas nikni sitas pret klintīm.

Nopurinās, apskatās, ošņā — gu|, augstu galvas pacēluši, ieklausās. Tie ir izlūki. Viņi ieradušies uzzināt, vai šī vieta joprojām derīga, vai te var svinēt kāzas un dzemdēt bērnus.

Viss ir mierīgi, un roņi ienirst jūrā. Klinšainie krasti atkal ir tukši.

Mazliet vēlāk liels kotiku bars dodas no jūras uzbrukumā melnajiem akmeņiem. Piepeldējuši atkal tikai tēviņi — gan vecie, gan jaunie. Bet vecie tēviņi dzen jaunos projām, neļauj viņiem pat krastā iznākt. Ja vietas maz, tie krastā tikai pārnakšņo, piemetušies kaut kur maliņā. Bet rītausmā vecie tēviņi viņus atkal iegrūž ūdenī. Līdz sešu gadu vecumam jaunam kotikain par kāzām nav ko domāt. Bet, kad kļūs vecāks, tad arī atradīs krastā piemērotu vietiņu, noskatīs sev apkārt laukumu kādu divdesmit piecu kvadrātmetru platībā. Sajā neredzamajā lokā uz kailas klints viņš apmetīsies ar savu ģimeni. Bet ģimene liela — sievu vien vecam

tēviņam ir desmit, piecpadsmit. Ja vēl ļoti veicas (vai neveicas — viss atkarīgs no viedokļa), tad pat piecdesmit piemīlīgu, pūkainu mātīšu spiežas ciešā pulciņa tuvāk pie tēviņa, kurš kā masīvs monuments paceļas pār viņām. Katra dzemdē pa mazulim.

Rūpju daudz, bet galvenais — sievas stingri jāuzrauga: tā vien skaties — kaimiņš nočieps. «Tas notiek ļoti vienkārši,» raksta A. Brēms. «Tēviņš sakampj zobos vienu mātīti, aiznes viņu virs pārējo galvam kā kaķis peli un novieto savā paša harēmā.» Un nav neviena, kam sūdzēties, ka sieva aizvesta. Ja tēviņš sāks kauties, aizstāvēt savas tiesības — viņam kaimiņi aizvilks arī pārējās sievas.

Bet tas viss būs vēlāk. Pašlaik salā mātīšu vēl nav. Tikai tēviņi plēšas par vietām saviem nākošajiem harēmiem.

Katrs tēviņš parasti steidzas uz to klinti, kur viņš arī agrākajos gados dzīvojis ar ģimeni. Kāds kotiks septiņpadsmit gadus pēc kārtas atgriezās no tālajiem ceļojumiem uz viņam iepatikušos akmeni. Pazīt šo ko- tiku nebija grūti: droši vien haizivs bija nokodusi viņam priekšējo pleznu.

Beidzot norimst kņada piekrastē — ko tiki aizņēmuši visas brīvās vietas un guļ laiski, gaida mātītes. Tās vēl tik drīz neieradīsies, tomēr līgavaiņi pacietīgi gaida viņas.

Jūnija vidū ierodas pirmās mātītes. Tāpat kā tēviņi, arī viņas peld bariem. Daudzas meklē vecos «vīrus», rāpjas uz klintīm, skatās, kliedz un ieklausās, «vai neatsauksies pazīstamā balss». Bieži vien tā atsaucas. Bet bieži vien arī nav atbildes — gājis bojā kau kur tropu jūrā. Viņa lampačodama skrien uz citu vietu un tur sauc, un airkāju pūlī, kas rosās krastā, nolūko sirdij tīkamu draugu.

Bet jaunie kotiki, kuriem vēl par agru nodibināt savas ģimenes, peld gar krastu un, var teikt, ar varu piespiež neaizņemtās mātītes rāpties ārā uz sauszemes. Tur viņas tūlīt nokļūst veco tēviņu «pleznās». Tie laipni «klukst», māj, tusnī, koķetē ar viņām, aicina savā harēmā. Ja pierunāšana nelīdz, jūras runči lieto spēku: rēc uz mātītēm, ņirdz zobus, dažreiz kož.

Dažas dienas pēc tam, kad mātītes ieradušās salā, viņām piedzimst mazuļi. Jaunpiedzimušie kotiki tātad nav paša bērni «sultānam», kurš gāzelēdamies rapo uz vēdera ap savām sievām un rūc uz citiem jūras runčiem. Barga tēviņa bērni piedzims tikai nākošajā gadā apmēram šajā pašā laika, un droši vien viņi piedzims cila harēmā.

Augustā tēviņi jau pamet mātītes, cits pēc cita ienirst jūrā. Drīz vien aizpeld arī nepieaugušie tēviņi, jaunie kotiki, mātītes un šajā vasarā piedzimušie kotiki. Oktobrī salā paliek pavisam maz zvēru. Tuvojas ziema. Kotiki steidzas uz dienvidiem, uz Klusā okeāna siltajiem platuma grādiem. Peld tālu. Daži aizpeld tūkstošiem kilometru tālu no nelielajām, vientuļajām aukstās jūras saliņām, kur viņi vairojušies īsajā ziemeļu vasarā.

Kofiku radinieki jūras lauvas arī meklē sauszemi, kad viņu mātītēm pienāk laiks dzemdēt mazuļus. Tāpat kā kotiki, viņi peld uz vientuļām salām, kur sapulcējas baros.

Visu vasaru Grenlandes roņi medī zivis tālu Atlantijas okeāna ziemeļos, pie mūžīgo ledu malas.

Rudeni Grenlandes roņi peld uz dienvidiem. Decembrī jau tūkstošiem viņu mudž un kust gluži kā melni gliemji, ja paraugās no lidmašīnas uz Baltās jūras lediem.

Februārī roņiem piedzimst sniegbalti mazuļi. Trīs mēnešus, līdz maijam, mazulīši nogulēs uz ledus. Bet maijā — ir laiks, pavasaris klāt! — peld vecākiem līdz uz ziemeļiem, uz Ledus okeānu.

Polārajos ledos pie Grenlandes, Spicbergenas un Franča Jozefa salām viņi sastapsies ar saviem brāļiem, kas pārziemojuši Amerikā. Grenlandes roņi diezgan dīvaini sadalījuši savā starpā ziemas «dzīvokļus». Daļa no viņiem ziemo pie Ņufaundlendas salas, citi — Jana Maijena salā (pusceļā starp Grenlandi un Norvēģiju), bet vēl cits bars iecienījis peldošos ledus Baltās jūras ieejā. Bez šīm trim apmetnēm nekur citur Grenlandes roņi ziemu nav sastopami.

Grinjona iebrukums

Grinjoni jeb iaurestesi ir ļoti dīvainas zivis: viņas nārsto uz krasta — mitras smiltis jūrmalā. Par to, kur un kad grinjoni nārstos, raksta pat avīzēs un ziņo pa radio, piemēram, tā: «Rīt pusnaktī gaidāms grinjonu iebrukums.»

Un tad ir klāt šis — rit. Pulkstenis nositis pusnakts stundu. Tūkstošiem automašīnu aizsprostojušas pie- brauktuves pie piekrastes sēkļiem.

Visā jūrmalā deg sārti. Kaut gan nakts, tomēr ir gaišs. Redzams, ka līdz ar katru vilni, kas šļācas uz smilšaino pludmali, krasta izlec sudrabotas zivis. Daudz zivju. Zvīņām vizuļojot, tās rāpo pa smiltīm. Bet viļņi uz putainajām mugurām piegādā arvien jaunus un jaunus bēgļus no Neptuna valsts.

Bet krastā tos gaida cilvēki. Jokodamies un smiedamies viņi vāc lēkājošās zivis un nes pie sārtiem. Tur tās ķīķē un kūpina.

Nav redzami ne tikli, ne vadi. Zivis ķer ar rokām!

Grinjons ir zivtiņa, kas nav lielāka par siļķi. Viņa dzīvo Klusajā okeānā, pie Kalifornijas un Meksikas krastiem. Katru gadu 110 marta līdz jūlijam bezmēness vai, gluži otrādi, pilna mēness naktis, kad paisums sasniedz vislielāko spēku, tūkstošiem grinjonu lieli bari piepeld pie krastiem.

Kopā ar viļņiem zivis tiek izmestas uz sauszemes. Smilšainā pludmale mirdz kā sudrabs. Zivis rok alas. Ierokas smiltis vertikāli, ar asti uz leju. Tikai zivju galvas rēgojas virs zemes. Smilšu alās grinjoni izlaiž ikrus (tēviņi, kas rāpo apkārt, turpat tos apaugļo) un pēc tam, aizbēruši aliņas ar asti, atkal rāpo uz okeānu.

Tas taču ir nedzirdēts gadījums: zivis nārsto krastā!

Vai tad jūrā vietas maz? Droši vien tukšajā pludmalē ikriņi labāk pasargāti no laupītājiem — te tos grūtāk sameklēt nekā juras dibenā.

Četrpadsmit dienas tie attīstās siltajās smiltīs. Tieši pēc divām nedēļām viļņi tos ieskalos jurā.

Kādēļ pēc divām nedēļām, nevis agrak?

Tāpēc, ka tikai divreiz mēnesī, drīz vien pēc jauna mēness un pilna mēness (parasti trešajā dienā), paisums sasniedz vislielāko spēku. Paisumus rada Mēness gravitācija un ne tikai Mēness, bet arī Saules gravitācijā.

Spēks, ar kādu Saule pievelk sev Zemes udeņus, ir gan vairāk nekā divreiz mazāks par Mēness pievilkšanas spēku. Bet «divreiz» nav tūkstoš reižu, tāpēc paisumi vislielākie ir tad, kad Mēness un Saule pievelk sev okeānu vienā virzienā, kad, kā saka astronomi, tie atrodas sizigijā — vienā līnijā vienā pusē no Zemes vai abās pusēs no tās. Tad to pievilkšanas spēki summējas. Tāpēc sizigija paisumā jūras viļņi izšļācas uz krasta sevišķi tālu. Līdz ar tiem izlec nārstojošās zivtiņas.

Turpmākajās dienās paisums pavājinās, jo Saule un Mēness attiecībā pret Zemi sāk novietoties savstarpēji perpendikulārās asīs un to pievilkšanas spēki sāk darboties zem taisna leņķa cits pret citu. Iestājas zemu paisumu laiks. Tas parasti notiek Mēness pirmajā un pēdējā ceturksnī. Tad jūra neapplūdina smiltīs paslēptos ikriņus. Tikai pēc divām nedēļām lielie spīdekļi atkal atradīsies sizigijā un jauns augsts paisums ieskalos jūrā grinjona ikrus, kuru attīstība beigusies. Tur no ikriņiem izšķilsies mazuļi.

Kalifornieši ar nepacietību gaida grinjonu nārstu, ko viņi dēvē par iebrukumu. Martā tur aizliegta jebkura zvejniecība, jo vietējām zivīm sākas vairošanās sezona. Bet grinjonu medīšana nav komerciāls pasākums. Tā drīzāk ir izprieca un jautra izklaidēšanās. Tāpēc štata varas orgāni atļauj medīt grinjonus, bet ar vienu obligātu noteikumu: ķert tikai ar rokām.

Nekādu zvejas tīklu, nekādu trauku — ne spaiņu, ne ķeramo tīkliņu! Vairāk zivju pludmalē savāks tas, kurš paļausies vienīgi uz savu roku veiklību un kāju žiglumu.

Bet, ja uz grinjonu «skriešanos» tiešām sapulcējas tik daudz cilvēku, kā par to dažreiz raksta, tad arī ar rokām var visas zivis saķert…

Mekle, kur sausāks

Pie pašas mūsu rietumu robežas, biezos mežos Pri- petes upes ielejā, dzīvoja klaiņotājlāči. Par klaiņotājiem pie mums parasti sauc tos pekai- ņus, kuri ziemu negu| midzeni, bel klīst pa mežu izsalkuši un nikni.

Bet lāči, kas dzīvoja pie Pripetes, bija cita veida klaiņolāji.

Ziemu viņi gulēja midzeņos un gulēja cieši aizmiguši, pa mežiem «neklaiņoja». Toties pavasarī, kad pinkaini pamodās un izlīda no midzeņa, viņus pārņēma ce|ošanas dziņa. Lāči nepalika tur, kur bija pārziemojuši, bet klīda pa mežiem un purviem. Un vienmēr tikai uz dienvidiem un dienvidiem. Gāja dienu, divas dienas, nedēļu. Aizgāja tālu — kilometrus divsimt no saviem midzeņiem.

Bet rudenī, ne vēlāk kā novembra sākumā, lāči atkal — un nevis pa vienam, bet gan nelielās grupās! — virzījās uz ziemeļiem. Gāja pa tiem pašiem ceļiem un pēc tik precīza grafika, ka vietējie mednieki jau zināja, kad un kur šajā laikā gaidāmi pekainie klaidoņi.

Nākamajā pavasarī viss atkārtojās tāpat. Lāči būtu varējuši, protams, arī vasaru dzīvot tur, kur bija pārziemojuši. Bet meži Poļesjes dienvidos bija viņiem vairāk pa prātam — tur cilvēku mazāk un ogu vairāk.

Tad kāpēc gan ziemu viņi no turienes aizgāja?

Tāpēc, ka tur pārāk mitrs. Purvaini meži, silkšņi un sūna. Nav kur atgulties, lai-nesamirktu. Kur gan tāda mitruma lai pārziemo! Tāpēc lāči arī aizgāja uz ziemeļiem — tur sausāks.

Pavasarī, plūdu laikā, daudzi zvēri cieš no palu ūdeņiem. Sevišķi slikti ir tiem, kuri dzīvo uz zemes, — pelēm, lemingiem, cirslīšiem, zebiekstēm, sermuļiem, zaķiem.

Odens izdzinis viņus no alām, applūdinājis arī zemi visapkārt. Plūdu vajāti, viņi rāpjas uz pauguriem, raušas augšā žogos un kokos. Līdz glābšanās salām tie aizkļūst peldus vai uz baļķiem un siekstām. Daudz zvēriņu noslīkst pavasara plūdos.

Bet kāmis nicina ūdens stihijas briesmas. Lūk, viņš skraida pie ūdens, ošņā kaut ko. Droši vien grib pārpeldēt gravu — otrs krasts ir sausāks. Uzmanīgi iegremdē priekšējās ķepiņas, iebrien dziļāk, piepūš vaigus un sāk peldēt.

Viņa «piepūstais» purniņš sāk grozīties duļķainajā straumē. Gluži kā pludiņš tas viegli slīd pa viļņiem. Ne virpuļi, ne sēkļi kāmim nav bīstami, jo viņa vaigu maisi pašlaik ir piepūsti ar gaisu. Rudenī, kad gatavoja ziemai produktu krājumus, viņš tajos stiepa graudus, dažādus bumbuļus un sēklas. Šīs kabatas viņam ir tik lielas, ka pat sīkus kartupeļus kāmis pārnēsā aiz vaiga.

Arī pavasarī, plūdu laikā, vaigu maisi izdara kāmim lielu pakalpojumu. Tikai šoreiz viņš tos piepilda nevis ar graudiem, bet gan ar gaisu. Un tad viņam, var teikt, pat jūra nav dziļāka kā līdz … kaklam.

mekle barību

Kā siļķe ceļo

siļķe ir sāļa ne jau tāpēc, ka dzīvo ■ jūrā, — to droši vien katrs zina. Bet 'vai daudz ir tādu, kuri iedomājas, pa cik sarežģītiem ceļiem šī pati siļķe (vēl neiesālīta!) peld pa jūrām?

Ir dažādu sugu un rasu siļķes, un visas tās peld pa jūrām ne jau kā pagadās - katrai rasei ir savs maršruts, savi paradumi, savas vairošanās un uzbarošanās sezonas.

Piemēra dēļ aplūkosim Norvēģijas siļķes. Katru pavasari lieli to bari sapulcējas pie Norvēģijas dienvidu krastiem. Te pie smilšainā dibena netālu no krasta zivis nārsto.

Tiklīdz mazuļi izšķīlušies 110 ikriem, viņi peld līdz ar straumi uz ziemeļiem gar Norvēģijas krastiem. Aizpeldējuši līdz Lofotu salām, pagriežas atpakaļ atklātā jūrā. Gan tuvodamies krastam, gan attālinādamies no tā, pa ļoti līkumotu maršrutu viņi dodas uz dienvidiem. Ceļā paaugas lielāki. Bet, kad jaunajām siļķēm ir pilni četri gadi, instinkts liek tām peldēt turp, kur tās piedzimušas, uz Norvēģijas dienvidrietumu krastiem, un tur vairoties.

Izpildījušas vecāku pienākumu, viņas aizpeld uz visām pusēm. Daudzi bari aiziet uz dienvidiem — uz Anglijas un Zviedrijas krastiem.

Norvēģijas siļķes pieder pie tā saucamās piekrastes rases. Tās nārsto pie krasta diezgan atsāļotā ūdenī un ar to atšķiras 110 jūras rasēm, piemēram, no Skotijas siļķēm, kas vairojas atklātā jurā ziemeļos 110 Skotijas. To mazuļi, tiklīdz izšķīlušies, tūlīt peld uz krastu. Grozās uz sēkļiem miljardiem mazuļu lielos baros, bieži vien iepeld arī upju grīvās. Lāgiem mazuļu ir tik daudz, ka Anglijā viņus pat zvejo un pārdod ar nosaukumu whitebait — tur tā ir pazīstama delikatese.

Jo vecākas kļūst siļķes, jo vairāk tās pievelk jūras dzelme. Bet katru vasaru joprojām viņas dodas kopā ar tūkstošiem citu zivju uz piekrastes ūdeņiem, kur vasaru ir vairak barības. Tur ir silti, gaiši un straumes paceļ no dibena daudz augiem vajadzīgu neorganisko vielu — slāpekļa, fosfora, silīcija savienojumus. Sajā «mēslojumā» attīstās mikroskopiskas aļģes. Ūdens mudž no tām — jūra «uzzied». Uz bagātīgo cienastu sapulcējas neskaitāmi vēzīšu bari, bet aiz vēzīšiem peld zivis.

Mūsu Murmaņas siļķes arī ir «jūras» siļķes — nārsto atklātā jūrā. Visas siļķes, kuras peld pie Murmaņas krastiem, ir vēl ļoti jaunas — tām parasti ir pieci seši gadi. Vecākas siļķes tur nav sastopamas.

Piecu un sešu gadu vecas siļķes peld no mums projām uz rietumiem, gar Norvēģijas ziemeļu krastiem, apmēram līdz Lofotu salām, un tur nozūd pēdējās viņu pēdas.

Kurp aizpeld siļķes? Kur pavada lielāka brieduma gadus? Kādas jūras dod viņām patvērumu vecumā? Šīs zivis taču, ja viņām laimīgi izdodas izsargāties no visām briesmām, nodzīvo līdz divdesmit gadiem — to parādījuši izpētītie gadskārtu gredzeni uz siļķu patriarhu zvīņām.

Šīs mīklas atminēt nolēma padomju zinātnieki. 1946. gadā kāda mūsu jūras institūta ekspedīcijas kuģis izbrauca no Murmanskas un uzņēma kursu uz ziemeļiem. Pa ceļam ihtiologi visu laiku meta jūrā savus ķeramos tīklus. Un, lūk, tiklīdz ekspedīcija bija šķērsojusi septiņdesmit sesto paralēli, tīklā ieķērās uzreiz divdesmit lielas siļķes.

Pagaidām vēl bija šaubas: varbūt zivis «apmaldī- jušās». Bet, kad kuģis iebrauca Grenlandes jūras ūdeņos, vairs nebija nekādu šaubu: zinātnieki tur sastapa milzīgu baru siļķu. Visas nozvejotās zivis bija piecpadsmit gadu vecas.

Siļķu migrācijas ceļi polārajās jūrās iet gan tuvu ūdens virsai, gan ietiecas dzelmē, un tad konstatēt to virzienu ir ļoti_ grūti. Dažreiz siļķes dziļi zem ūdens peld simtiem jūdžu, pēc tam pēkšņi paceļas uz augšu un parādās pie jūras tik ciešos baros, ka, šķiet, zivis būtu tajos «iepakotas» ne mazāk blīvi kā mucās ar sālījumu. Drīz te, drīz tur siļķes, no apakšas savu radinieču «izspiestas», izlec no ūdens. Stāsta, ka laiva, uzbraukusi uz tādu baru, varot apgāzties, airis stāvot vertikāli, nekrītot, ja to iespraužot starp siļķēm! Un sablīvējušās zivis varot iegrābt laivās ar lāpstu…

Daudzi jūras dzīvnieki, līdzīgi siļķēm, veic tālus ceļojumus pēc barības. Vai jūs esat padomājuši, piemēram, par to, no kā pārtiek mūsu planētas viszemākā «stāva» iedzīvotāji? Visas tās lielzobainās zivis, melnie astoņkāji, jūras lilijas, holotūrijas un citas dīvainas būtnes, kas apdzīvo tumšo jūras dzelmi? Nekādu augu taču okeāna dzelmē nav, jo tur ir pārāk tumšs. Bet, ja nav augu, tad nav arī savu vietējo pārtikas resursu. Tomēr dzīvība jūras dzelmē neiznīkst. Kādi dzīvinoši avoti uztur to?

Daudzas jūras zvaigznes, holotūrijas, tārpi un vēži ēd dūņas. Dūņas krīt uz jūras dibenu 110 augšas, un tajās ir daudz organisko vielu, kas var pabarot izsalkušos vēderus.

Čiti mūžīgās nakts valstības iedzīvotāji pārliek no «līķu lietus» — beigtiem dzīvniekiem, kuri arī krīt no augšas. Stundām ilgi sēž, piemēram, zivs cepola uz savas astes saliektā galiņa un, pacēlusi uz augšu plaši atplestu rīkli, pacietīgi gaida, vai viņai neiekritīs mutē debess manna. Arī juras lilijas cerību pilnas izslej virs sevis trauslos taustekļus, gaidīdamas žēlastības dāvana no augšas.

Bet vai daudzi var eksistēt no žēlastības dāvanām? Dzelmes pasaule neapšaubāmi būtu nolemta bada nāvei un izmiršanai, ja plēsoņas, kas to apdzīvo, neizdarītu laupīšanas uzbrukumus jūras virsas tuvumā.

To viņi dara naktīs un ne vienmēr peld līdz pašai virsai. Pēc tā nav vajadzības. Un, lūk, kāpēc: izrādās, ka visi jūras plēsoņas, lieli un mazi, visos jūras hori- zonlos, 11c tikai neauglīgajā abisālajā apgabalā[10] vien nesēž pa naktīm «mājās». Visi peld uz augšu, bet pirms rītausmas atgriežas «mājās». Tic, kas dzīvo tuvāk ūdens virsai, paceļas augstāk par visiem, bet viņu vietā no apakšas atpeld pagraba stāvu iemītnieki. Tā posmu pa posmam, no viena jūras horizonta uz otru, no okeāna virsas uz dzelmi kustīgie rīmas transportē savos tiIpiga jos kuņģos vairāk nekā miljonu tonnu barības katru diennakti!

Vai daudzi dziļūdens «konkistadori» iegūst sev barību, izdarīdami pa naktīm laupīšanas uzbrukumus viņiem svešajos okeāna apgabalos? Aptuveni aprēķināts, ka šās dziļūdens stafetes dalībnieku kopsvaram vajag būt ne mazākam par divsimt miljoniem tonnu!

Tas nozīmē, ka katru nakti no dzelmes uz jūras virsu un atpakaļ uz dzīlēm afplūst un aizplūst grandiozāki dzīvo būtņu uzplūdi nekā visi cilvēces karagājieni 1111 mierīgie pārgājieni, kas izdarīti visos laikmetos un gadu tūkstošos. Visi zemeslodes iedzīvotāji taču pat tagad diez vai sver divsimt miljonu tonnu!

Vāveres ieņem pilsētas

Reiz liela vezumu rinda brauca pa Angāru no Ir- kutskas. Tas notika pavasarī, bet upi vēl klāja biezs ledus. Augstas sniega kupenas slējās abās kamanu ceļa pusēs.

Kad vezumi izbrauca pagriezienā kādā lielās upes līkumā, priekšējie zirgi tieši sadūrās ar citu karavānu: liels garausainu zvērēnu bars aizsprostoja ceļu vezumiem.

Zaķi! Daudz zaķu: piecsimt sešsimt, ne mazāk. Ieraudzījuši cilvēkus, viņi metās sānis un iestiga kupenā, pakaļējie sāka spiesties virsū priekšējiem, un uz ledus izveidojās sastrēgums. Braucēji metās viņiem virsū ar pātagām, bet zvēriņi paguva izlēkt no šaurā «tuneļa» starp kupenām, kurā līkumoja ceļš pa Angāru, un izklīda.

Kad vezumi sāka kustēties, zaķi, palaiduši tos garām, atgriezās uz kamanu trasi un turpināja savu ceļu.

Vāveres ari dažreiz sapulcējas tik lielos baros, ka pārsteidz pat cilvēkus, kuri daudz ko pieredzējuši. Ne upes, ne pilsētas nevar apturēt viņas. «Nav skata,» raksta ievērojamais Sibīrijas pētnieks Midendorfs, «kas būtu skaistāks par vāveru flotili, kura peld pār platu upi. Viņu gaisā izslietās astītes ir līdzīgas buram.»

Ņižņijtagilas pilsētai Urālos pagājušā gadsimta beigās notika vēl nepieredzēts vāveru uzbrukums. Milzīgs vāveru bars iznāca no meža un gāja tieši uz pilsētu. «Vāveres gāja gan pa vienai,» stāsta ievērojamais krievu bibliogrāfs un rakstnieks N. Rubakins, «gan bariņos, gāja visu laiku taisni un taisni, skrēja pa ielām, lēca pāri sētām un žogiem, ielīda mājās, piepildīja pagalmus, lēkāja pa jumtiem.»

Viņām bija zudušas jebkuras bailes no cilvēkiem, no suņiem, un viņas gāja bojā lielā daudzumā. Suņi nokoda simtiem vāveru. Ari cilvēki nosita diezgan: sita ar kārtīm, akmeņiem, pātagām — ar ko vien varēja tikt klāt. «Vāveru asinis lija straumēm.» Bet jauni zvēriņu pūļi nāca klāt no meža — un tā līdz pašam vakaram. Pa nakti vāveres paslēpās, bet līdz ar rītausmu atkal devās ceļā. Trīs dienas viņas apsēda pārsteigto Tagilu.

Jau tālu aiz pilsētas ceļu viņām aizšķērsoja Cusova- jas upe, strauja un plata. Tomēr arī tā nevarēja apturēt vāveres. Pārdrošie zvērēni drosmīgi metās aukstajos viļņos un, izslējuši astītes, peldēja uz otru krastu. Straume viņus nesa sānis, virpuļi grieza riņķī, bet vāveres kā apsēstas visu laiku tikai lēca un lēca no kraujā krasta upē.

Kāds cilvēks, kurš tieši tajā laikā brauca pa Cuso- vaju ar laivu, stāsta: «Dažas vāveres bija pavisam zaudējušas spēkus — parādās zvēriņš no ūdens vienreiz, otrreiz, pazūd ūdenī, atkal parādās, un tad jau viņu aiznes straume. Nogurušajām vāverēm es sniedzu pretim airi. Tiklīdz pasniedzu — tūlīt tās pa airi uzrāpjas pie manis laivā, tādas maziņas, slapjas, sēž laivas dibenā un trīc. Daudz viņu salīda pie manis laivā. Kad laiva piebrauca pie liela kuģa, vāveres uzrāpās uz tā un sēdēja tur bariņā, mierīgi un paļāvīgi. Nabadzītes atpūtās. Bet, tiklīdz kuģis piebrauca pie krasta, vāveres tūdaļ izlēca uz smiltīm un skrēja tālāk. Daudz viņu gāja bojā, bet daudz arī pārk|uva pār upi un turpināja ce|u.»

Tikai vēlāk noskaidrojās, ka caur Ņižņijtagilu gājusi nevis galvenā vāveru armija, bet gan tās flanga nodaļa. Pati armija bija pagājusi garām astoņus kilometrus no Tagilas. Tajā, kā stāsta, bijuši vairāki miljoni vāveru (kaut gan neviens, protams, viņas nav skaitījis, bet tikai tā domā).

Dažus gadus agrāk vāveres uzbrukušas vairākām Baltijas pilsētām. Vāveres apsēdušas parkus, kapsētas, rāpušās uz sētām un jumtiem.

Pat Rietumeiropā, kur nav tādu milzīgu mežu kā pie mums, vāveres dažreiz parādās lielos baros un soļo, izbrīnīdamas cilvēkus, caur ciemiem un pilsētām. 1904. gadā vāveru leģioni pārplūdināja dažas Virtembergas provinces, bet pēc trim gadiem neskaitāmā daudzumā uzradās Harca kalnos.

Uzskata, ka vāveres spiež pārceļot barības trūkums — čiekuru neraža — novados, kurus viņas pamet. Zvēriņi meklē jaunus, ar pārtiku bagātākus mežus. Ja vāveres pārmērīgi savairojušās, tad neražīgā vasarā bads viņām ir sevišķi briesmīgs. Dažreiz arī meža ugunsgrēki, kas reizēm izdedzina milzīgas platības taigā, padzen zvērēnus no dzimtajām vietām.

Tomēr ir arī tāda hipotēze: klejojošas vāveres izturas kā prātu zaudējušas — to visi atzīmē — un bieži vien, kā liekas, meklē nāvi, nevis glābiņu: iet bojā pilsētās, slīkst upēs. Vāveres pārņēmis trakuma «vīruss» — tā apgalvo «liktenīgo migrāciju» teorijas piekritēji un parasti, lai apstiprinātu savus prātojumus, piemēra dēļ apraksta milzīga vāveru bara traģisko bojā eju Jcņi- sejā. Tas ir sens notikums.

1847. gada rudenī netālu no Krasnojarskas milzīga vāveru orda pienāca no austrumiem pie Jeņisejas. Cita pēc citas vāveres ielēca šalcošajā straumē, un gandrīz visas noslīka.

Tāda pati «neprātība» novērota dažreiz arī pie citiem dzīvniekiem. Kādreiz divtūkstoš pusdomesticētu vēršu un govju, kuru bars ganījās Argentīnas prērijās, bez kāda redzama cēloņa pēkšņi metās Paranas upē un noslīka. Turpat, Dienvidamerikā, notika arī šāds gadījums: astoņsimt krokodilu visi reizē pameta viesmīlīgo Amazones grīvu un aizpeldēja atklātā jūrā, kur viņus gaidīja droša bojā eja.

Bet, tā kā neviens vēl nav konstatējis, kas tas par «ārprātu», kad un kāpēc tas atgadās, nopietnā zinātne te jau aprakstītās «pašnāvības» uzskata tikai par nelaimes gadījumiem. Galvenais pamudinošais cēlonis, kas spiež daudzus dzīvniekus aiziet uz svešiem novadiem, ir pārtikas trūkums viņu dzimtajās vietās.

Sā uzskata pareizību apstiprina zoologi, kuri uzmanīgi izpētījuši lemingu dzīves stāstu, kas liecina, ka šo zvēriņu «neprātīgie» pārgājieni gandrīz vienmēr beidzas ar mazo ceļotāju bojā eju.

Navinieku pārgājieni

Rudens nesen ienācis tundrā, bet sniegs jau apputinājis gan pļaviņas, gan ciņus, gan pelēko aso grīsli.

Sniegā, pa ciņiem, pa zemi ložņājošo bērzu labirintos, pa ledū iekalto ezeru balto segu, 110 paugura uz pauguru, 110 purva uz purvu stiepjas bezgalīgas sīku pēdiņu virknes. Mēs vēlāk pastaigāsim pa šīm pēdām, palūkosimies, kādi zvērēni tās atstājuši. Bet patlaban domās pārcelsimies vairākus mēnešus atpakaļ.

Mūsu priekšā ir tundra vasaras rotā. Bet, ja ielūkosimies uzmanīgi, tad arī starp zaļajām zālēm un krūmiem pamanīsim juceklīgas taciņas, ko ieminušas zemē, šķiet, tās pašas mazās ķepiņas.

Sūnās zem ciņiem un pundurbērzu sakņu savijumu spraugās stiepjas garas, bet seklas aliņas. Mēs droši vien arī nebūtu pamanījuši to dusmīgo iemītnieku, bet viņš pats, tiklīdz bijām piegājuši, izlēca no zemes apakšas. Skatieties: viņš mums draud! Viss sabozies lēkā pa ciņiem, pīkst, vaukšķ, paceļas uz pakaļkājām un, galvu uz muguras atmetis, komiskā pozā raugās tik nikni, ka zūd katra patika paņemt rokās un aplūkot tuvāk šo jocīgo zvēriņu. Ja pastiepsiet viņam nūju, viņš sagrābs to ar zobiem, iekārsies tā, ka ne nost dabūt.

Un zvēriņš taču ir pavisam maziņš — ūdens žurkas lielumā un izskatās līdzīgs kāmītim. Spalva bieza, dzeltenbrūna, uz muguras tumši, lieli plankumi. Šos kaušļus sauc par lemingiem. Dažādas viņu sugas dzīvo Eiropas, Āzijas un Amerikas ziemeļu zemēs.

Viņi arī uz saviem radiniekiem tāpat dusmojas, kad tie tuvojas viņu īpašumiem. Lemingi ir ļoti nesaticīgi, bieži plēšas, un vājie iet bojā šajos kautiņos.

Daudz lemingu iet bojā arī plūdu laikā.

Toties, kad pavasarī lielu palu nav, lemingi ļoti vairojas. Un jau pēc dažiem tādiem gadiem pēc kārtas tundrā šo lemingu ir bez sava gala. Nevar soli paspert, lai neieraudzītu kādu lemingu. Visu zāli viņi jau sen noēduši, nograuzuši pat briežu sūnu, un tad jau bads, odu zemes Jotunheimas1 krēslaino tāļu mūžīgais rēgs, draud izrēķināties tiklab ar viņiem pašiem, kā ari ar ziemeļbriežiem.

Un jauna nelaime: labos gados lemingu mātītes sāk vairoties ar divkāršu sparu. Tad viņas dzemdē mazuļus nevis divreiz, bet gan trīsreiz un, kā stāsta, pat četrreiz gadā. Un katrā metienā vairs nav tikai pieci, bet gan jau astoņi un desmit mazuļi. Te ir piemērs, kas rāda, ka arī daba ne vienmēr ir saprātīga.

Tad jaunie lemingi, kuri dzimtenē vairs neatrod ne apdzīvošanai derīgas vietas, ne barību dzīvības uzturēšanai, sāk savus slavenos ceļojumus.[11] Viņi aiziet arvien tālāk un tālāk no pazīstamajām vielām. («Svītrainajām pelēm sākusies tecēšana,» — tā saka Kolas pussalā.) Aiziet pa vienam — katram zvēriņam sava taka. Pamazām viņu ceļi saiet kopā — tā arī strautiņi zemienēs saplūst par straumēm. Un jau tūkstošiem savā starpā naidīgu, bet — ak vai! — kopējas nelaimes apvienotu lemingu iet vienu ceļu (kaut gan cits no cita ietur vairāku metru distanci, ar svilpienu brīdinādami kaimiņus, lai nenāk tuvāk).

Kurp tad lemingi iet? Vai viņus instinkts vada uz noteiktu mērķi vai arī viņi iet, kur deguns rāda, — to neviens droši nevar pateikt. (Daži pētnieki gan apgalvo, ka lemingi meklējot nogrimušo Atlantīdu!)

Daudzi lemingu ceļi ved uz nekurieni. Gandrīz visi bari ceļā iet boja. Zvēriņus plēš suņi, lapsas, polārlap- sas, vilki, lāči, lūši, caunas, sermuļi, tiņi, pūces, vārnas, klijāni, kaijas …

Viņus pazudina arī pašu bezprātība. Cik reižu nav redzēts: pienāk bars pie fjorda, tomēr neapstājas, negriežas atpakaļ. Lemingi lec tieši jūrā no kraujas. Jūras viļņi mudž no viņiem. Zvēriņi slīkst, pīkst, peld bez kādas cerības pie stāvajām klintīm fjorda otrajā malā. Uz tārn viņiem nekad neuzrāpties! Bet jauni «pašnāvnieki» visu laiku lec un lec no kraujas jiirā. Miljoniem lemingu beidz dzīvi plēsīgo zivju un astoņkāju kuņģos.

Tomēr notiek arī tā: iznāk pie jūras lemingi un negaidot pēkšņi pagriežas un iet gar tās krastiem. Ja pagadās ar barību bagātas vietas, daļa bara tur paliek. Citi turpina savu ceļu.

Sākot apmēram ar 1909. gadu, pēc katriem astoņiem, desmit gadiem Norvēģijas ziemeļu zemes regulāri pārplūdināja klejojošo lemingu uzplūdi. Uzplūdiem sekoja atplūdi. IJn zvēriņus neviens vairs neredzēja. Pēc tam atkal viņi «gluži kā no debesīm nokrita» — tā zemnieki arī domāja, — lemingu milzīgie bari pārplūdināja paugurus un ielejas.[12] pēdējais lielais lemingu uzbrukums pārvēlās Skandināvijai 1953. gadā. Pat vārnas šajā laikā kļuva tik izvēlīgas un izsmalcinātas gardēdes, ka aprija tikai lemingu aknas, sirdi un plaušas. Suņi un kaķi taisni pārēdās lemingus. Pat ziemeļbrieži tos ēda.

Stāsta, ka dažas lemingu mātītes ceļā dzemdējot mazuļus. Viņas tos nepametot, bet nesot sev līdz: vienu — mutē, otru — uz muguras (ir pat šādi veci zīmējumi!).

Šis izdomātās vai patiesās varonīgā mātes instinkta ainas atgādina man paradumus, kādi ir ceļotājiem, kuri klejo pa tropu mežiem citā pasaules daļā.

Pelēkā žurka, nākdama no Ziemeļķinas. izplatījās pa visu zemeslodi

Viņas vājākais konkurents — melnā žurka

Aslnsradinteces — vi- kuņa (pa kreisi) un alpaka. Alpaka ir do- mestlcēta vikuņas pēctece

Karnie|a radinieks bez kupra — gua- nako

Jauns taplrs, Iespējams, ka tā izskatījušies kādreiz mūsu zirga tālie senči

Prževaļska zirgs. Vienīgā saglabājusies savva|as zirgu suga

Lamas ar nastām uz muguras arī tagad virknēs so|o pa Kordiljeru kalnu takām

Mazs dzīvs tanks — deviņjostainais bruņnesis

Jūras zīriņi — apbrīnojami putni! Divreiz gadā viņi nolido no viena zemeslodes gala līdz otram

Sādā iesaiņojumā ķanārij putniņš nolidoja u* .čpasta baloža muguras vairāk nekā trīsdesmit kilometrus

Viesi no tālās Tasmānijas — tievknābja vētrasputni. Zoologs S. Mara- kovs nofotografējis viņus pie Komandora salām

Gājputni atpūšas uz kuģa

Lūk, slavenā kāpelētājzivs, kura var aizrīties ūdeni

Kotiku apmetne no putnu lidojuma. Fotografējis S. Marakovs

NOMADI PĒC SAVAS DABAS

Klejojošie veģetārieši

Nepālā, Himalaja kalnu dienvidu nogāzēs, klajumos, ko cilvēki iztīrījuši mūžamežā, aug kukurūza. Bet lauka malā pie kārts piesists beigts pērtiķis. Viņa ciešanās sarautais purniņš ar lūgumu un brīdinājumu pievērsts draudīgi klāt pienākušajam mežam. Tas ir baideklis: pērtiķiem, kas uz viņu skatās no džungļiem, krietni jāpadomā, kad viņiem no jauna sa- gribas paēsties kukurūzu. Bet, ja alkatība tomēr viņus pamudina doties laupīšanas uzbrukumā, tad lai zina, kas viņus te gaida.

Tomēr pērtiķi ātri aizmirst pārdzīvotās bailes un atkal zagšus iznāk no ēnainajiem kokiem, lai pamielotos ar kukurūzas vālītēm saulainajā klajumā.

Cik daudz vien ir pasaulē pērtiķu, visi viņi — gan makaki, gan mērkaķi, gan paviāni, gan gorillas — ir ļoti nemierīgi kaimiņi. Ne dienu nevar nodzīvot uz vietas. Visu laiku pavada uzbrukumos, arvien kaut kur steidzas. Ilgi vienā vietā nekavējas, bet pastāvīgi klejo pa mežiem, meklēdami garšīgus aug|us, saldos bambusa stiebrus, banānus un… kukurūzu, it kā cilvēki viņiem to būtu audzējuši ar tādām pūlēm.

Pat mazuļus mātītes dzemdē ceļā un tūlīt, uzmetušas tos uz muguras vai piespiedušas pie krūtīm, steidzas neatpalikt no bara.

Mēs nezinām, vai pērtiķi klejo pa visiem mežiem un zemēm, ko apdzīvo viņu sugas pārstāvji, vai arī katram baram ir savs maršruts, ko ierobežo nelieli medību iecirkņi. Bet svešos īpašumos tam ieeja aizliegta.

Vai viņi iet, kur deguns rāda, vai arī katram gada laikam viņiem ir dažādi ceļi?

Himalaju kalnu mežos dzīvojošie rezus pērtiķi gan katru pavasari uzkāpj augstu kalnos, bet rudeni nokāpj

ielejās.

Turpretim gorillas gan ziemu, gan vasaru, gan lietu, gan tveicē klejo bez kādas kārtības. Kur viņus sastop nakts, tur tie sarauš kaudzē lapas un liekas gulēt. Bet no rīta atkal dodas ceļā, kuram gala nav.

Arī strausi, meklēdami barību, klejo pa savannām bez kādas kārtības un noteikta maršruta. Dienvidamerikas nandu katras dienas rītausmu sagaida jaunā vietā. Un tikai tad, kad pienāk laiks dot meslus putnu Himenejam, viņi uz neilgu laiku pārtrauc savus klejojumus. Mātītes dej olas, bieži vien vairākas kopējā ligzdā, bet tēviņš tās izperē. Pēc tam viņš vadā cāļus, māca mazuļus ķert kukainīšus, apsargā tos, bet mātītes šajā laikā netālu atvēsinās. Mazuļi pieaug, un nandu 110 jauna klīst pampā, cenzdamies nerādīties acīs jaguāriem un cilvēkiem.

Tropu mežos, kur dabas sagādātie provianta krājumi rudenī neizsīkst, dzīvnieku migrācijai nav tāda masvei- dīguma kā mērenā klimata zonās. Nav tai parasti arī stingra grafika. Daži dzīvnieki gan pamanās pat mūžīgās vasaras apstākļos un pārpilnībā pakļaut savu klaidoņa dzīvi no gada laika atkarīgai kārtībai…

Suinatras meža cūkas, piemēram, tiklīdz iestājas lietus periods, decembrī un janvārī, pamet purvainos piekrastes mežus, kur viņas dzīvojušas sausajā gada laikā, un aiziet dziļi salā. Varētu likties, ka nav nekādu cēloņu tādiem nogurdinošiem ceļojumiem. Sāgo palmas augļu, no kuriem šīs cūkas pārtiek, piekrastē ir daudz arī ziemu. Neviens viņas tur šajā laikā netraucē. Tomēr cūkas aiziet.

Iet viņas lielos baros pa vairākiem simtiem katrā. Kārtību pulkā uztur barvedis, parasti vecs tēviņš. Ja ceļā gadās plata upe, meža kuilis papriekš viens pats to pārpeld. Otrajā krastā visu uzmanīgi apskata, izošņā, vai nav ienaidnieku. Ja apkārt mierīgi, viss pulks metas upē.

Ielīdušas jo dziji džungļos, nangvas, tā te sauc šīs cūkas, metas virsū kāda vietējā auga augļiem, kuru dēļ viņas patiesībā arī izdarījušas savu grūto pārgājienu pa mežiem un ielejām. Tikai tad, kad visi šie augļi apēsti, cūkas dodas atceļā. Maiju viņas sagaida jau krastā.

Simt gadu uz kājām

«Esmu redzējis, kā viņi klīst pa vienam un baros ielejās un mežos, bambusu birzēs, plakankalnēs. Esmu zadzies aiz viņiem pa zvēru takām, skatījies, kā viņi ganās. Esmu redzējis visu, ko varēja redzēt, un nācis pie secinājuma, ka no savvaļas dzīvniekiem Āfrikas zilonis ir pats interesantākais.»

Tā nosprieda Kārlis Eklijs, slavenais dzīvnieku iz- bāzējs, tēlnieks, rakstnieks un mednieks.[13]

Reiz, kā viņš stāsta, Budongo mežos veselu dienu un veselu nakti viņam nācies pavadīt septiņsimt dzīvnieku lielā barā. Es nevaru atturēties, nenocitējis visu šo lielisko fragmentu: «Saule pacēlās pār pakalniem, mežs sāka vizuļot krāsās. Pērtiķi apsveica cits citu riedami un kliegdami. Itin visur modās dzīve. Ne mazākā vējiņa, gaiss bija nekustīgs. Man šķita, ka nolūkojos mežā tādā, kāds tas bijis miljonu gadu pirms mūsu ēras. Dziedāja putni, ālējās pērtiķi. Pa mūžamežu, ceļa visu sabradādams, lēni virzījās milzīgs ziloņu bars, citur pa vienam zilonim, citur grupās. Mežs nepārtraukti dunēja. Brīkšķēdami gāzās ziloņu izlauztie koki, griezīgi trokšņi skanēja cauri nemitīgajai ziloņu kņadai. Ziloni gāja nepārtrauktā masā, un viņu gājiens bija izstiepies vesela kilometra garumā. Pēkšņi manu klātbūtni nojauta veca ziloņu māte. Viņa sāka skaļi taurēt. Un uzreiz mežs apklusa. Ziloņi stāvēja nekustēdamies. Viņi kaut ko klausījās, kaut ko gaidīja. Bet tad uzreiz atkal sāka brīkšķēt koki — it kā būtu uznākusi vētra. Bars drāzās uz priekšu nekārtīgā masā, ar

smagajām kājām saceldams gaisā sausās lapas un pa ceļam lauzdams kokus. Man vairs nekad dzīvē nav iznācis dzirdēt ziloņu baru saceļam tik apdullinošu troksni.»

Un nevienam vairs kaut ko tādu dzirdēt un redzēt neiznāks: ziloņi vairs neklīst pa Āfriku septiņsimt dzīvnieku lielos baros. Labākajā gadījumā barā tagad ir divpadsmit līdz divdesmit ziloņu, bet viņu takas, kas iemīdītas granīta klintīs, caur mežu biezokņiem un pa ielejām, kuras aizaugušas ar bambusniedrēm, izteiksmīgi liecina par to, ka ne vienu vien gadu tūkstoti šie milzīgie dzīvnieki nav pazinuši savā ceļā nekādus ievērības cienīgus šķēršļus. Līdz šim laikam mednieki un zinātniskās ekspedīcijas lieto ziloņu karavānu ceļus, kaut gan paši ziloņi sen jau nestaigā pa daudzām savām takām. Ģeodēzisti uzskata, ka nevar prasmīgāk nospraust kājāmgājēju ceļus pa šķēršļotu apvidu kā to izdarījuši ziloņi. Un ceļu inženieri pierādījuši šā uzskata pareizību praksē, ierīkodami savas trases pa sensenajiem ziloņu maršrutiem.

«Tajās vietās,» raksta Eklijs, «kurām pēc reljefa vai augsnes rakstura ziloņi var tikt cauri pa kaut kādu vienu terasi vai aizu, mēs atrodam skaidru pierādījumu tam, ka šis ceļš ziloņiem kalpojis daudzus gadus.» Viņu cietā āda norīvējusi koku mizu un akmeņus pie takas. Klintis, no kurām pil ūdens, spoži nopulētas: katrs zilonis, iedams garām, steidz te padzerties un savāc ar snuķi valgmi no granīta sienas. Tā gadu pēc gada, gadsimtu pēc gadsimta šie vieglie pieskārieni arī nopulējuši klinti.

Āfrikā atrod arī šādas takas: klintīs iemīdītus vienmērīgus padziļinājumus, katru mazliet platāku par ziloņa kāju un piecpadsmit centimetru dziļu. Tūkstošiem gadu ziloņi staigājuši pa šīm trasēm, un akmeņi uz mūžīgiem laikiem saglabājuši viņu kāju pēdu nospiedumus. Un ziloņi ir lieliski soļotāji. Lielāko mūža daļu viņi pavada uz kājām un gandrīz vienmēr ceļā. Lēnā gaitā tie klejo un apgrauž koku zarus. Tikai dienvidū apstājas neilgai atpūtai kaut kur baobabu vai akāciju ēnā. Tēviņi stāv, uzlikuši smagos «ilkņus» uz nelielu koku vaiņagiem vai atbalstījuši tos pret zariem. Ziloņi gandrīz vienmēr guļ stāvus.

Kenijas kalnos, raksta Eklijs, klejo ziloni, kuri laikam gan ne reizi mūžā nav nogūlušies zemē. Ziloņi, kuri dzīvo līdzenumos, viņš turpina, dažreiz atpūšas guļus, «bet neviens vēl nav redzējis, ka nogultos kalnu ziloņi». Pavadīt simt gadu uz kājām ir uzdevums, kas nav pa spēkam pat indiešu jogam.

Medniekiem, kuri dzenas pakaļ ziloņiem, jābūt gataviem pārnakšņot varbūt simt jūdžu tālu no rīta starta vietas. Stāsta, ka līdzenā vietā zirgs varot apdzīt ziloni. Bet stipri šķēršļotā apvidū neviens auļotājs nepanāks to. «Un vispār nav dzīvnieka,» raksta Eklijs, «kurš varētu dienā noiet lielāku attālumu nekā zilonis.»

Ar apbrīnojamu vieglumu šis izskatā neveiklais zvērs iet pa līdzenumu, rāpjas pa kalniem, izlien caur biezokni bez trokšņa kā trusis. Ziloņi arī pa purvu iet gandrīz vai labāk par visiem citiem dzīvniekiem. Viņu kāju uzbūve ir ļoti īpatnēja. Kad zilonis atbalstās uz kāju, tā piebriest, kļūst resnāka. Bet, kad viņš to velk ārā, atbrīvotā kāja saraujas un viegli iznāk no muklāja. Tāpēc zilonis var iegrimt purvā kaut vai metru dziļi: iesūkšana, kas bīstama citiem dzīvniekiem, netraucē viņam iet.

Nav vārdam vietas, ziloņi ir teicami soļotāji. Skaisti, gudri un dižciltīgi dzīvnieki, bet viņu liktenis, šķiet, ir izšķirts. Joprojām katru gadu nogalina tūkstošiem ziloņu. Gaļa paliek hiēnām: mednieki paņem tikai ilkņus, kas kļuvuši par biezādaiņu lāstu. It kā biljarda bumbas nevarētu tagad izgatavot no plastmasas!

Stāsta, ka daudzās vietās Āfrikā, neraugoties uz straujiem civilizācijas panākumiem, meži ar katru gadu kļūstot arvien vairāk necaurejami: kļuvis mazāk ziloņu, un viņu vecās takas, pa kurām cilvēki galvenokārt arī tika cauri džungļiem, pamazām aizaug.

Ak dievs! Skudras!

«Sis brēciens bija drausmīgāks par saucienu, kas vēsta par kara sākšanos: — Skudras! Skudras!

Skudras! Tas nozīmēja, ka cilvēkiem nekavējoties jāpārtrauc darbs, jāpamet mājokļi, ar uguni jāizlauž sev atkapšanas ceļš, jāmeklē patvērums, kur pagadās. Tas bija asinskāro skudru tamboča uzbrukums. Viņas izposta milzīgas platības, uzbrukdamas ar troksni, kas atgādina ugunsgrēka šņākoņu. Līdzīgas bezspārnainām lapsenēm ar sarkanu galvu un tievu ķermeni, viņas iedveš šausmas ar savu daudzumu un savu rijīgumu. Katrā alā, katrā spraugā, katrā dobumā, lapotnē, ligzdās un stropos iesūcas biezs smirdošs vilnis, aprīdams baložus, žurkas, rāpuļus, piespiežot bēgt cilvēkus un dzīvniekus…

Pēc dažiem tnirk|iem visā mežā sāk dunēt dobjš troksnis, kas līdzīgs ūdens šalkoņai, kad tas pārrāvis aizsprostu.

— Ak dievs! Skudras!

Visus pārņēmusi viena doma — glābties.

Daudzi uzskatīja, ka dēles labākas par skudrām, un paslēpās nelielā līcīti, ielīduši ūdenī līdz kaklam. Viņi redzēja, kā pārvēlās pirmā lavīna. Kā tālu lidojoši ugungrēka pelni purvā ievēlās lieli prusaku un vaboļu bari, bet tā krasti pārklājās ar zirnekļiem un čūskām, un cilvēki duļķoja sasmakušo ūdeni, lai aizbaidītu kukaiņus un dzīvniekus. Lapotne mutuļoja kā verdošs katls. Pa zemi virzījās uzbrukuma dunoņa; koki ietērpās melnā segā, kustīgā čaulā, kas nesaudzīgi rāpās arvien augstāk un augstāk, noplūkdama lapas, izpostīdama ligzdas, ieķļūdama dobumos.»

Tā Hozē Rivera aprakstīja skudru ecitonu uzbrukumu. Vietējie tās sauc par «tamboča» vai «tauoka», un tās klejo lielās Amazones purvu trūdu izgarojumos. Hozē Rivera labi pazina asinskāros kukaiņus. Piedalīdamies darbos, ko veica jauktā komisija Kolumbijas un Venecuēlas robežstrīda noregulēšanai, viņš daudz laika pavadīja Amazones zemienes mūžamežā.

Kā lielu briesmu signāli selvā skan putnu — skudr- ēdāju baismie kliedzieni, brīdinādami visu dzīvo par «melnās nāves» tuvošanos. Lielie un mazie plēsoņas, kukaiņi, meža cūkas, rāpuļi, cilvēki — visi panikā bēg no ecitonu pārgājiena kolonām.

Cilvēks neko vēl nedzird un nejūt — ne tālu šalkoņu, ne miljoniem skrejošu skudru kāju švīkstoņu, ne viņu mazo ķermenīšu smaku, bet dzīvnieki, kas ir jutīgāki, jau aizbēg, aizlido kur kurais.

Vispirms, kā raksta Enna Patnema, kura Āfrikā sastapusies ar tādām pašām skudrām, būdā sāka smilkstēt suns, nemierīgs kļuva pērtiķis būrī. No griestiem nokrita un aizmuka liels skorpions. Simtkājis aizsteidzās viņam līdzi. Pele izšmauca pa durvīm.

Kas varēja, glābās bēgot. Bet, kas nevarēja, to gaidīja briesmīga nāve. Reiz klejotājskudras «nokoda» pat leopardu būrī. Kādreiz apēda arī pitonu, kurš pēc sātīgām pusdienām nebija pietiekoši mudīgs. Pilnīgi, līdz kauliem, nograuza saitē aizmirstus suņus, kūtīs ieslodzītas cūkas, kazas, vistas. Kādu noziedznieku, kuru aizbēgušie cilvēki bija atstājuši cietumā, skudras arī nesaudzēja, sakoda līdz nāvei.

Tomēr visos šādos stāstos briesmas, kurām pakļauti cilvēki, sastopoties ar klejojošo skudru armijām, bieži vien ir pārspīlētas. Aprakstītas jau daudzas ecitonu sugas, un gandrīz katrai no tām, kā saka Henrijs Beitss, viens no pirmajiem šo kukaiņu pētniekiem, ir sava kara stratēģija. Ir skudras, kas soļo kolonās, citas — tikai vienā rindā, vēl citas uzbrūk «ciešās falangās», kuras plūst pa zemi kā «tumšsarkana šķidruma straumes». Pie dažām var bez bailēm pieiet dažu collu attālumā. No citām labāk turēties tālāk, jo «tās neticamā ātrumā uzrāpjas augšā pa kājām», iecērtas ar asajiem žokļiem ādā un sāpīgi kož. Bet atraut iekodušās skudras var, tikai pārraujot tās pušu: galva ar žokļiem paliek brūcītē — tik cieši viņas turas klāt! Cilvēkam, saka Beitss (un viņš labi pazīst šos seškājainos «buldogus», jo vienpadsmit gadus nodzīvojis Amazones mežos), «nekas cits neatliek kā tikai glābties bēgot».

Tomēr ne vienmēr palīdz arī bēgšana. Dažas skudru pārgājiena armijas izstiepjas simtiem metru (pat veselu kilometru!) garumā un uzbrūk līdzīgi tūkstošiem «traku vilku, kas nāk kā lavīna». Nav viegli izrauties no viņu ielenkuma, sevišķi meža biezoknī, kur ātri skriet nevar un nav redzams, kurp skriet, 110 kuras puses tuvojas skudras. Saprotams, kāpēc izmisuma pilnie kliedzieni «Tamboča!», «Tauoka!» vai «Ziafu!» iedveš šausmas cilvēkiem, kuri labi zina, ko tie nozīmē.

No kurienes un kurp iet šīs skudras?

Ešerihs, slavenais kukaiņu pētnieks, domāja, ka eci- toni pamet savus medību apgabalus pēc tam, kad apkārt visu noēduši. Tomēr pēdējie novērojumi parādījuši, ka tas tā nav. Skudras, kā redzams, vienkārši nevar iedomāties dzīvi bez klejošanas. Vai nu barība ir, vai arī tās nav — viņas tik un tā aiziet. Tās ir nomadi pēc savas dabas. Iet ierindā: priekšgalā izlūki, flangos kareivji konvojieri, kolonas beigās lepnas svītas ielenkumā velkas ar oliņām pārslogotā māte. Skudras nes sev līdz arī kāpurus, pasargādamas tos no saules ar saviem ķermeņiem. Nes un visu laiku aplaiza tos. Un, kad vairs nekā nebūs ko nolaizīt, kad kāpuri vairs neizdalīs no savas ādas kaut kādas noslēpumainas vielas, kuras tik ļoti patīk skudrām nesējām, tikai tad ecito- niem pāries klaiņošanas dziņa. Tad ir laiks kāpuriem iekūņoties, bet šim nolūkam vajadzīgs pilnīgs miers. Skudras atrod vientu|u vietiņu, kaut kur zem liela akmens vai sūnām trūdoša koka dobumā, un te savijas kamolā kā bites. Sis dzīvais kamols ir viņu skudru pūznis, pārgājiena māja. Tā ir «poraina» — visa vienos caurumiņos. Caurumiņi ved uz ligzdas centru, kur māte steidzīgi atbrīvojas no nastās: dažās atpūtas dienās viņa pagūst izdēt trīsdesmit tūkstošus oliņu!

Ne visas skudras atpūtas vietā «izveido» ligzdu: da|a siro pa apkaimi, sagādādamas pārtiku visai sabiedrībai (arī dzīvajiem «ķieģelīšiem»,_ no kuriem uzbūvēta ligzda!). Kādreiz aprēķināts, ka Āfrikas klejotājskudru furažieri desmit stāvēšanas dienās savilkuši improvizētajā ligzdā pusotra miljona visvisādu kukaiņu.

Pa to laiku kāpuri iekūņojas un zem kokona apvalka pārvēršas par jaunajām skudrām. Tiklīdz tas noticis, kamols izirst un skudras, sakārtojušās pārgājienam, no jauna dodas ce|ā.' Un atkal nāve iet viņām līdzi: bailēs no skudrām bēg visi, kas tik vien var aizbēgt.

Ne strauti, ne upes neaiztur mazos laupītājus.

Ja ceļā gadās strauts, ecitoni drosmīgi metas ūdenī. Pieturēdamies cits pie cita, viņi no saviem ķermeņiem būvē dzīvu pontonu tiltu. Straume skudras nes sāņus, tūkstošiem viņu noslīkst, bet tilts turas stipri, un armija, kas spiežas virsū no aizmugures, laimīgi pāriet pa to uz otru krastu.

Bet, kad upe ir pārāk plata un strauja, skudras forsē to citādi: savijas dzīvā kamolā un, paslēpušas māti un kāpurus dziļāk tā iekšienē, ieveļas tieši upē. Kamols ūdenī negrimst. Straume nes to. Skudras no kamola zemūdens daļas visu laiku rāpjas uz augšu no ūdens arā, bet viņu vietā pārrāpo skudras no virsūdens «karkasa». Pēc tam arī viņas rāpjas uz augšu, lai «atvilktu elpu». Kamola iekšienē tātad visu laiku strāvo dzīva straume no apakšas uz augšu un no augšas uz apakšu, bet kamols tāpēc neizirst.

Kad straume piedzen to pie krasta, tikai tad tas izjūk, un skudras ceļo tālāk parastā kārtībā.

Par Āfrikas klejotājskudrām stāsta, ka tās, pieturēdamās cita pie citas, uzmetot «virvju kāpnes» uz kokiem. Papriekš nelieli viņu bariņi rapjas augšup pa stumbriem. Pēc tam no zariem nolaižas uz zemi ar kājiņām un žokļiem saķērušos skudru virtenes. Pa šīm kāpnēm dodas uzbrukumā koku vaiņagiem armija, kas tos apakšā aplenkuši. Vējš pārsviež dzīvās kāpnes no zara uz zaru, no koka uz koku, un skudras kāpj pa tām kā pa piekaru tiltiem, izplūzdamas meža lapotnē kā melna nāves straume.

Ir arī akli ecitoni. Un to nav mazums. Daļai no tiem galvas sānos var vēl pamanīt nepilnīgi attīstītas acis, kuras labi atšķir tikai gaismu no tumsas. Citiem saglabājušies tikai acu dobumiņi bez acīm. Vēl citiem pat dobumiņu nav.

Visi aklie ecitoni nevar paciest gaismu un ceļo zem nobirušām lapām, kritušu zaru un vētras izgāztu koku labirintos. Kad vajag tikt pāri klajumam, viņi no zemes piciņām izbūvē tuneļus. Darbs šķiras, ātri paceļas virs zemes skudru «metropolitēna» pārsegums. Ecitoni būvē uzreiz abas izliekto arkādu sienas, kas veido tuneļa velves. «Un apbrīnojamā kārtā,» raksta Beitss, «veikli satuvina tās un ieliek starpā «noslēdzošos akmeņus», kuri neļauj irdenajai, nesastiprinātajai būvei izjukt.»

Un tad jau pa apakšzemes ceļu slepus virzās uz priekšu nežēlīgo laupītāju leģioni. Nokļuvušas neviena nepamanītas līdz sūnā trūdošam baļķim vai «citam daudzsološam medību apgabalam», skudras skrien uz

visām pusēm pa mitrām spraugām, pa tumšiem kaktiem un plēš gabalos vaboles, zirnekļus, kāpurus, čūskas, ķirzakas — visus, ko pārsteidzis pēkšņais uzbrukums.

Segtie ecitonu ceļi stiepjas dažreiz simtiem metru garumā. Vajag tikai iedragāt tos kaut kur, un tūlīt skudras metas tos lāpīt. Kamēr strādnieki taisa ciet caurumu, lielgalvainie kareivji draudīgi izrāpo uz priekšu, izslējuši galvas un atpletuši žokļus, pauzdami visnegantāko niknumu un gatavību kaujai.

Caurums aiztaisīts — alkal plūst pa pazemi skudru pūļi, un to nenogurdināmie sapieri tik tikko pagūst izbūvēt zemes velves virs aklo klejotāju ordas, kas laužas uz priekšu.

MEKLĒ SALDŪDENI

Iet upēs

kad re dzu sarkanos ikrus, atceros grandiozo pārgājienu, ko zivis veic  katru gadu, dodoties uz nārsta vietām.

Sis zivis ir Ziemeļatlantijas laši, dižlaši un taimiņi, kā arī viņu brāļi Klusajā okeānā — kižučas, ketlaši, kuprainie laši, sarkanie laši, čavičas un simas. No gada gadā katra suga savā laikā aiziet no jūras upēs, lai pie to iztekām izlaistu sarkanos ikrus.

Kur šo zivju īstā dzimtene — nav tik vienkārši izšķirt. Piedzimst viņas, protams, upēs, bet lielāko mūža daļu pavada jūrā. Vai tās ir upes zivis, kas pārceļojušas uz jūru, vai arī jūras zivis, kas vairojas upēs?

Ihtiologi apgalvo, ka laši esot upes zivis. Uz jūru viņas pārceļojušas pavisam nesen, varbūt pat tikai ledus laikmetā. Viņu pārāk jaunie mazuļi vēl slikti pacieš sāļu ūdeni un citus nepierastus apstākļus, kas sagaida zivis jaunajā dzīves vietā. Tāpēc laši arī atgriežas laist ikrus upēs — «bērniņi» saldūdenī jutas labāk, arī ienaidnieku te mazāk. Mazuļi paaugas lielāki un aizpeld uz jūru — tur barības vairāk.

Kad vēders prasa ēst, lašus nebaida nekādi attālumi. Viņi drosmīgi dodas atklātās jūrās un okeānos. Kāds lasis — viņš bija iezīmēts Skotijā — četrās dienās pārpeldēja Ziemeļjūru. Piektajā dienā viņš otrreiz iekļuva tīklā, bet jau piecsimt piecdesmit kilometru no tās vietas, kur bija palaists.

Kad varenais instinkts sadzen visas zivis, kurām laiks vairoties, pie upju grīvām, viņas atpeld šurp bez novēlošanās. Kādu laiku laši peld šurp un turp gar saldūdeni, kas duļķainām straumēm plūst laukā no kontinenta. «Vai viņi pieradinās pie saldūdens,» jautā vācu biologs Gerolfs Alšners, «vai arī atpūšas pirms grūtā ceļojuma?»

Pēc tam viņi pēkšņi visi reizē un tādos «milzum lielos baros» dodas augšup pa upi, ka vārda pilnā nozīmē to aizsprosto. Ūdens ņudz no zivīm. Daudzām spuras un muguras rēgojas virs ūdens — tik stipri tās 110 apakšas spiež citi laši. Un vietām, kur ne visai plata upe pēkšņi sašaurinās, bari, kas spiežas centrā, malējās zivis izstumj pat uz krasta.

Lūk, kā, piemēram, kuprainie laši, kas devās uz nārsta vietu, sturmējuši Boļšajas upi (Kamčatkā).

«Saulainā un klusā laikā,» raksta padomju pētnieks I. Pravdins, «no upes vidus atskanēja neparasts troksnis. Zvejnieku māju iedzīvotāji metās uz krastu, un te visi ilgi un ar labpatiku noraudzījās, kā milzīgs kupraino lašu bars, saceldams lielu troksni, atsevišķām zivīm nemitīgi izlecot virs ūdens, gāja augšup pa upi, it kā jauna upe būtu ielauzusies Boļšajā. Trokšņojošo zivju josla stiepās ne mazāk kā versti garumā, tā ka bez pārspīlējuma var uzskatīt, ka šajā barā bija ne viens vien miljons zivju.»

Kad kuprainie laši iet upēs, sākas lielais loms lapsām, lāčiem, vārnām, lūšiem un citiem zvēriem un putniem, kas uzklūp dzimtenes ilgu pārņemtajiem lašiem un iegūst tos katrs savā īpatnējā veidā. Arī cilvēki izmanto izdevību un ar visādiem paņēmieniem ķer vērtīgās zivis.

Bet laši dodas arvien tālāk un tālāk augšup pa upi. No galvenās armijas nodalās bari un aiziet attekās, iepeld strautos, kas ietek upē, aizpeld pa tiem līdz pašām iztekām. Ūdenskritumus un sēkļus, kas tagad sastopami uz katra soļa, zivis pārvar ar akrobātiskiem lēcieniem: nereti lec trīs metrus augstu un piecus metrus tālu! Citas gaida neveiksme: pēc pārgalvīgiem lēcieniem viņas krīt nevis ūdenī aiz ūdenskrituma, bet gan uz sausām klintīm un akmeņiem. Daudzas tur iet bojā, tomēr daudzas laimīgi sasniedz ūdeni un turpina ceļu.

Dažās Aļaskas upēs, piemēram, Jukonā, čavičas aizpeld trīsarpus tūkstošus kilometru no grīvas! Dienā laši nopeld pa upi vidēji divpadsmit kilometru. Bet, ja upe ir ļoti gara, tad zivīm, lai nokļūtu laikā līdz tās augštecei, jāsteidzas, un tad viņas diennaktī veic pa piecdesmit kilometriem.

Dzīve upes

Klusā okeāna laši ieiet kontinentu tekošajos ūdeņos vasarā, turklāt katra suga savā laikā: visagrāk, maija sākumā, upes sturmē čavičas, visgaršīgākās no tiem. Amerikāņi sauc čaviču par karalisko lasi, bet japāņi — par masunosuke, «lašu valdnieku».

Pēc tam iet sarkanie laši, simas, kuprainie laši, ket- laši, un jau augustā — kižučas. Ieradušās nārsta vietās, zivis tūlīt laiž ikrus.

Atlantijas laši jeb dižlaši[14] atšķirībā no saviem Klusā okeāna brāļiem nārsto nevis vasarā, bet gan rudenī un ziemu un ne tūlīt pēc tam, kad nokļuvušas saldūdenī.

«Vispār,» raksta ievērojamais zivju speciālists akadēmiķis L. Bcrgs, «lašu bioloģija ir neparasti sarežģīta: katrā upē viņu dzīve norit īpatnēji.» Dižlašiem, viņš saka, tāpat kā kviešiem, ir divas bioloģiskās formas — vasaras un ziemas. Un līdzība nav tikai nosaukumā vien. Lai turpinātu augt, ziemājiem jāpaliek ziemu zem sniega. Tikai pēc tam, kad aukstums noslēpumainā kārtā «apstrādājis» to šūnas, tic nākošajā vasarā sāk vairoties. Vasarāji rieš vārpas tajā pašā vasarā, kuras sākumā tie iesēti.

Tā arī lašiem: lai ziemas dižlašu ikri un pieņi no- briestu, viņiem ziema jāpavada zem ledus aukstā upes ūdenī. Vasaras rasēm tas nav vajadzīgs.

Dižlaši ieiet upēs vairākas reizes gadā. Pavasarī, līdzko upes atbrīvojas no ledus, iet pavasara laši. Tās ir lielas lašu mātītes ar nepilnīgi attīstītiem ikriem. Droši vien jau rudenī tās sapulcējušās upju grīvās un tur pārziemojušas.

Jūlijā upēs ienāk vasaras laši — sīki kilogramu vai divus kilogramus smagi lasēni, galvenokārt tēviņi. Vasaras laši ir jaunas zivis, kas steidzas apveltīt pasauli ar saviem pēcnācējiem.

Vasaras laši jūrā pavadījuši tikai vienu ziemu, viņi tikko sasnieguši gada vecumu — un jau atgriezušies upēs, lai vairotos. Cili laši dzīvo jūrā ilgāk — gadus divus trīs, ir nedomādami par nārstošanu.

Beidzot, no augusta beigām līdz sala sākumam iot rudens dižlaši gandrīz visas lielas mātītes bez nobriedušiem ikriem.

Dižlaši, kuri jūru pametuši vasarā, nārsto tā paša gada ziemā. Bet rudens laši arī ir ziemas rase — tikai gadu vēlāk, nākošajā ziemā, viņi laidīs ikrus.

Veselu gadu ziemas dižlaši miegaini snauž kaut kur atvaros un bedrēs un neko neēd. «Viņi atrodas veģetatīva miera stadijā pie zemas (apmēram nulle grādu) temperatūras,» saka L. Bergs.

Tiklīdz laši ieiet upēs un sajūt ap sevi saldūdeni, ar viņiem noliek apbrīnojama mctamorfoza: 110 rijīgiem plēsoņām viņi uzreiz pārvēršas par gavējošiem jogiem. Kamēr dzīvo upē, viņi neko neēd. Spēkus tie uztur ar tauku rezervēm, ko uzkrājuši jau jūrā. Est viņiem nav laika, turklāt nav kur novietot barību: olnīcas un sēklinieki zivīm tā palielinājušies, ka izspīlē sānus uz āru un zarnu traktu pavisam saspieduši. Tēviņiem bez tam arī žokļi izliekušies kā knaibles līdzīgi krustknābja knābim. Lupināt čiekurus ar tādu knābi varētu, bet ēst zivis nepavisam nav iespējams.

Ari krāsa lašiem kļuvusi citāda: nevis sudrabota kā jūrā, bet gan tumša. Dižlašiem — ar sarkaniem plankumiem uz sāniem. Arī kupris uz muguras izaudzis, sevišķi liels tas ir kupraino lašu tēviņiem.

Laši nārsto straujos strautos ar dzidru ūdeni un oļainu gultni. Lai līdz tādām vietām nokļūtu, viņi bieži vien aizpeld līdz pašām iztekām un avotiem. Viņi nebaidās, ka uzsēdīsies uz sēkļa: nereti zivis laiž ikrus tik seklās vielās, ka viņām jānogulstas uz sāniem — tikai tad ūdens viņas pilnīgi apsedz.

Katra zivs iet turp, tajā upē un bieži vien tajā attekā, kur pirms dažiem gadiem pati piedzimusi. Nodaļā par orientāciju mēs par to sīkāk pastāstīsim.

Tēviņi greizsirdīgi apsargā mātītes, dzen projām citus tēviņus. Starp sāncenšiem izce|as īstas divkaujas.

Iekams zivis izlaiž ikrus, viņas notīra gultni no netīrumiem — dūņām un zālēm. Nogulstas uz sāniem un sit ar astēm — dūņas paceļas uz augšu, zem tām atsedzas smiltis. Tad mātīte izrok smiltīs diezgan lielu bedri — divu triju metru garumā! Tajā viņa ielaiž vairākus tūkstošus ikru. Aizber bedri ar smiltīm un oļiem, uzber virs tās pauguru, kas atgādina kapa kopiņu. Viņa ierīko vairākas tādas ligzdas. Nopūlas divas trīs dienas, dažreiz nedēļu.

Pēc tam apsargā ligzdu. Nāvi gaidīdama, stāv pie jaunās dzīvības šūpuļa. Daudzas lašu mātītes aiz spēku izsīkuma nobeidzas pie savām ligzdām.

Bet tēviņi, līdzko mātītes izlaidušas ikrus, tūlīt pamet viņas. Vai viņi steidzas uz jūru? Ai ne! Tēviņi ari gandrīz visi aiziet bojā turpat upē. Nespēcīgi, izmocīti, slimi, lašu tēviņi gurdi peld lejup pa straumi. Daudzus straujās straumes nes ar asti pa priekšu, daudzus arī ar vēderu uz augšu.

«Visās Kamčatkas lašu ģintīs,» 1755. gadā rakstīja viens no pirmajiem mūsu ihtiologiem Stepans Kraše- ņiņņikovs, «ir ievērības cienīgs tas, ka viņi upēs tiklab piedzimst, kā arī nobeidzas, bet izaug lieli jūrā un tikai vienreiz mūžā laiž savus ikrus un pieņus.»

Ar Tālo Austrumu lašiem tā arī ir: «tikai vienreiz mūžā» viņi vairojas. Bet Eiropas dižlaši diezgan bieži sveiki un veseli atgriežas jūrā no grūtajiem gājieniem uz «apsolītajiem ūdeņiem». Jūrā viņi ātri atžilbst, badīgi metas virsū siļķēm un tūbītēm, atspirgst, nobarojas un nākošajā gadā atkal dodas pārgājienā.

Apmēram ceturtdaļa Eiropas lašu, bet dažreiz tikai divi līdz četri procenti no viņiem atgriežas nārstot otrreiz. Daži ienāk upēs trīsreiz. Bet Skotijā tika noķerta ļoti veca lašu mātīte. Uz tās zvīņām bija labi redzamas trīspadsmit skaidras gada kārtas (tādas pašas kā koka celmā). Tātad šai zivij bija trīspadsmit gadu. Par viņu vecāki laši kopš tā laika nav pagadījušies. Sāka pētīt viņu tālāk un atklāja, ka cienījamā zivs jau četras reizes viesojusies Skotijā un tagad ieradusies nārstot piekto reizi! Tas arī ir rekords.

Pēc diviem trim mēnešiem no ikriem iznāk mazuļi.

Ziemu viņi pavada tajos strautos, kur piedzimuši. Pavasarī jaunie Klusā okeāna laši parasti aizpeld uz jūru (tikai jaunie sarkanie laši divus trīs gadus nodzīvo upēs). Bet dižlašu mazuļi nesteidz viesoties pie Nep- tūna. Gadus piecus viņi medī upēs, bet pēc tarn visi uzreiz pamet tās. Un notiek tā, ka tur, kur vēl vakar no katra akmens varēja redzēt viņu jautros bariņus, šodien nesastapsiet nevienu jauno lasi.

Tomēr ne visi viņi aiziet uz jūru: daļa tēviņu paliek upēs. Kāpēc? Sajā noteikumu neievērošanā ir liela bioloģiska jēga. Lieta tāda, ka lašu tēviņi iet bojā ātrāk nekā mātītes. Uz otru nārstu viņi gandrīz nekad neatgriežas, tāpēc nārsta vietās dažreiz nepietiek tēviņu. Lai aizpildītu šo iztrūkumu, jaunie vīriešu dzimuma laši paliek upē. (Ne visi, protams, bet daļa, kā jau teicu.) Saldūdenī viņi aug slikti, bet nobriest ātri un vienmēr, kad tuvumā nav lielo tēviņu, ir gatavi apaugļot no jūras atgriezušos mātīšu ikrus. Sie mājās tupētāji pundurtēviņi attistās no tiem pašiem ikriem kā citi laši.

Ladogas ezerā un Oņegas ezerā dzīvo dižlaši (kā mātītes, tā arī tēviņi), kuri arī neiet uz jūru. Lielie ezeri viņiem ir jūra: katru gadu noteiktā laikā viņi dodas nārstot apkārtējās upēs, bet pēc tam atkal peld atpakaļ uz ezeriem, tādējādi miniatūrā veikdami visu migrāciju ciklu, kas raksturīgs viņu sugai.

Arī taimiņi[15] dažās kalnu upēs un ezeros paliek uz pastāvīgu dzīvi. Tās ir slavenās foreles — īpaša jūras taimiņu rase.

Dzīve jūrā

Vigas upe ietek Baltajā jūrā. Kādreiz šajā upē noķēra iezīmētu dižlaši. Zīme zivij bija aplikta Norvēģijā 1935. gada 10. jūnijā, bet mūsu zvejnieki zivi noķēra septiņas nedēļas vēlāk. Dižlasis bija mātīte un steidzās uz nārstu Vigas augštecē, kur bija piedzimusi pirms sešiem gadiem.

Kas lo būtu domājis, ka dižlaši jūrā tik tālu aizpeld no dzimto upju grīvām! Līdz Norvēģijas rietumu krastiem, kur lašu mātīti pirmo reizi noķēra, viņa taču bija nopeldējusi divarpus tūkstošus kilometru!

Tikpat daudz kilometru viņa veica atceļā, bet tagad ļoti steidzās — norvēģi taču viņu bija aizkavējuši, kad iezīmēja! Katru dienu zivs nopeldēja piecdesmit kilometru!

Tas nozīmē, ka zivs, kura uz nārstu devās ar novēlošanos, domāja tikai par to, lai ātrāk nokļūtu līdz upei, kurp viņu aicināja nepārvaramais instinkts. Pa ceļam viņai gadījās simtiem nārstošanai pilnīgi noderīgu upju, bet viņa meklēja to upi, kurā bija draisko- jusies, maza būdama. Viņa peldēja visu laiku taisni, bez šaubīšanās un nemierīgiem meklējumiem, pa viņai labi zināmu maršrutu — citādi, ja slikti zinātu ceļu, viņa būtu patērējusi savam varonīgajam reidam daudz vairāk laika. Piecdesmit kilometru dienā taču lašiem nav mazs ātrums. (Rekords ir simt kilometru diennaktī!)

Tāds pats gadījums bija Kamčatka. Tur, kad iekrava sālītas zivis, mucā atrada ketlasi ar zīmi. Tas bija iezīmēts lingas salā pie Aļaskas, bet tika noķerts otrpus okeāna mēnesi vēlāk!

Cits ketlasis, kas bija iezīmēts Iturupas salā (Kūriju salas), drīz vien iekļuva zvejnieku tīklā pie Oholskas jūras ziemeļu krasta.

Kuprainais lasis ar zīmi, kas viņam bija aplikta Korejā, divos mēnešos nopeldēja vairāk nekā tūkstoš sešsimt kilometru un atkal nokļuva cilvēku rokās Amūras limānā.

Sie fakti pierāda, ka caurceļotājas zivis, aizgājušas no upēm, aizpeld tālu atklātā jūrā.

Tomēr starp viņām, acīm redzot, ir arī tādas, kas nepamet dzimto pusi. Skotijas dižlaši, piemēram, parasti tālāk par divsimt kilometriem no krasta neaizpeld.

Negausīgā ēstgriba trenkā lašus no vienas jūras uz otru. Vajādami siļķu barus, viņi neatsakās ari no citām zivīm, kuras pa ceļam pagadās un kuras viņi spēj norīt. Jūrā laši aug sešreiz ātrāk nekā upēs.

Jūras dzīves otrā gada beigās dižlasis sver jau apmēram piecus kilogramus, bet trešā gada beigās — vairāk nekā astoņus kilogramus.

Tikai nedaudzi dižlaši barojas četrus gadus jurā. Parasti jūrā neuzturējušies ne pusi no šā laika, viņi atgriežas upēs uz pirmo nārstu. Bet vasaras laši, kā mēs jau zinām, pavada jūrā divreiz mazāku laiku. Tāpat dara arī kuprainie laši.

Dižlaši, kuriem dzīvē sevišķi veicies, izaug ļoti lieli — līdz pusotra metra garumam un ar šādiem gabarītiem sver apmēram piecdesmit kilogramu. Upēs zaudētos taukus viņi atkal uzkrāj apbrīnojami ātri. Kāds lasis, kurš bija iezīmēts Īrijā, svēra deviņpadsmit mārciņas, kad viņu palaida vaļā. Pēc mēneša viņu vēlreiz noķēra — nobarojies ar jūras rāciju, viņš bija paguvis pieņemties svarā par četrpadsmit mārciņām, t. i., par 5,6 kilogramiem! Gandrīz divkāršojis savu svaru! Kaut ko tadu pat zivju audzētaji nespēj panākt.

Anadronias un katadromas zivis

Par anadromajām zivīm sauc caurceļotājas zivis, kuras iet nārstot no jūrām upēs. Daži ihtiologi paplašina šā termina nozīmi un pieskaita pie anadromajām zivīm arī tās zivis, kuras no jūras neaiziet, bet no tās dzīlēm pārceļo uz seklākām vietām, lai vairotos. Okeāna tas ir nārsta migrāciju parastais virziens.

Dienvidu puslodē ir savas saldūdens anadromās zivis: nevis laši, bet gan citas zivis, kuras dzīvo pa daļai jūrā, pa daļai upēs. Ne mazums anadromo zivju ir arī daudzās mūsu jūrās.

Nēģi, piemēram, nārsto upēs. Jaunie nēģi te dzīvo četrus piecus gadus, bet pēc tam aizpeld uz jūru, iepriekš «pārģērbušies» sudrabotā jūras formā. Arī nēģiem, tāpat kā dižlašiem, ir ziemas un vasaras rases.

Stores, belugas, sevrjugas, dzeloņu stores arī ir anadromās zivis. Vairojas viņas upēs, bet barojas jūras. Storu dzimtā ir gan arī tādas zivis, kuras nekad uz jūru neiet, visu mūžu pavada upēs, piemēram, sterle- tes, Amūras stores un kalugas.

Bet Sahalīnas stores (viņas dzīvo Klusajā okeānā), līdzīgi Krievijas storēm, regulāri apmeklē Ziemeļamerikas, Japānas un Sahallnas upes. Acīm redzot, viņas iegriežas ari Amūrā, bet zvejnieki viņas tur dēvē par sterletēin, jo šis stores ir pavisam nelielas. (īstās ster- letes Amūrā nedzīvo.)

Tāpat ka daudzām parādībām pasaulē, arī anadromajām zivīm ir savi antipodi — katadromās zivis. Tās, gluži otrādi, dzīvo upēs, bet vairoties aiziet jūrās.

Katru pavasari, tiklīdz kļūst siltāks, miljardiem Ķīnas krabju peld no Ziemeļjūras uz Vācijas upēm. Elbu un Vezeru viņi sevišķi iecienījuši. Šie krabiši ir ļoti maziņi — ka bērnu nadziņi — un ļoti jauni, pavisam vēl kāpuri. Viņi tikai nesen izšķīlušies no ikriem, kurus krabju mātītes izlaidušas piekrastes seklajos ūdeņos. Divos mēnešos krabji aizpeld līdz Hamburgai un Brē- menei un tur, pie saldūdens un jūras stihijas robežas, paliek ziemot. Pienāk pavasaris, bet viņi pat nedoma doties ceļā. Aug, nomet čaulu, vēl vienu vasaru un ziemu pavada upju grīvās.

Pa šo laiku viņi izaug līdz piecu centimetru garumam. Un, kad iesākas trešais pavasaris viņu dzīvē, tūdaļ visi krabji dodas ceļa — peld augšup pa upi.

Neaizmirstiet, ka te ir miljardiem krabju! Viņi rāpjas augšā uz aizsprostiem un slūžām, aizblīvē kanālus un attekas, līčus un dīķus. Sevišķi lielas ofensīvas gadā viņi apsēda aizsprostus pie Brēmenes tik fantastiski lielos baros, ka cilvēki, kas bija mobilizēti viņu apkarošanai, noķēra pa simttūkstoš krabju ik dienas. Trīs miljonus krabju iznīcinaja, bet simtiem miljonu izlauzās pāri aizsprostam un turpināja uzvaras gājienu.

Mazajā upītē Eldā tajā pašā gadā noķēra četrus miljonus krabju, bet Hāvelē (Elbas pietekā) — astoņus miljonus!

Kalnu upēs Ķīnas krabji neiegriežas, dod priekšroku lēnām straumēm. Bet pa Elbu un Vltavu viņi aizpeld pat līdz Prāgai, kaut gan vairs tikai nelielā skaitā.

Saldūdenī krabji nobarojas, sasniedz dzimumgat?- vību un pa tiem pašiem ceļiem, tikai pretējā virzienā peld uz jūru. Jūrā, seklos ūdeņos, vairojas, bet pēc tam gandrīz visi nobeidzas. Tikai nedaudzi no viņiem otro un pat trešo reizi dodas ceļojumā pa upju gultnēm.

MEKLĒ VECO DZIMTENI?

«Viņus rada jūras dziles»

pes zušiem nav dzimuma, nav ikru un pieņu, viņus rada jūras dzīles.» Tā apgalvoja dižākā zinātnes autoritāte — «zooloģijas tēvs» lielais Aristotelis, kura katram vārdam cilvēki ticēja bez prātošanas.

Katrā zivī, ja to uzšķērž noteiktā gada laikā, var redzēt ikrus vai pieņus. Bet zutī neviens pavārs vēl neko līdzīgu nav atradis. Nekad — ne pavasarī, ne vasarā, ne rudenī, ne ziemā — zušos ikru nav.

Tāpēc dabisks ir tāds secinājums, kādu izteicis Aristotelis. Turpmāk redzēsim, ka viņa apgalvojuma pirmā daļa attiecībā uz ikriem un pieņiem nav pareiza. Turpretim otro daļu — «viņus rada jūras dzīles» — mūsdienu zinātne ir gatava pieņemt, ja to pārfrāzē tā: «viņi piedzimst jūras dzīlēs».

Mīkla, kuru zvejniekiem un dabas pētniekiem uzdeva upes zutis, ilgi palika neatminēta. Pagājuši jau vairāki gadu tūkstoši no tā laika, kad cilvēki pirmo reizi sāka par to domāt. Un domāja kopš tā laika bieži, ari rakstīja par upes zušiem daudz — tinti nežēloja. Tomēr noslēpums ne vienmēr kļūst skaidrāks proporcionāli aprakstītā papīra daudzumam.

Plīnijs, cita antīkās zooloģijas autoritāte, rakstīja par zuti: viņš, zutis, dzīvo astoņus gadus. Uz sauszemes bez ūdens paliek dzīvs sešas dienas. Un vēl: tā ir vienīgā zivs pasaulē, kura pēc nobeigšanās neuzpeld ūdens virspusē.

Pirmais apgalvojums ir pareizs, kaut gan dažreiz zutis nodzīvo arī ilgāk. Otrais apgalvojums ir gandrīz pareizs: ļoti mitrā zālē un valgā sūnā zutis tiešām ilgi nenobeidzas bez ūdens, kaut gan neviens vēl, liekas, nav saskaitījis, cik īsti dienu viņš tā nodzīvo. Trešo apgalvojumu arī varētu pieņemt, saka Villijs Lejs, viens no šās problēmas pētniekiem, ja tikai izmestu no tā vārdu vientuļā.

Viduslaiku rakstnieki stāstīja par zuti pavisam fantastiskas lietas. Slavenais hronists Alberts Magnuss apgalvoja, piemēram, ka pa naktūn upes zuši izlienot uz sauszemes un ēdot tīrumos zirņus, lēcas un pupas.

Arī tolaik cilvēki lauzīja galvas par zušu mīklaino vairošanos. Šveicietis Konrāds Gcsners summēja savu laikabiedru domas un secināja, ka esot trīs paņēmieni, ar kuriem, kā domājot, zuši varot turpināt savu dzimtu. Pirmais — pašrašanās no upes dūņām un mitruma, bet Gesners pats ne visai ticēja tam. Otrais — zuši beržo- ties ar vēderiem gar gultni, un viņu gļotas, sajaukdamās ar dūņām, pārvēršoties par maziem zutēniem.

Tomēr mūsu zvejnieki, turpina Gesners, apgalvo, ka zuši dzemdējot parastā kārtā, bet viņiem piedzimstot tik sīciņi mazulīši, ka neviens tos nepamanot.

Daži tomēr esot redzējuši — tā viņi apgalvoja — sīkus pavedienveidīgus tārpiņus zušu vēderā. Bet tie, protams, bija nevis zušu mazuļi, bet gan parazītiskie tārpi — nematodes. Tā tagad zinātnieki uzskata.

Mazliet vēlāk par Gcsneru, 1600. gadā, ārsts un ķīmiķis Zans van Helmonts publicēja pat recepti dzīvu zušu izgatavošanai. «Nogrieziet,» viņš visā nopietnībā ieteica, «divus nelielus velēnas gabaliņus, samitriniet tos maija dienās ar ūdeni un nolieciet līdzās ar zāli pret zāli tā, lai tos apspīdētu pavasara saules stari. Pēc dažām stundām jūs ieraudzīsiet daudz maziņu zušu, kas radušies no velēnas.»

Nopietnāki zinātnieki nesāka pārbaudīt šo recepšu pareizību. Viņi mēģināja izdibināt patiesību citādi — vienkārši ņēma un uzšķērda zušus, pētīja uzmanīgi viņu iekšējos orgānus. Ja zušiem tiktu atrasti dzimumorgāni, tad būtu skaidrs, ka tie vairojas dabiski.

Un tad 1777. gadā itālietis Mondīni paziņoja, ka upes zušu mātītes ķermenī esot sameklējis, kā viņam

liekoties, olnīcu. Bet šo atklājumu laikabiedri uzņēma ļoti skeptiski. Mondīni tautietis slavenais Spalancāni, kas ar spīdoši izdarītu eksperimentu sēriju bija pierādījis, ka 110 nedzīva nekas dzīvs nerodas, tomēr nenoticēja Mondīni.

Spalancāni vārdus tajā laikā ļoti labprāt uzklausīja. Iespējams, ka tāpēc ari pagāja vēl pusgadsimts, iekams 1824. gadā Kēnigsbergas profesors Ratke galīgi konstatēja, ka zušiem ir olnīcas. Sēkliniekus atrada vēl pēc pieciem vai desmit gadiem. Tajā laikā zinātnieki no zvejnieku nostāstiem jau zināja, ka katru rudeni tūkstošiem pieaugušo zušu peld lejup pa upēm un pazūd jūrā. Bet katru pavasari miriādes sīku zušu, kas nav lielāki par rādītājpirkstu, ierodas no jūras un peld augšup pa upēm. Skaidrs, ka tie ir rudenī uz juras dzelmi aizpeldējušo zivju pēcnācēji, kas atgriežas mājās.

Šis atklājums bija pārsteigums pat tiem, kuri zināja, ka dažas juras zivis, piemēram, laši, aiziet vairoties upēs. Bet te taču bija gluži otrādi — no upēm jūrā! Tādus piemērus neviens nezināja, tāpēc tas visus arī pārsteidza.

Tomēr ne visus: daži biologi vienkārši vēl neko nebija dzirdējuši par zušu jūras ceļojumiem. 1862. gadā Anglijā -tika iespiesta grāmata, kuras autors apgalvoja, ka zuši attīstoties no… vabolēm. Viņš pats esot redzējis, ka mazas melnas vabolītes kritušas ūdenī un no tām izlīduši maziņi zutēni: «Divas vaboles gulēja avotā un katra dzemdēja pa divi zušiem.»

Šās grāmatas autors neko nebija izdomājis, viņš tiešām bija redzējis to, ko aprakstīja. Tomēr viņa redzētie «zutēni» bija nevis zutēni, bet gan parazīti — mata tārpi jeb matoņi. Tic paši matoņi, par kuriem uz laukiem apgalvoja, ka viņi rodoties no astriem, kas zirgiem izkrituši ūdenī. (Tāpēc, kad peldina zirgu, saka, lai netvarsta to aiz astes.) No matoņiem visur ļoti baidās: tic, ka matoņi ielienot cilvēkam zem ādas un viņus nekādi nevarot dabūt no turienes ārā.

Tomēr šie tārpi ir pilnīgi nekaitīgi. Cilvēkam — nekaitīgi. Turpretim kukaiņi no tiem ļoti cieš: vabolēs, circeņos, sienāžos tiešām ielien matoņi. Ērti iekārtojies zem vaboles bruņām, matonis izsūc viņai visas

sulas. Kad vabole, zaudējusi spēkus, iekrīt kādā peļķē, tārps parazīts kā melns pavediens izlien no tās.

Par zušiem matoņi, protams, nekad nepārvēršas.

1856. gadā notika šāds zīmīgs atgadījums. Kāds vācu pētnieks1 noķēra jurā ļoti dīvainas zivteles. Tās bija līdzīgas no stikla izlietam kreimenes lapām. Kad gūsteknes ielaida akvārijā, zivtiņas tajā it kā izšķīda — pazuda pavisam, un akvārijs šķita tukšs. Tikai, ja ielūkojās uzmanīgāk, melnas actiņas kā krellītes šaudījās šurp un turp ūdenī. Kad zivtiņu uzlika uz avīzes lapas, tad cauri tās «stikla» ķermenītim varēja redzēt burtus.

Doktors Kaups nosauca zivtiņas par leptocefalusiem, tas ir, par plakangalvjiem.

Mazliet vēlāk divi itāliešu ihtiologi Grasi un Kalan- dručo, izlasījuši Kaupa darbu, nolēma izpētīt leptoce- falusus rūpīgāk.

Tomēr pētīšanu nesāka tūlīt. Gadu pēc gada viņi atlika savu darbu. Pa to laiku bija noskaidrojies, ka šis zivtiņas nepavisam nav retas. Ne mazums viņu peld Mesīnas jūras šaurumā.

Kad leptocefalusus sazvejoja, radās cita problēma: ar ko viņus barot? Pētnieki piedāvāja dažādu barību. Katru dienu atnesa arvien jaunus jūras iemītniekus, kurus gūstekņi, šķiet, varētu bez pūlēm aprit. Tomēr viņi tos nerija, nekas neierosināja plakangalvju ēstgribu. Badodamās zivtiņas tomēr jutās labi.

Un tad ihtiologi pamanīja, ka ar viņu gūsteknēm notiek kaut kas dīvains — tās kļuva īsākas! Nevis pieauga, bet gan saruka. Un, acīm redzot, nevis tāpēc, ka neko neēda, — vienkārši tāds, ka redzams, bija viņu dabiskais attīstības ceļš.

Pats lielākais leptocefaluss, kad viņu noķēra, bija apmēram septiņarpus centimetru garš. Padzīvoja akvārijā un saruka par centimetru. Viņš zaudēja centimetrus ari citos virzienos: kļuva ne vien īsāks, bet arī šaurāks! Maz pamazām visi leptocefalusi zaudēja lap- veidīgo formu un pārvērtās par… jauniem zušiem.

' Doktors Kaups, kas aprakstījis ari citu dīvainu būtni — hiro- tēriju, par kuru esmu pastāstījis grāmatā «Pa leģendu taku», ko krievu valodā izdevusi «Molodaja gvardija» 1961. gadā.

Tātad vēl viena zušu metamorfoze no nezušiem, bet šoreiz zinātniski dokumentēta. Nebija pamata tai neticēt. Drīz vien arī citi zinātnieki, novērodami leptocefa- lusus akvārijos, apstiprināja, ka Grasi un Kalandručo neko nebija sajaukuši.

Tātad plakangalvji nav vis jauna zivju suga, kā bija nospriedis Kaups, vērodams viņu dīvaino ārieni, bet gan upes zušu kāpuri. Rudenī, aizpeldējuši uz jūras dzelmi, zuši izlaiž tur oliņas. No oliņām iznāk Iapvei- dīgi kāpuri un pārvēršas pēc tam par stikla zušiem — tā sauc zušu mazu|us, kuri ir puscaurspīdīgi kā tumšs stikls.

Ihtioloģiskā epopeja

XX gadsimta sākumā mūsu stāsta darbība pārvietojas no Vidusjūras uz Atlantijas okeānu un uz skatuves iznāk jauna persona — dāņu biologs doktors Johan- ness Smits. Viņam zinātne ir pateicību parādā par to, ka viņš spīdoši pabeidzis upes zušu noslēpuma pētīšanu.

Smits tajā laikā braukāja netālu no Islandes mazā tvaikonītī «Tor» — viņš strādāja par ekspertu zvejniecības ministrijā. Un tad vienreiz planktona tīklā, kas no šī tvaikoņa bija iemests sekli jūrā, ieķērās… lepto- cefaluss. Ievērojiet — sekli iemestā tīklā, ar kuru ap- zvejoja tikai jūras virspusi! Tas arī visvairāk pārsteidza biologus. Tolaik taču domāja — tā bija centušies pierādīt Grasi un Kalandručo — ka zuši oliņas izlaiž jūras dibenā un leptocefalusi, kad no tām izšķīlušies, arī dzīvo tur.

Smita noķertais Ieptocefaluss bija liels — septiņar- pus centimetrus garš. Vēlāk tādu pašu noķēra (atkal planktona tīklā!) pie Īrijas krastiem. Tad nosprieda, ka pie jūras dibena dzīvojot tikai sīkie zušu kāpuri. Kad paaugoties, viņi paceļoties pie virspuses.

Smits, ņemdams vērā visus zināmos leptocefalusu atradumus, mēģināja pat uzzīmēt uz kartes domājamās upes zušu nārsta vietas. Un šīs nārsta vietas — tā viņam iznāca — platā joslā stiepās pa Atlantijas okeānu no Īrijas taisni uz dienvidiem, līdz Portugālei, «iegriezdamās» Biskajas līcī un Vidusjūrā.

Bet tad Smits uzzināja, ka norvēģu pētniecības kuģis «Michael Sars» noķēris sīciņu leptocefalusu tālu uz rietumiem, aiz līnijas, ko viņš bija ievilcis kartē. Tātad zuši nemaz nevairojas tur, kur viņš bija domājis. Daudz, daudz tālāk — kaut kur pie Amerikas! Tik tālu no Eiropas, no upēm, kurās dzīvo, ka tam vienkārši negribējās ticēt!

Un Smits — viņš ļoti labi saprata, cik liela ir viņa minējuma nozīme, — nolēma to pārbaudīt.

Viņš uzkonstruēja īpašu tīklu, kas leptocefalusu zvejošanai bija noderīgs labāk par agrākajiem, un vienojās ar dāņu zvejas kuģu kapteiņiem.

Divdesmit trīs kapteiņi bija ar mieru zvejot Smitam zušu kāpurus. Un, kaut gan šo cilvēku galvenais mērķis bija komercija, viņi upurēja daļu sava biznesa par labu zinātnei. Kapteiņi piecsimt piecdesmit reižu apstājās okeānā un zvejoja leptocefaiusus visos savu zvejas reidu posmos no Eiropas līdz Amerikai un atpakaļ. Viņi noķēra simt divdesmit kāpuru, un pie katra kāpura pielika etiķeti, kurā tika norādītas kāpura noķeršanas vietas precīzas koordinātes.

Kad Johanness Smits bija iezīmējis šīs koordinātes kartē, viņa skatienam atklājās aina, kas neradīja vairs nekādas šaubas. Punkti uz kartes atradās platā joslā gar bultām, kuras apzīmēja silto Atlantijas Golfa straumi. Zušu kāpuri cenšas nokļūt mājās, dreifējot kopā ar Meksikas jūras līča siltajiem ūdeņiem, kas plūst uz austrumiem. Un gandrīz visi viņi bija noķerti virspusē vai ļoti nelielā dziļumā. Agrāk pieņemto formulu «jo dziļāk, jo sīkāki leptocefalusi» vajadzēja aizvietot ar jaunu formulu: «jo tālāk uz rietumiem, jo sīkāki leptocefalusi». Tiešām, vissīkākie kāpuri bija noķerti Ziemeļatlantijas rajonos, kas atrodas visvairāk rietumos.

Un vēl kas kļuva skaidrs: vieta, kur zuši vairojas, laižot pasaulē leptocefaiusus, bija, acīm redzot, Sar- gasu jūra.[16]

1913. gadā Smits pats izdarīja ceļojumu uz Sargasu jūras «krastiem» nelielā šonerī «Margaret».

Sis ceļojums viņu galīgi pārliecināja, ka tieši te, šajā neizmērojamā zilgmē, virs kuras valda mūžīgs bezvējš, zuši noslēdz savus laulības līgumus. Bet tad iesākās pasaules karš, un pat gastronomi zaudēja interesi par zušiem.

1920. gadā doktors Smits atjaunoja savus pētījumus. Tagad viņa rīcībā bija liels trīsinastu šoneris «Dana». Jauns sarežģījums mazliet grozīja viņa plānus: noskaidrojās, ka Amerikas upes zuši arī vairojas Sargasu jūrā. Tātad papriekš bija jāiemācās pazīt kā vienu, tā ari otru zušu kāpurus. Arī pieaugušos Eiropas zušus grūti atšķirt no Amerikas zušiem. Bet viņu sīkie kāpuriņi ir tik līdzīgi savā starpā, ka, šķiet, nav nekādas iespējas droši pateikt, kāds leptocefaluss jums rokās — eiropietis vai amerikānis.

Un doktors Smits, uz laiku pametis leptocefaiusus, preparē pieaugušās zivis. Viņš uzmanīgi izpētīja 266 Eiropas un tikpat daudz Masačūsetsas upēs noķertus Amerikas zušus. Un atrada to, ko meklēja: Eiropas zušiem viņš saskaitīja mugurkaulā ne mazāk kā 111 skriemeļus. Parasti to bija 114—115. Turpretim Amerikas zušiem skriemeļu mazāk — 104—111, parasti 107—108. Bet jau Grasi un Kalandručo bija pierādījuši, ka mio- meru, tas ir, segmentu, kādos sadalās leptocefalusa muskuļi, ir tikpat daudz, cik skriemeļu ir pieaugušam zutim, kurš no šī leptocefalusa attīstījies. Tātad, ja kāpuram miomeru ir mazāk par simt vienpadsmit, viņš peldēs no Sargasu jūras uz rietumiem, ja vairāk, tad viņam gaidāms tālāks ceļojums — uz Eiropas krastiem. Bet, ja mioincru ir tieši simt vienpadsmit, tad grūti pateikt, no kāda kontinenta ieradušies kāpura vecāki. Par laimi bija saķerti tikai pieci šādi nenosakāmi plakan- galvji. Bet pavisam bija sazvejots septiņi tūkstoši!

Kad ekspedīcijas savāktie materiāli bija apstrādāti, kļuva pavisam skaidrs, kur un kad vairojas Eiropas un Amerikas zuši, cik ātri aug viņu kāpuri, kurp un cik ātri peld.

Mūsu zuši, rudenī atstājuši Baltijas upes, decembra beigās jau tuvojas Sargasu jūrai. Kad pie mums iedegas Jaungada ugunis, zuši nolaižas okeāna dzelmē. Tur viņiem ir sava bioluminiscentā iluminācija. Drūmajā dzelmē kā spokainas ugunis spīd lielzobainās un viltīgās kājspuru zivis, melnie astoņkāji vampiroteutisi un straujie kalmari. Sajā izmeklētajā dziļūdens sabiedrībā zuši izlaiž savus ikrus. Kāpuri iznāk no ikriem, aug un peld uz virspusi. Vissīkākais no Smita nozvejotajiem kāpuriem — septiņus milimetrus garš — noķerts vairāk nekā trīssimt metru dziļumā. Lielāki nozvejoti tuvāk pie ūdens virsmas.

Mūža pirmā gada beigās leptocefalusi ir mazliet lielāki par uzpirksteni, viņu garums — divarpus centimetri. Otrajā gadā viņi pieaug divreiz, trešajā — trīsreiz lielāki. Augdami lielāki, leptocefalusi lēni dreifē kopā ar Golfa straumi no rietumiem uz austrumiem. Gadā nopeld pa okeāna «upes» straumi apmēram tūkstoš jūras jūdžu — 1800 kilometru!

Amerikas zuši nārsto netālu no Eiropas zušiem, bet ne tur, kur viņi, — tuvāk Amerikai un mazliet uz dienvidiem. Viņu kāpuri arī gadā veic apmēram tūkstoš jūdžu, taču peld nevis uz austrumiem, bet gan uz rietumiem. Tā kā viņu ceļš no šūpuļa līdz kontinentam ir trīsreiz īsāks, viņi arī aug trīsreiz ātrāk nekā Eiropas zuši un upju grīvās nonāk jau pilnīgi gatavi pārvērtībai.

Leptocefalusi eiropieši, nokļuvuši beidzot līdz upēm, kuras pirms trim gadiem atstājuši viņu vecāki, aizmirst visus savus jūras paradumus un kļūst par saldūdens zivīm.

Mātītes dzīvo upēs astoņus līdz divpadsmit gadus un tēviņi piecus līdz septiņus gadus ilgi. Tur viņiem beidzas pusaudžu laiks. Līdz ar dzimumgatavību sākas arī dziņa pēc jūras ceļojumiem. Tomēr, iekams zuši uz visiem laikiem atstāj senču upes (no Sargasu jūras neviens pieaudzis zutis nav atgriezies — visi tur nobeidzas), viņi pārģērbjas jūras dēkām vairāk piemērotā «formā». It kā viņus kāds būtu apsudrabojis — zuši kļuvuši spīdīgi. Arī acis viņiem izaugušas lielas — izspiestas kā vardēm.

Dažiem zušiem aiz kaut kādiem cēloņiem neiestājas dzimumgatavība. Tie paliek upēs. Viņi dzīvo ilgi — gadus divdesmit un vairāk. Pārmērīgi nobarojas, aug un aug: izaug līdz divarpus metru gari un dažreiz sver vairāk nekā divpadsmit kilogramu.

Bet kāds zutis nodzīvoja pat 57 gadus! Viņu noķēra Skotijā 1895. gadā, kad viņš bija vēl maziņš jelvers — tā angļi dēvē stikla zušus.

Divi pasaules kari bija sākušies un beigušies, daudz revolūciju bija noticis dažādās pasaules zemēs, bija izgudrotas un izmēģinātas atombumbas, virsskaņas lidmašīnas un raķetes. Johanness Smits bija izpētījis zušu attīstības gaitu, bet garā zivs visu šo laiku mierīgi snauda akvārija dibenā, neko nezinādama.

Pusgadsimta laikā cilvēki bija paveikuši daudz darbu, gan apkaunojošu, gan apbrīnas cienīgu, daudz noslēpumu bija atklājusi zinātne — droši vien vairāk nekā iepriekšējos piecos tūkstošos gadu. Upes zuši katrā ziņā tagad ir tik labi izpētīti, ka mēs ar lepnumu varam teikt: pirms mums par tiem gandrīz nekā nezināja. Bet arī pašlaik, pēc desmitiem gadu lielisku pētījumu, mūsu pieredzējušie speciālisti nevar droši atbildēt uz šķietami vienkāršu jautājumu: kāpēc zuši peld nārstot tik tālu? Vai tad maz ir vietas okeānā pie Eiropas krastiem? Kas viņus vilina uz Ameriku?

Tikai neskaidri minējumi un vēl nepierādītas hipotēzes kaut kā pagaidām izskaidro šo upes zušu dīvaino izturēšanos. Viena no tādām hipotēzēm, kura, pēc visu domām, labāk par citām var savilkt galus kopā, aizved mūs tālu projām no bioloģijas un Baltijas upēm uz sen aizritējušu gadu tūkstošu un ģeoloģisko laikmetu dzīlēm. Bet šī hipotēze ir tik interesanta, ka par to katrā ziņā jāpastāsta.

Sials un sima

Mūsu planēta laikam gan izveidojās apmēram pirms pieciem miljardiem gadu no sabiezējuša meteorītu mākoņa, koSaules pievilkšanas spēks bija izrāvis no starpzvaigžņu telpas.

Kad šis mākonis, auksts[17] un nedzīvs, griezdamies ap

Sauli, bija «salipis» par blīvu bumbu, radioaktīvie elementi, no kuriem šī bumba sastāvēja, sabrūkot un izdalot siltumu, sakarsēja Zemes dzīles. Bumba sāka kust, vieglākie minerāli uzpeldēja virspusē, smagākie nogrima litosfēras dzīlēs. Tāpēc, kad jaunizceptā Zeme pārklājās ar garoziņu, izrādījās, ka tās virspusē sacietējušie ieži sastāv no diviem slāņiem — vieglākā virsējā un smagākā apakšējā. Tos sauc par sialu un simu. Sos vārdus zinātnē ieviesis slavenais austriešu ģeologs Eduards Zīss. Abu terminu pirmais balsiens si darināts no ķīmijā pieņemtā silīcija apzīmējuma — Si, pēdējie balsieni als un ma veidoti no AI un Ma, kas ir sākuma burti alumīnija un magnija nosaukumā.

Zemes garozas vieglie1 ieži sastāv galvenokārt no silīcija un alumīnija, bet apakšējais, smagais slānis — sima — no silīcija un magnija.

Sialu sauc arī par granīta apvalku, tāpēc ka to veido galvenokārt granīti un granodiorīti. Siala biezums ir desmit līdz trīsdesmit kilometru, tomēr tas vietām ir plānāks, piemēram, Vācijas ziemeļrietumos trīs līdz pieci kilometri.

Simas augšējais slānis (sasniedz apmēram trīsdesmit līdz sešdesmit kilometru dziļumu) sastāv no ba- zalta. Te sastopami jau izkusuši ieži, kurus sauc par magmu. Zem bazalta atrodas vēl blīvāks peridotīts — tā ir magmas valstība: temperatūra te jau tik augsta, ka visi minerāli un ieži ir izkusuši.2

Bet tic nav šķidri! Padomju ģeologs S. Kuzņecovs raksta, ka kolosālais spiediens, kas te valda, «notur magmas vielas plastiskā un vietām cietā stāvoklī». Magma tulkojumā no grieķu valodas nozīmē — biezs smērs, mīkla.

Magma ir dabisks silikātu, tas ir, akmeņu šķīdums. Tas sakarsēts virs kušanas punkta, un, tiklīdz spiediens litosfērā kaut kāda cēloņa dēļ atslābst, magma

1  «Viegli» tie ir visai relatīvi, jo sialam īpatnējais svars ir aptuveni 2,67, bet simai — 3,27.

2  Daži ģeologi bazalta slāņus kopā ar granīta slāņiem pie- skaita arī pie siala, bet par simu uzskata peridotīta apvalku. Saskaņā ar šo sistēmu Zemes garozu veido sials un tikai paši augšējie simas slāņi vai pat tikai sials (granīti un bazaltī), bet sima (peridotīti. grikvaīti u. c.) veido jau Zemes mantiju, kura apņem smago kodolu un rūdu sfēru, kas tam piekļaujas.

tūlīt pāriet šķidra stāvoklī, tās apjoms palielinās, un tā ar drausmīgu spēku izlaužas augšējos Zemes garozas slāņos, un dažreiz arī uz tās virsmas — tā notiek vulkānu izvirdumi. Izplūdušo magmu sauc par lavu.

Tagad atgriezīsimies pie siala. Varētu likties, ka tā biezumam visur Zemes virsū jābūt vienādam. īstenībā tas tā nav. Sials visbiezāks ir kontinentu apgabalā. Jo tuvāk pie to malām, jo plānāks tas k|ūst, bet okeāna dibenā tas gandrīz pavisam izzūd. Klusā okeāna (un, kā parādījuši padomju zinātnieku darbi, iespējams, arī Ziemeļu Ledus okeāna) gultne klāta faktiski tikai ar simu. Tāpēc dažreiz saka, ka kontinenti ir gigantiski vieglo iežu bloki, kas uzpeldējuši virs smagākas, bet mazāk cietas minerālu masas. Tiešām simai, acīm redzot, ir liels plastiskums. Pretēji kristāliskajam si- alam tā zemākajos slāņos ir amorfa — stiklaina, tas ir, tai nav iekšējās struktūras un tā ir «plūstoša».

Pēdējā laikā uzskata, ka daudzas pat ļoti cietas vielas zem liela spiediena pāriet īpašā, tā saucamajā plūstošajā stāvoklī. Zemes dzīļu karstums[18] kausē akmeņus un metālus, bet drausmīgais spiediens (Zemes iekšienē tas sasniedz vismaz trīsarpus miljonus atmosfēru!) darbojas pretējā virzienā un liek no jauna sabiezēt sakarsētajiem tvaikiem un lavai. Acīm redzot, šo divu faktoru — temperatūras un spiediena ietekmē matērija mūsu planētas klēpī atrodas īpašā (ne šķidrā un ne cietā) stāvoklī, ko zināmā mērā var salīdzināt ar stiklu — tā ir plastiska un plūst, ja uz to lēni un stipri spiež, bet tai ir liela iekšējā berze, kas raksturīga cietiem ķermeņiem.

Uz šās plastiskās masas balstās Zemes garoza, turklāt visas tās daļas ir, kā saka, izostatiskā līdzsvarā, kura nulles līmenis atrodas apmēram simt divdesmit kilometru dziļumā. Tas nozīmē, ka, jo vieglāks ir kāds Zemes garozas apgabals, jo augstāk tas paceļas virs šā līmeņa. Turpretim tās smagākās daļas iegrimušas dziļāk. Tāpēc arī okeānu baseinu dibens, kas klāts galvenokārt ar smago simu, mazāk paceļas virs izo- statiskā līdzsvara līmeņa nekā tie Zemes garozas apgabali, kas sastāv galvenokārt 110 bieziem viegla siala slāņiem, tas ir, kontinenti.

Tādējādi saskaņā ar šo hipotēzi kontinentu blāķi peld pazemes plastiskajā masā kā ledus kalni jūrā. Tos var salīdzināt ar koka gabaliem, kas iemesti biezā darvā. Tad skaidas, kas iestigušas darvā, attēlos Atlantijas un Indijas okeānu gultnes (ko klāj plāns siala slānis), bet sacietējusī darvas garoziņa apkārt bus «kaila» sima, kas klāj Klusā okeāna dibenu. Tagad ieliesim darvas mucā nedaudz sāļa ūdens, un dabūtā «ainava» līdzību padarīs pilnīgu.

Klejojošie kontinenti

Kad runā par kontinentu peldēšanu simā, parasti iedomājas, ka šie milzīgi lielie akmens blāķi spēj tikai lēni pārvietoties vertikāli — uz augšu un leju. Līmeniski pa simu tie nepeld, jo dažāda kalibra siala bloki blīvi pieguļ cits pie cita un it kā savstarpēji cits citu aizķīlē.

Bet varbūt tie nemaz nav tik stingri savstarpēji saistīti un var reizēm pārvietoties horizontālā plaknē — slīd pa blīvo un gludo simu kā mēbeles pa parketu.

Šī ideja, kura daudziem speciālistiem liekas fantastiska, pirms piecdesmit gadiem ienāca prātā kādam vācu ģeofiziķim.

Viņu sauca Alfrēds Vēgeners, vēlāk viņš gāja bojā Grenlandes sniegos, pētīdams tās šļūdoņus. 1913. gadā iznāca Vēgenera grāmata «Kontinentu un okeānu izcelšanās», kura jau nākošajos divdesmit gados tika izdota piecas reizes. Taja viņš izklāstījis slaveno migrācijas hipotēzi, kurai dots pārvietošanās, mobilisma teorijas vai dreifējošo kontinentu teorijas nosaukums. Neatradīsies daudz tādu zinātnisku hipotēžu, par kurām bijis tik daudz strīdu kā par Vēgenera teoriju un kuras tik bieži būtu izmantojuši citu zinātņu speciālisti, mēģinādami izskaidrot nepatīkamu nesaskaņotību savos pētījumos. Sākumā ģeologi gandrīz vienprātīgi izteicās pret Vēgeneru. Pašlaik ir cita aina: daži pētnieki to ir pilnīgi atzinuši, citi tikai labotā veidā pieņem viņa hipotēzi, kuras pamattēzes, modernizētas un papildinātas, tikušas izmantotas daudzu jaunāko, pilnīgāko ģeotektonisko teoriju izveidošanā.

Vēgeners bija pārsteigts, cik precīzi cita citai atbilst kontinentu malas (jūs arī varat to redzēt, ja paskatāties uz karti). Dažu kontinentu krasta līnijas papildina cita citu kā pārplīsuša stikla abu pušu virsmas, kas saskaras. Dienvidamerikas ziemeļaustrumu stūris, piemēram, ir it kā izgriezts no Āfrikas Gvinejas līča. Ziemeļamerikas austrumu mala arī, ja domās pieliekam to pie Eiropas rietumu piekrastes, veido ar to vienotu monolītu.

Dienvidatlantikā ir līči un jomas, kuri it kā speciāli izgriezti pēc okeāna otrā pusē esošo kontinentu antipodu krastu zemes ragu izmēriem.

Novērodams šos un citus dīvainus faktus, Vēgeners secināja, ka iesākumā sials pārklājis Zemi vienlaidus un visur ar apmēram vienāda biezuma slāni — līdz trīsdesmit kilometriem dziļumā. Virs siala skalojušies pirmatnējā jeb pirmējā okeāna Pantalasas viļņi. Tas arī viscaur pārklājis visu Zemi, bet tā dziļums nav bijis liels — ne vairāk par 2,6 kilometriem. Pēc tam Zemes griešanās un paisuma radītie spēki magmā — to pievilka Mēness — salauza siala garoziņu, sadzina tās gabalus kopā — vienā granīta blāķī, vienā superkon- tinentā Pangejā. Apkārt uz simas, kas bija atbrīvojusies no siala, skalojās otrējā, tagad par Kluso dēvētā okeāna bezgalīgie ūdeņi.

Vēlāk superkontinents sašķēlās un tā atlūzušie gabali izklīda uz dažādām pusēm: Dienvidamerika un Ziemeļamerika «aizpeldēja» uz rietumiem, Austrālija — uz austrumiem, bet Antarktīda — uz dienvidiem. Savā grāmatā Vēgeners ievietojis pat kartes, kurās attēloti kontinentu izklīšanas secīgie posmi.

Kontinenti sākuši savu grandiozo dre.ifu, pēc Vēgenera aprēķiniem, apmēram pirms simt trīsdesmit miljoniem gadu un turpinot savu kustību arī tagad. Attālums starp Norvēģiju un Grenlandi, piemēram, palielinājies pēdējo sešdesmit gadu laikā par sešsimt metriem — tātad Amerika aizpeld no mums ar desmit metru ātrumu gadā. Daži zinātnieki gan domā, ka distance starp Veco un Jauno pasauli palielinājusies ne

vis kontinentu dreifa rezultātā, bet gan tāpēc, ka agrākajos aprēķinos bijušas pieļautas kļūdas.

Siala gabali, kurus berze atrāvusi no kontinentu apakšas, gāzās bezdibeņos, kas izveidojās aiz dreifējošiem kontinentiem — uz simas. Citādi sakot, Atlantijas un Indijas okeānu dibenā, jo šie okeāni piepildīja «spraugas» starp kontinentiem. Vēgeners vēlāk rakstīja, ka tāpēc arī šo baseinu gultnē ir vairāk vai mazāk siala nogulu. Klusā okeāna dibenā to nav, jo pa Kluso okeānu vēl nav peldējis neviens kontinents.

Peldošā kontinenta frontes priekšā, tāpat kā kuģa priekšā, pacēlās siala «viļņi».

Amerika peldēja uz rietumiem, un tāpēc tās rietumu krasts sastapa vislielāko pretestību, kas cēlās no berzes gar okeāna gultni. Tas sāka gumzīties, gar tā malām pacēlās gari pauguri — krokas (tāpat kā piena plēvītē, ja papūš uz to) — tā izveidojās Kordiljeri, kas apņem Amerikas kontinentu no Klusā okeāna puses.

Ar Vēgenera teorijas palīdzību var izskaidrot daudzas ģeoloģiskas, paleontoloģiskas, paleoklimatiskas un pat zooloģiskas miklas, piemēram, kā radies apledojums, kura pēdas lielākā vai mazākā mērā sastopamas visos, pat dienvidu kontinentos — Āfrikā, Dienvidamerikā un Austrālijā.1 Ja kontinenti «peld», tad, acīm redzot, laiku pa laikam daži no tiem tuvojās polam (ziemeļpolam vai dienvidpolam) — sākās apledojums. Pēc tam kontinenti attālinājās no pola — ledus kusa, un atkal iestājās silts klimats. Gadījās, ka arī polārās zemes «piepeldēja» pie ekvatora, tad tropu dzīvnieki un augi iemitinājās zemēs, kas bija atbrīvojušās no izkusušā ledus.

Tad nu tolaik, kad Amerikas un Eiropas kontinenti vēl bija tuvi kaimiņi, zuši kā no vienas, tā no otras zemes upēm peldēja laist ikrus ar jūras ūdeni piepildītajā spraugā starp kontinentiem. Pamazām kontinenti attālinājās viens no otra, sprauga arvien pieauga, kļuva platāka un platāka, 1111, tā kā līdz ar Ameriku uz

rietumiem peldēja arī zušu nārsta vietas, tad zušiem tagad vajadzēja pa tālāku ce|u nokļūt līdz pazīstamajām vietām, kur viņi bija pieraduši dot dzīvību saviem pēcnācējiem.

Dzīdamies pakaļ Amerikai, peldēja uz rietumiem arī zuši. Ar katru gadu tūkstoti viņu ceļš kļuva manāmi garāks. Pēc simt miljoniem gadu kontinenti bija aizklīduši viens no otra tik tālu, ka tos tagad šķīra nevis šaura sprauga, bet gan milzīgais Atlantijas okeāns. Tāpēc zušiem ari tagad katru reizi rudenī tas jāpārpeld, lai nokļūtu līdz vecajām nārsta vietām, kuras kādreiz bijušas pavisam netālu no Eiropas.

Vēgenera teorijai zinātnes darbinieki pašlaik veltī lielāku uzmanību nekā agrāk. Tomēr maz ir tādu, kas to atzīst pilnīgi. Ja šī teorija ir nepareiza, tad arī zušu apsolītās zemes meklējumu aina, ko esmu attēlojis, neiztur kritiku. Tomēr pagaidām tā ir vienīgā ciešamā hipotēze no visām tām, kuras ir mūsu rīcībā.

KUKAIŅU PĀRLIDOJUMI

Pirmie pierādījumi

kad mēs bijām iegājuši aizā, vajadzēja uzlikt brilles: kā viesuļvētras nesta krusa viņi sitās mums sejās.»

Tā rakstīja ievērojamais amerikāņu dabas pētnieks Viljams Bibs. Kādā kalnu pārejā Venecuēlā viņam aizsprostoja ce|u milzīgi liels spārnaino kukaiņu bars. Tauriņi, vaboles, mušas, lapsenes, bites! Ne mazāk kā piecpadsmit zooloģisko kārtu pārstāvji brāzās vienā virpulī. Katru sekundi pa viņa redzes lauku aiztraucās seši tauriņi. Bet cik daudz lidoja mušu, bišu, lapseņu, vaboļu — pat saskaitīt nevar!

Turpat, Dienvidamerikā, cits slavens tropu pētnieks K- Viljamss redzēja tauriņu pārceļojumu. Izvērstā ierindā viņi aiztraucās pāri upei, pāri mūžamežam, pāri pamestai kaučuka koku plantācijai. Nepārredzamās eskadriļas platums vien bija sešpadsmit kilometru! Pagāja diena, divas, trīs dienas, bet tauriņi tikai lidoja un lidoja uz dienvidaustrumiem.

Viljamss iztaujāja vietējos iedzīvotājus. Tauriņu armādas tos nemaz nebija pārsteigušas: katru gadu šajā laikā tās te lidojot pāri — tā viņam apgalvoja.

Tomēr Viljamss nenoticēja. Dabas pētnieki taču vēl nesen bija domājuši, ka tauriņi neaizlido tālu no tām vietām, kur viņi attīstījušies no kāpuriem. Laiku pa laikam gan vējš viņus ienesot svešos novados, bet tas nenotiekot bieži.

Vēlāk Tanganjikā Viljamss izpētīja un aprakstīja daudzus dažādus kukaiņu pārlidojumus1 un pirmo reizi tolaik sāka apšaubīt savu skolotāju apgalvojumu pareizību, nospriezdams, ka tauriņi nemaz nav tādi vienas vietas apdzīvotāji, par kādiem viņus uzskata.

Bet, kad viņš palasīja vecas grāmatas un hronikas, tad saprata, ka šajā jautājumā viņš nav nekāds Ko- lumbs: arī pirms viņa daudzi cilvēki bija redzējuši tauriņu pārlidojumus.

Jāpiebilst, ka tieši Kolumbs viens no pirmajiem arī uzrakstījis par to: «Nākošajā dienā parādījās tik milzīgi tauriņu bari, ka debesis satumsa.» (Viņa kuģi tolaik tuvojās Kubai.)

Tomēr arī Kolumbs bija nokavējis ar šo atklājumu. Pirmais ziņojums par tauriņu migrācijām — liels viņu bars pārlidojis no Saksijas uz Bavāriju — datēts ar 1100. gadu.

Bet 1104. gadā tauriņi «aptumšoja sauli» pār kādu Francijas pilsētu, radīdami paniku iedzīvotājos. 1272. gadā tādas pašas bailes pārdzīvoja itālieši un 1248. gadā — japāņi. 1745. gadā sniegbalts kāpostu balteņu mākonis nolaidās uz Harras ciema Vācijā. Iedzīvotājiem šķita, it kā karstas vasaras vidū sācies sniegputenis.

Tauriņu uzbrukumi atzīmēti arī 1741., 1805., 1826., 1879. un 1906. gadā. Jau reģistrēts vairāk nekā simt tādu ziņojumu no dažādām Rietumeiropas zemēm — Francijas, Itālijas, Spānijas, Be|ģijas, Holandes un Britānijas salām.

Kontrabandisti un alpīnisti atraduši augstu kalnos veselus šļūdoņus, kas nosēti ar beigtiem tauriņiem. Droši vien slikts laiks viņus pārsteidzis pārlidojumā pār kalniem.

Jūrnieki ne vienreiz vien redzējuši Vidusjūrā uz dienvidiem lidojošu tauriņu barus. Viņiem, šķiet, bija sava teorija: tauriņi pārceļo uz Āfriku.

Vienkāršs pieņēmums, bet vēl pirms kādiem divdesmit gadiem daudziem biologiem tas šķita pilnīgi neticams. Pirmās nedrošās tā aizstāvju balsis starp entomologiem atskanēja jau pagājušajā gadsimtā, tomēr līdz mūsu gadsimta vidum nopietni ar šo problēmu nenodarbojās.

Kāds tauriņu pārlidojums bija ildzis četrus mēnešus bez pārtraukuma!

Monarhi iekaro jaunas zemes

Amerikāņu entomologi devuši lielu ieguldījumu tauriņu pārlidojumu pētīšanā.

Viņiem bija vieglāk nekā kolēģiem Eiropā izdarīt šādus pētījumus: Amerikas Savienotajās Valstīs un Kanādā dzīvo monarhs — klasisks caurceļotāja tauriņa paraugs. Regulāri, stingri noteiktā laikā — pavasarī un rudenī — šie skaistie un lielie tauriņi izdara tālus ceļojumus.

Rudenī monarhi no visas Ziemeļamerikas laižas platā frontē uz dienvidiem, nolidodami vairāk nekā trīstūkstoš kilometru lielu attālumu. Pārziemo viņi Meksikā, Floridā, Kubā un Bahamas salās. Daudz tauriņu apmetas arī Dienvidkalifornijā.

Te aug tā saucamie tauriņu koki. Tūkstošiem monarhu sametas uz tiem. Gadu no gada viņi pārziemo uz vieniem un tiem pašiem kokiem, pārklādami zarus un lapas ar vienlaidu dzīvu masu. Uz trīsdesmit centimetru gara zara kāds pētnieks saskaitījis vairāk nekā simt ziemojošu tauriņu.

Kalifornijā monarhus rāda tūristiem. Te noteikts piecsimt dolāru liels naudas sods par katru uz tauriņiem mestu akmeni un par katru citu viņiem nodarītu kaitējumu.

Tauriņi parasti sēž nekustīgi. Tikai kad saule sāk stipri cepināt, negribīgi pārrāpjas ēnā. Sākoties pavasarim, viņi atdzīvojas, sāk apciemot apkārtējās puķes un pamazām aizklīst uz ziemeļiem. Pa ceļam tauriņi vairojas. Izdējuši oliņas uz dievkrēsliņiem, nobeidzas. Jaunā paaudze turpina virzīties uz ziemeļiem, uz apsolīto senču zemi, bet rudenī jaunie monarhi atkal lido uz dienvidiem un pārziemo uz tiem pašiem kokiem, kur viņu vecāki, kaut gan paši šos kokus nekad nav redzējuši!

Monarhi (gan citas sugas) mīt arī Dienvidamerikā. Ari tur viņi katru rudeni lido uz ekvatoru, bet pavasarī — uz dienvidiem.

Laikam gan nav citu tauriņu, kas prastu nolidot tik lielus attālumus. Monarhi simtiem reižu atrasti Eiropā, noķerti jūrā divsimt līdz trīssimt jūdžu attālumā no Anglijas krastiem. Viņi jau aklimatizējušies Kanāriju un Azoru salās. Un, ja viņi būtu atraduši piemērotu dievkrēsliņu sugu (monarhu kāpuri ēd tikai dievkrēsli- ņus), tad sen jau būtu apmetušies arī Eiropā.

Jaunas zemes monarhi iekaro ari rietumos no Amerikas: daudz reižu viņu priekšpulki šķērsojuši Kluso okeānu. 1850. gadā monarhi pirmo reizi redzēti Havaju salās. Pēc desmit gadiem viņi ieradās Jaunzēlandē, mazliet vēlāk — Austrālija.

Lidojumi uz rietumiem turpinās: monarhi nokļuvuši jau līdz Borneo salai.

Spogulītis davanai

Eiropas tauriņi pēc savu pārlidojumu rakstura iedalās trīs pamatgrupās. Pirmās grupas tauriņi parasti ielido no dienvidiem, piemēram, svītrainais sfings un oleandru sfings. Oleandru sfings atrasts vasaru pat pie Kazaņas un Karēlijā. Vidējā joslā un ziemeļos šie tauriņi nevairojas. Viņu dzimtene ir Kaukāzs, Krima un dienvidu zemes. Tie nav caurceļotāji,'bet gan nejauši ielidojuši tauriņi.

Otrā grupa — lapu koku baltenis, bērzu raibenis, kāpostu baltenis, nātru raibenis, mahaons. Tie vairojas Viduseiropā un Ziemeļeiropā, bet ik gadus vasaru arī no dienvidiem atlaižas bērzu raibeņi, kāpostu balteņi un mahaoni, kuri papildina vietējo tauriņu faunu. Sās grupas tauriņi parasti pārziemo Viduseiropā, bet dažus gadus aizklejo uz dienvidiem.

Periodiskus pavasara un rudens pārlidojumus izdara trešās grupas tauriņi — dadžu raibenis, admirālis, kartupeļu jeb miroņgalvas sfings, tīteņu sfings. Bet Viduseiropā un Ziemeļeiropā viņi nepaliek ziemot ne oliņu, ne kāpuru, kūniņu vai pieaugušu kukaiņu veidā. Katru rudeni aizlido uz dienvidiem. Daži lido pa vienam, citi lielākos vai mazākos baros, kuriem pa ceļam uz dienvidiem pievienojas arvien jauni un jauni kompanjoni, dažreiz arī no citām sugām. Tauriņu baros novērotas spāres un pat putni. Tauriņu pārlidojumu ceļi visumā sakrīt ar putnu pārlidojumu virzieniem. Kā rāda daži novērojumi, tauriņi stingri ietur izraudzīto virzienu un nenovirzās tālu sānis. Ja ceļā gadās kalni vai augstas celtnes, viņi labāk pārlido tām pāri nekā met likumu, pat tad, ja apkārtceļš ir īsāks. Parasti lido virs pašas zemes viena vai divu metru augstumā, tikai dažreiz paceļas augstāk par namiem. Tomēr kāds tauriņu bars novērots divu tūkstošu metru augstumā!

Pārlidojumu ātrums izpētīts kāpostu baltenim. Rāmā laikā un pret vēju, kura stiprums sniedzas līdz četrām ballēm, tas nolido divi līdz četri metri katrā sekundē (septiņi līdz četrpadsmit kilometri stundā). Pa vējam veic līdz desmit metriem sekundē (trīsdesmit sešiem kilometriem stundā).

Jautājums par to, kā orientējas tauriņi, vēl nav skaidrs (sīkāk par to pastāstīsim nodaļa «Vējš — sabiedrotais un ienaidnieks»). Ir ievērots, ka viņi nereti lido aiz siltām gaisa strāvām. Pavasarī, piemēram, caurccļotāji tauriņi agrāk ierodas Anglijā, kuras krastus apskalo Golfa straume, nekā Viduseiropā, kaut gan tā atrodas vairāk uz dienvidiem. Lidodami aiz siltām jūras un gaisa strāvām, tauriņi nokļūst pat Islandē, veicot simtiem kilometru pār okeānu.

No mūsu ceļojošajiem tauriņiem vislabāk izpētīts dadžu raibenis.. Tas ir visparastākais tauriņš Ukrainā un vispār PSRS dienvidos. Tas ir gaiši brūns, līdzīgs nātru raibenim. Vācu zinātnieki apstrādājuši ziņas par dadžu raibeņu pārlidojumiem pēdējos simt septiņdesmit gados, izpētījuši viņu atlidošanas un aizlidošanas ceļus un laikus. Dadžu raibeņi bieži vien sapulcējas milzīgos baros un izdara tālus ceļojumus, aizlidodami tūkstošiem kilometru. Sie tauriņi izplatījušies gandrīz pa visu zemeslodi (tagad viņi dzīvo visos kontinentos, izņemot Dienvidameriku un, protams, Antarktīdu). Viņi ne vienreiz vien ir redzēti arī tūkstošiem kilometru tālu no krastiem virs Atlantijas okeāna.

Pirms otrā pasaules kara dadžu raibeņi bija stipri savairojušies Amerikas Savienotajās Valstīs. Viņu kāpuri iznīcināja visas nezāles, un fermeri iesniedza lauksaimniecības departamentam pieprasījumu, vai nevar ar kaut kādu paņēmienu katru gadu izraisīt dadžu raibeņu masveidīgu vairošanos, lai viņi vienmēr iztīrītu laukus no nezālēm. 1942. gadā šajos apvidos redzēja milzīgu dadžu raibeņu baru. Sajā barā bija apmēram trīs triljoni tauriņu! Milzīgi dadžu raibeņu bari lidojuši ari pār Vāciju 1879., 1903. un 1926. gadā.

Ik gadus dadžu raibeņi, kas pārziemojuši Āfrikā, sapulcējas pavasarī lielās masās un dodas uz ziemeļiem. Šķērso Vidusjūru, pārlido pār Alpiem. Aiz Alpiem bari sadalās: daudzi tauriņi paliek turpat, citi turpina savu ceļu. Ap maija vidu viņi sasniedz Vācijas, Anglijas un Baltkrievijas ziemeļu apgabalus, bet dažas dienas vēlāk ierodas Skandināvijā.

Āfrikā dadžu raibeņus var redzēt gandrīz visur dienvidos no Sahāras. Viņi nepavada te laiku pusmiegā kā monarhi ziemošanas vietās, bet, nezaudēdami velti laiku, pastiprināti vairojas.

… Skerčlijs jāja uz kamieļa (tas notika pie Suaki- nas, Sudānā). No šūpošanās uz kamieļa muguras viņam kļuva nelabi. No debesīm naca svelme. Arī tveicīgais gaiss bija kļuvis nekustīgs. Bet zāle visapkārt līgojās kā no vēja! Skerčlijs nolēca no kamieļa un skriešus devās stepē, lai paraudzītos, kas tur notiek. Un pārsteigts sastinga: dadžu raibeņi — miljoniem dadžu raibeņu! — līda ārā no kūniņām, izpleta spārnus un drebinot žāvēja tos saulē. Tāpēc arī līgojās zāle: gandrīz uz katras lapiņas, katra stiebriņa sēdēja tauriņš. Pēc kādām pusotra stundām visa stepe sāka griezties spārnu virpulī: tauriņi pacēlās gaisā. Bars pazuda austrumos, aiz jūras.

Viljamss domā, ka viņi aizlidojuši pār Turciju uz Ukrainu. Pats viņš ne vienreiz vien redzējis Ēģiptē tūkstošiem dadžu raibeņu, kas katru gadu vasaras sākumā aizlidojuši pa to pašu ceļu.

Pirmos dadžu raibeņus, kas atlidojuši no tālajiem dienvidiem, nav grūti pazīt. Viņi, kā saka, krietni «ap- driskājušies» ceļā. Krāsa bāla, it kā izbalējusi saulē. Spārniem puteklīši noberzti, malas applūkātas. Tauriņi ilgi sēž uz augiem, nelabprāt paceļas no tiem, redzams, atpūšas pēc grūtā ceļojuma.

Jūnijā no dienvidiem nāk otrs dadžu raibeņu vilnis. Viņi attīstījušies no to tauriņu olām, kuri aprīlī un maijā bija apmetušies Dienvideiropā. Izdējuši oliņas, dadžu raibeņi nobeidzas. Jūlijā sāk lidot vietējie dadžu raibeņi — no Āfrikas atlidojušo tauriņu pēcnācēji. Tie ir manāmi lielāki par saviem imigrējušiem vecā- kiern un ar spilgtām krāsām. Vasaras beigās jaunie dadžu raibeņi aizlido ziemot uz Ziemejāfriku.1

Ziemeļamerikas un Austrālijas dadžu raibeņi veic rudens un pavasara pārlidojumus vienā laikā ar saviem radiniekiem Eiropā, tikai dažādos virzienos.

Tauriņu sezonas migrācijas ļoti atgādina putnu pārlidojumus. Tomēr starp tiem ir ievērojamas atšķirības. Rudenī uz siltajām zemēm lido visi putni, kas izauguši mūsu mežos, — gan pieaugušie, gan jaunie. No tauriņiem pārziemot aizlido tikai jaunie, kas vasarā attīstījušies no oliņām, kuras izdējuši pavasarī no dienvidiem atlidojušie tauriņi. Katrs tauriņš tikai vienreiz mūžā izdara tādu ceļojumu.

Admirālis ir ļoti parasts tauriņš mūsu zemē, turklāt caurccļotājs. Tomēr viņš ceļo viens. Reti gadās novērot admirāļu barus. Viņi lido pa vienam, zemu virs zemes, bet visi seko cits citam vienā un tajā pašā virzienā. Kāds' pacietīgs dabas pētnieks augu dienu nodežurējis tajā vietā, kur no rīta bija lidojis pirmais admirālis, un saskaitījis vēl trīsdesmit sešus citus admirāļus, kuri aizlidojuši pa to pašu ceļu. Dažreiz admirāļi pievienojas dadžu raibeņu bariem. Tikai pie Alpu pārejām viņi sapulcējas nelielos bariņos.

Tauriņu pārlidojumus tikai tagad sāk pētīt. Pētniekiem te sagaidāmi daudzi interesanti atklājumi. Lai jautājumu galīgi atrisinātu, kopīgi jāstrādā dažādu zemju zinātniekiem.

Tauriņu pārlidojumus novērot ir grūtāk nekā putnu pārlidojumus. Grūtāk noorganizēt viņu iezīmēšanu. Gredzenu tauriņam nevar aplikt. Sākumā tauriņus iezīmēja ar krāsainām svītrām. Eļļas krāsu izšķīdināja caponlakā un ar otiņu uzkrāsoja uz spārna apakšas. Vienojās, ka Šveicē zīme ir sarkana, Austrijā — dzeltena, Rielumvācijā — zaļa un Vācijas Demokrātiskajā Republikā — gaiši zila.

Katrai tauriņu pārlidojuma pētīšanas stacijai bez visai valstij kopējās krāsas vēl ir sava atšķirības zīme — svītriņu un punktu kombinācija kā Morzes ābecē.

Amerikāņi tauriņus iezīmē, pielīmējot pie spārniem maziņas etiķetes ar muzeja adresi un iezīmētā kukaiņa numuru. Toronto entomologi izdur ar knaiblītēm caurumiņu spārnā, tūlīt aiz priekšējās malējās dzīsliņas. Caurumiņā ieliek etiķeti un, pārliecot etiķetes malas pāri dzīsliņai, salīmē tās. Spārns ar etiķeti pēc šādas operācijas nesver vairāk par savu antipodu, jo ar cau- rumotāju izkniebtā audu da|a sver tikpat daudz, cik etiķete.

Nesen doktors Rērs no Vācijas Federatīvās Republikas izaudzēja un palaida brīvībā 60 000 kāpostu balteņu. Katrs tauriņš, aizlidodams no laboratorijas, saņēma par dāvanu mazu spogulīti — pie spārna piestiprinātu joti plānu alumīnija plāksnīti. Spīguļodams saulē, spogulītis neapšaubāmi piesaistīs tauriņam uzmanību. Pazīdams cilvēka ziņkārību, Rērs cerēja, ka cilvēki, pamanījuši tauriņu ar spogulīti, tūlīt metīsies tam pakaļ. Noķers, aplūkos un ieraudzīs līdzās spogulītim mikroskopisku etiķeti (kopā ar plāksnīti tā svēra trīs miligramus!). Ar lupu izlasīs uz tās zinātnieka adresi un atrakstīs viņam, kur un kad tauriņš noķerts.[19]

Tā arī notika … divdesmit gadījumos 110 sešdesmit tūkstošiem.

Kur spāres lido pāri, tur vistas pārstāj dēt

Spāres lido ne sliktāk par tauriņiem un arī ne visu laiku lidinās virs viena un tā paša dīķa. Vecajās hronikās var atrast daudz ziņu par spāru pārlidojumiem, kas «aptumšojuši sauli».

Pie mums visparastākās spāres ir četrplankumu spāre un plakanspāre. Vasaru viņu spārni trīc gandrīz virs katra dīķa un upes. Plakanspārei āriene ir ļoti zīmīga: vēderiņš plakans, saspiests no augšas uz apakšu, maigi zils (tēviņam) vai dzeltens (mātītei).

Sīs spāres ir kaislīgas lidotājas. Ne vienmēr, tomēr bieži viņas sapulcējas lielos baros. Reiz jūlijā par Zviedrijas pilsētu Malmi vairākas dienas pēc kārtas (gan ar pārtraukumiem) lidoja spāres. Viņu bija tik daudz, ka pilsētas ielas, namu jumti, parku zālāji bija kā nosēti ar spārēm.

Laikam gan pats lielākais spāru uzbrukums Eiropai pēdējos gados notika 1947. gadā Īrijā. Viņas atnāca no jūras puses un ielauzās salā vairakās kolonās. Viena no kolonām ka «dūmu mutuļiem līdzīgs liels tumšs mākonis» lidoja pār Midkorku no pusdienas laika līdz pašam vakaram un «krietni izbiedēja cilvēkus».

Entomologi konstatēja, ka ne virs Anglijas, ne virs Francijas neviens šo baru nav redzējis. Domā, ka, atstājis Spānijas vai Portugāles krastus, tas lidojis virs jūras apmēram tūkstoš kilometru.

Cik tālu uz dienvidiem aizlido spāres no Eiropas ziemeļu zemēm, pagaidām nav zināms. Bet pār dažām Pi- rencju kalnu un Alpu pārejām katru rudeni dodas uz dienvidiem lieli to bari.

Dzeltenās pantalas, tāpat kā dadžu raibeņi, izvietojušas gandrīz pa visiem kontinentiem. Milzīgas to eskadriļas nereti aptumšo sauli virs Ēģiptes, Sudānas, Tanganjikas, Diedvidāfrikas, Indijas un Indoķīnas. Reiz šo spāru miriādes uzbruka nakti līnijkuģa «Victo- ria» klājiem un mastiem, kad tas šķērsoja Indijas okeānu deviņsimt jūdžu attālumā no tuvākā Austrālijas krasta.

Ziemeļamerikas spāres bieži vien ceļo uz dienvidiem vienā barā ar monarhiem un bezdelīgām un pārziemo droši vien turpat, kur putni.

Stāsta, ka Argentīnā pirms viesuļvētras «pampero» vienmēr lidojot pārbiedētu spāru bari. Miljoniem viņas drāžoties tuvojošā viesuļa virpuļos, un, ja ceļā sastopot mežu vai kādu birzi, tad spārnu švīkoņa piešalcot meža biezokni.

Vietējie gani zina: ja atlidojušas spāres — būs viesulis. Viņi dzen lopus projām no līdzenuma uz aizām meža aizsegā, kur paslēpušies arī spārnainie vētras vēstneši.

Spāru uzbrukums ir ļauna zīme. Ne vienmēr gan aiz viņām nāk viesulis, tomēr bieži vien viņas uz saviem vieglajiem spārniem atnes nelaimi. Stāsta, ka, tiklīdz pārlidojot pāri spāres, putniem piemetoties sērga. Vistas un tītaru mātītes pārstājot dēt un nosprāgstot kā no ļaunas burvestības. Zemnieki Polijā, ieraudzījuši pie debesīm spāres, steidz sadzīt vistas kūtī. Vai aizspriedumi?

Arī mūsu zinātnieki pamanīja, ka tur, kur lidojušas pāri spāres, vistas pārstāj dēt. Kāds te varētu būt sakars — grūti saprast. Tomēr, kad izpētīja slimās vistas, atrada, ka viņām olvadus izēduši parazitējoši tārpi trematodes. Tad vērīgāk aplūkoja mikroskopā milimetru pēc milimetra visus spāru kāpuru — nimfu orgānus. Un nimfās atrada cistas — «iekonservētus» tre- matodu dīgļus. Pabaroja vistas ar spāru kāpuriem, un vistas saslima.

Protams, uzreiz kļuva, skaidrs šis noslēpumainais sakars starp vistu un spāri. Trematodes sāk savu attīstību gliemežos un kukaiņos, bet otru savu mūža pusi parazitē putnos un zvēros. Spāru nimfas gandrīz vienmēr ir ar tām inficētas.

Mārītes ari nepaliek vienā vieta

Pirms dažiem gadiem augusta beigās (tas notika Ukrainā) es gāju pa mežu un ieraudzīju ļoti daudz mārīšu. Viņas nemierīgi rāpoja pa sausajām lapām, pa ozolu stumbriem. Rāpās augšā uz zāles stiebriem, izpleta spārnus un lidoja projām. Visas lidoja uz dienvidrietumiem. Pacēlās gaisā uzreiz desmitiem, bet uz zemes viņu mudžēja tūkstošiem. Mazās sarkanās vabolītes devās tālā ceļā, aizlidoja ziemot. Kurp?

Entomologiem vairs nav šaubu, ka mārītes, tāpat kā-* daudzi tauriņi un spāres, pavasarī un rudenī dodas tālos ceļojumos. Viņu lidojošie bari redzēti virs dažādām Eiropas, Āfrikas, Āzijas un Amerikas zemēm.

Reiz viņas nosēja Londonas ielas kā ar sarkaniem putraimiem, bet ziemeļos no tās, šķiet, gāja garām vabolīšu galvenā armija: lidoja pāri vairākas dienas.

1952. gada augustā Anglijā no kaut kādas ļoti tālas vietas iebruka milzīgs mārīšu bars. Daudzas vabolītes, tiklīdz ieraudzīja zem sevis krastu, nespēkā nokrita uz akmeņiem pie pašas jūras. Paisums drīz vien viņas appludināja, un ilgi pēc tam jūrai pie krasta bija sarkanīga apmale no viļņos bojā gājušo vabolīšu miljoniem. Šī josla stiepās četrdesmit jūdžu gan Linkoln- šīras dienvidu daļas krastu!

Speciālisti apskatīja krasta bangu joslā bojā gājušās vabolītes un vienprātīgi nosprieda, ka tās ir visparastākās septiņpunktainās mārītes. Pie mums viņas mīt gandrīz visur un ir tikpat lielas ceļotājas. Viņu pārlidojumi novēroti gan Vidusāzijā, gan Indijā.

Mārītes ir ļoti derīgi kukaiņi. Viņas glābj dārzus no lapu utīm. Lapu utis ir slavenas ar savu vaislību. Aprēķināts, ka vienas pašas lapu uts pēcnācēju skaits mazāk nekā gada laikā var sasniegt astronomisku skaitli — 17 000 000 000 000 000 000 000000000 000! Visa zeme būtu aprakta zem ņudzošu lapu utu slāņa. Ja tas nenotiek, tad tikai tāpēc, ka lapu utīm ir daudz rijīgu ienaidnieku. Mārītes vismazāk ir noskaņotas saudzēt šos augu postītājus: dažas no tām apēd sešdesmit lapu utis dienā. Tur, kur daudz mārīšu, vienmēr ir maz lapu utu.

Amerikas dārzkopji jau pirms pusgadsimta sāka rudenī ķert mārītes, pa ziemu noglabāja tās ledus skapjos, bet pavasarī izlaida uz apelsīnu koku zariem. Divi cilvēki savāca dienā apmēram simt līdz divsimt tūkstošus mārīšu. Daudzās plantācijās savāca miljoniem mārīšu. Bet pēc tam nosprieda, ka šis darbs sagādā vairāk rūpju nekā dod labuma: visas pavasarī izlaistās vabolītes ātri pazuda.

Lai pārbaudītu, kur tās paliek, reiz speciāli izlaida brīvībā četrsimt tūkstošus iezīmētu mārīšu. Pēc trijām nedēļām nevienu no tām vairs neredzēja'tur, kur tās bija izlaistas. Sāka meklēt apkaimē, uzmanīgi apskatot katru tai līdzīgu vabolīti, un atrada deviņpadsmit iezīmētus kukaiņus septiņas jūdzes no kokiem, kuri bija uzticēti viņu gādībai. Citā eksperimentā no sešsimt tūkstošiem pavasarī izlaistu mārīšu tikai divas tika atrastas sešus kilometrus no apelsīnu koku birzes, kur tās bija izlīdušas ārā no šaurās kārbiņas.

Kurp un kāpēc tās bija aizlaidušās? Visur taču bija daudz «medījuma», ko tā ciena mārītes: dārzi mudžēja no lapu utīm.

Izrādās, ka šīs vaboles katru rudeni pamet Kalifor- nijas zaļās ielejas un laižas uz kalniem. Tur zem akmeņiem, zem nobirušām lapām, sausā sūnā pārziemo. Slēpjas dažādās vietās nevis pa vienai, bet gan salasās kopā daudzi tūkstoši. Pavasarī, kad saule atkal sasilda zemi un sāk zaļot dārzi, viņas pamostas un laižas uz ielejām, dažreiz simtiem jūdžu no pauguriem, kuru nogāzēs sapņu netraucētā miegā nogulējušas visu ziemu kā lāči midzeņos.

Lūk, tāpēc pavasarī izlaistās mārītes aizlido kur kurā: aklais instinkts viņas mudina uz to. Pirmajās nedēļās pēc pamošanās no ziemas guļas mārītes pārņem nevaldāma dziņa klaiņot pa pauguru nogāzēm, meklējot vasaras «ganības». Viljamss saka: ja tās neizlaistu uzreiz, bet ļautu pāris nedēļu palidot lielā krātiņā, tad, apmierinājušas migrācijas instinkta prasības, tās varbūt arī apmestos dārzos, kuros izlaistas no sprosta. So padomu grib izmēģināt praksē.

Eiropas mārītes arī dažreiz salasās ziemas «dzīvokļos» lielos baros. Anglijā mārīšu ziemas nometni reiz atrada uz fermas vārtiem. Vabolītes bija blīvi aplipušas ap stabu un tieši zem klajas debess iegrimušas ana- biozē. Lietus viņas mērcēja, puteņi apbēra ar sniegu, auksti vēji saldēja, bet sīkie kukainīši sīksti visu izturēja un maija beigās izklīda pa visu apkaimi (to nu neviens nebija gaidījis, domāja, ka vabolītes aizies bojā!).

Slavenais franču dabas pētnieks 2ans Fabrs kalnos Avinjonas tuvumā reiz uzgājis vecu baznīciņu. Pa gabalu viņam licies, ka mājiņa salikta no sarkano koraļļu gabaliem. Viņš piegājis tuvāk un ieraudzījis, ka viss jumts, visas baznīciņas sienas aplipušas ar neskaitāmu daudzumu mārīšu.

So kukaiņu ziemojošie pūļi pamestās ēkās atrasti arī Spānijā un Itālijā. Vai tās ir vietējās mārītes vai arī tās atlidojušas no ziemeļiem? Pagaidām nav skaidrs, vai viņas vienmēr ziemo netālu no tām vietām, kur pavada vasaru, vai arī, līdzīgi daudziem tauriņiem, aizlido uz siltajām zemēm.

Katrā ziņā Āfrikā redzēti lidojošu mārīšu bari. Viens no tiem kā mākonis izpleties virs jūras rietumos no Aleksandrijas. Vabolītes lidoja zemu un bija ļoti nogurušas. Tiklīdz viņas ieraudzīja zem sevis krastu, sāka krist uz akmeņiem. Blīvi aplipa ap akmeņiem, rāpdamās cita citai virsū. Gar krastu stiepās ņudzošu kukaiņu valnis. Ne vienu vien kilometru vai divus, bet ga*i. .. divdesmit kilometru garumā! Dzīvajā kaudzē bija apmēram pieci miljardi mārīšu!

Uz Āfriku viņas bija atlidojušas kaut kur no ziemeļiem. Pie finiša viņas pienāca jau pilnīgi nespēcīgas. Kur šīs vaboles bija startējušas? Vai Eiropā?

Ātrāk līdzi siseņiem!

Pulksten vienpadsmitos siseņi nolaidās zemē pie Amani Tanganjikā. Uzreiz zaļums kļuva brūns — tas bija aplipis ar miljardiem kukaiņu, kuri aprija lapas. Bet vēl pēc stundas ceturkšņa nolaidās lapsenes —ļoti lielie un melnie sfeksi. Drebinādami vieglos spārnus, viņi norūpējušies skraidīja pa putekļainajiem ceļiem, pa taciņām — visur, kur sauso zemi nesedza zāle. Ar katru brīdi lapseņu saradās arvien vairāk, ceļi kļuva melni no viņām. Neviens nekad agrāk viņas tur nebija redzējis.

Biologi, kas pētīja siseņus, stundas laikā dažu kvadrātmetru lielā klajumiņā noķēra simt sešdesmit astoņus sfeksus.

Un tūdaļ lapsenes ķērās pie darba: raka aliņas, pēc tam lidoja uz siseņu apsēstajiem zāļu džungļiem, tvarstīja siseņus. Dūriens ar tievo dzeloni nervu centrā — un sisenis paralizēts. Tagad tas ir ne dzīvs, ne miris. Dziļā letarģijā viņš gulēs aliņā, kur to ievelk sfekss. Uz paralizētā siseņa krūtīiti tas dēj savas oliņas. Kāpuri, kas iznāks no šīm oliņām, sāks grauzt siseni. Un, kamēr nākošās lapsenes augs, siseņa «gaļa» visu laiku būs svaiga, jo tā lieliski iekonservēta.

Visu dienu līdz tumsai sfeksi gatavoja proviantu saviem jaunajiem pēcnācējiem. Nākošajā dienā pēc pusdienas siseņi, aprijuši visu, kas bija ēdams, pacēlās gaisā. Sfeksi pameta laupījumu, sablīvējās ciešā barā un aizdrāzās siseņiem pakaļ — lai tikai neatpaliktu! Pēc tam tos vairs nevarēs atrast — bezgalīgajās Āfrikas stepēs viegli vafl nozust smago bumbvedēju eskadriļas, kur nu vēl siseņi. Lapsenes aizlidoja tādā steigā, ka daudzas aliņas nepaguva aizbērt ar zemi. Tūkstošiem paralizētu un juku jukām pameslu siseņu mētājās visapkārt Amani.

Dienu vēlāk šis lapsenes tika redzētas daudz jūdžu attālumā no Amani. Kā blīvs melns kamols tās drāzās dzeltenajā siseņu barā un dūca tik stipri un draudīgi, ka cilvēks, kurš tās bija pamanījis, neviļus pielieca galvu, kad lapsenes lidoja viņam pāri.

Visas lapsenes, kuras vajāja siseņus, bija mātītes. Bet kur tad viņu tēviņi? Vai sfeksi vairojas parteno- ģenētiski, tas ir, bez oliņu apaugļošanas, vai arī apaugļošana notiek agrāk, kad lapsenes vēl nav devušās pakaļ siseņiem? Tad tēviņiem šajā karagājienā tiešām nav ko darīt.

Gluži otrādi iznāk dažiem tauriņiem sprīžmešiem: to mātītēm nav spārnu, viņas nelido, bet tēviņi katru rudeni kopā ar gājputniem parādās virs Helgolandes. No turienes viņu ceļš iet uz dienvidiem. Bet mātītes paliek ziemeļos — viņas radītas, lai rāpotu, nevis lidotu.

Austrālijas lapsenēm tinīdām tāda pati kārtība: to tēviņi, pametuši bezspārnainās mātītes, aizlido uz siltajām zemēm. Šīs lapsenes lido vienā barā ar tauriņiem, sviļņiem un mušām. Starp mušām novērotas arī ziedu mušas. Viņas arī pie mums aizvien lidinās virs ziediem. Daudzas ar savu krāsu un ķermeņa formu imitē lapsenes, kamenes un bites. Dažu ziedu mušu kāpuri, konkurēdami ar mārītēm, apēd lielā daudzumā lapu utis, bet citi dzīvo ūdenī un pārtiek no trūdošām lapām. Migranti sastopami abās šajās varietātēs. Virs Alpu un Pireneju pārejām redzētas ziedu mušas lidojam uz dienvidiem (dažreiz kopā ar mārītēm!).

Kad 1953. gada martā Hilarijs un Tensings uzkāpa Džotnolungmā, viņi apmēram četru tūkstošu metru augstumā sastapa jautru sabiedrību — tauriņus un ziedu mušas, kas lidoja pāri Himalaju kalniem.

Bez ziedu mušām ir vēl citas caurceļotāju mušas, piemēram, ihneimonas un visiem labi pazīstamās lielās līķu mušas — sarkangalvainā un melngalvainā. Vasarā viņas bieži ielido istabās un, skaļi sīkdamas, sitas pret logu rūtīm.

Iespējams, saka Viljamss, ka senseno jautājumu,

kuru uzdod gan pieaugušie, gan bērni: «Kur ziemu paliek mušas?» — mēs neatrisināsim, ja neuzņemsim to ar kukaiņu migrācijām saistīto problēmu lokā. Citādi sakot, viņam liekas, ka arī mūsu istabas mušas ziemu neguļ, iespiedušās spraugās, kā līdz šim domā, bet aizlido uz dienvidiem reizē ar putniem. Un nebūs daudz tādu, kuri brīnīsies par to pēc tiem atklājumiem, kas mūs pārliecinājuši, ka šādus ceļojumus ik gadus izdara dienas tauriņi, sfingi, spāres, mārītes, mušas, lapsenes un droši vien arī citi kukaiņi.

Pat tādi mazulīši kā eikādītes neuzturas visu gadu vienā vietā. Sie sīkie kukainīši parādās virs Havaju salām un virs Teksasas ne mazāk blīvos baros kā siseņi. Biešu eikādītes vairojas ziemeļos no robežupes Rio- grandes (tā atdala Meksikas un Amerikas Savienoto Valstu zemes), bet katru pavasari cikādīšu mākoņi lido uz ziemeļiem — uz Teksasu, Kanzasu, Jaunmeksiku un Kolorado. Jo tālāk lido, jo vairāk izlieto «degvielu»: pirms starta katra cikādīte sver apmēram miligramu — no šī svara četrdesmit procenti ir tauki, pēc ceļā pavadītiem trīssimt kilometriem «tvertnēs» tai paliek tikai deviņi procenti tauku. Bet to vēl pietiek divsimt jūdžu lidojumam. Pēc tā, cik daudz vēl kukainim «degvielas», var uzzināt, cik tālu viņš aizlidojis no laukiem, kuros barojies.

Ne mazumu miežu un kviešu pie mums iznīcina labības vairogblaktis. It kā gribēdamas izvairīties no atbildības, viņas katru gadu jūnijā atstāj Uzbekijas laukus un aiziet augstu kalnos. Tur slēpjas visu ziemu. Martā un aprīlī atgriežas ielejās, vairojas un nobeidzas (viņām vajadzētu sākt ar to!). Dēkām bagāto vairog- blakts dzīves stāstu esmu sniedzis ļoti shematiski, bet tā detalizēta aplūkošana novestu mūs pārāk tālu. Bet mēs vēl neesam iepazinušies ar šās nodaļas pašu galveno varoni, ar seškājaino ceļotāju karali — siseni.

Astotā Ēģiptes mocība

Kādreiz pēc brokastīm, stāsta Viljamss, mūs pa telefonu brīdināja, ka Amani tuvojas līģiptes mocība. Amani ir neliels ciems Tanganjikas ziemeļaustrumos. Viljamss tur strādāja par entomologu lauksaimniecības stacijā. «Nu tagad paskatīsimies, ko jūs spējat,» teica viņam šās ziņas izbiedētais direktors. Viņš vēl nezināja, ka pat visi pasaules entomologi, sapulcējušies Amani, nespētu traucēt siseņiem izdarīt viņu ļauno darbu.

Un, lūk, pēc stundas debesis ziemeļos kļuva melnas. Briesmīgs mākonis aizsedza debess jumu. Saule aptumsa. Pirmie kukaiņi kā krusa sabira izmēģinājumu dārza augļu kokos, sāka grabēt pa māju rievotā skārda jumtiem. Pār zemi virpuļoja pelēks putenis. Spārnu troksnī nevarēja sadzirdēt balsis. Brakšķēdami lūza zari no tajos sametušos siseņu svara. Visa apkaime kļuva bruņa.

Bet ziemeļos mākonim gals nebija redzams. Deviņas stundas tas aizsedza debesis vēl pēc tam, kad bija finišējis bara avangards. Spārnotajā armādā bija ne mazāk par desmit miljardiem pilotu!

Viljamss parēķināja: ja izdotos nogalināt katru minūti pa miljonam kukaiņu, tad septiņas dienas un septiņas naktis cilvēki nedrīkstētu ne dzert, ne ēst, ne gulēt, viņiem vajadzētu tikai spiest siseņus, un tad, iespējams, tie visi tiktu iznīcināti. Bet direktors, acīm redzot, neuzticējās matemātikai, niknumā lēkāja pa zemi un dragāja siseņus ar zābakiem.

Nākošajā dienā siseņi aizlidoja, atstājuši ziedošas zemes vietā kailu tuksnesi.

Dzelzceļa stiga, kas liecās ap Kilimandžāro pakāji, bija no vienas vietas nosēta ar siseņiem. Vilciens sākumā tos saspieda, bet pēc tam riteņi sāka buksēt, un lokomotīve, nevarīgi elsdama, nespēja uzvilkt vilciena sastāvu nelielā kalniņā.

Tādi gadījumi bija ari Nevadas štatā Amerikas Savienotajās Valstīs. Pie mums Kaukāzā, starp Tbilisi un Poti, siseņi arī reiz apturēja vilcienus. Bet Spānijā 1917. gadā lidmašīna ietriecās siseņu mākonī un nogāzās zemē.

Stāsti par siseņiem lasāmi kā fantastisks romāns. Reiz kāds Dienvidamerikas siseņu bars stiepies simt kilometru garumā un divdesmit kilometru platumā. Tā ceļš gājis pār daudzām kontinenta zemēm — tas nolidojis apmēram trīstūkstoš kilometru, nemaz ncizjuk- dams. Turpat, Dienvidamerikā, cita izsalkusi kukaiņu armija, uzbrukdama tabakas plantācijai, noēduši div

desmit tūkstošus ar nikotīnu piesātinātu augu divdesmit … sekundēs.

Kāds tvaikonis Sarkanajā jurā trīsdesmit piecas stundas peldēja pa viļņiem, kas bija biezi nosēti ar bojā gājušiem siseņiem! To pašu jūru reiz šķērsoja bars, kas aizsedza debesis divarpus tūkstoš kvadrātjūdžu platībā. Ja visus šos siseņus varētu saķert un uzlikt uz svariem, tad to nosvēršanai būtu bijusi vajadzīga četrdesmit miljonu tonnu smaga svaru bumba! Tātad šis bars svēra trīs vai četras reizes mazāk nekā visi zemeslodes iedzīvotāji!

1881. gadā Kipras iedzīvotāji izraka no zemes uri iznīcināja gandrīz pusotra miljona tonnu siseņu oliņu. Tomēr lielus zaudējumus no tā siseņi necieta un pēc diviem gadiem ieraka zemē trīsreiz vairak oliņu.

Krievu-turku kara laikā 1878. gadā mūsu kareivju vienība, kas devās karagājienā pret turkiem, sastapās kadā Gruzijas rajonā ar neticami lielu baru siseņu. Sākumā kareivji turpināja pārgājienu, atgaiņādamies no kukaiņiem, bet tie aizputināja visu apkārtni. Cilvēki gāja kā miglā. Siseņi tādos biezos baros virpuļoja apkārt kareivjiem, ka grūti kļuva elpot. Tie līda aiz apkaklēm, zem cepurēm, piedurknēs. Salīda šautenēs un mugursomās. Mēģināja iekļūt ausīs, acīs un degunā.

Līdzenā vietā kājas slīdēja kā pa ledu, treknie kukaiņi šļakstēja zem zābakiem kā eļļas putra. Kad kareivji ieraudzīja sāņus nelielu ciemu, visi skriešus devās uz to, neizšķirdami, kur ceļš, pāri laukiem, lejā no kalna. Slīdēja, krita. Mājās ieklupa no galvas līdz kājām notašķījušies ar saspiestajiem siseņiem.

Divas diennaktis viņi pārlaida šajā ciemā, bet apkārt plosījās siseņu putenis, kas aprija visu. Nevienas zaļas lapiņas, neviena stiebriņa neatstāja siseņi — visu zaļumu apēda. Desmitiem verstu pēc tam karaspēka vienība gāja pa kailu tuksnesi.

Atlidodami ārkārtīgi lielos baros, siseņi izposta veselus apgabalus un zemes. Sic kukaiņi ir briesmīgi rijīgi. Katra tonna siseņu apēd desmit tonnu visādu zaļumu. Piecpadsmit tūkstoši tonrm smags bars savas apetītes mērogu ziņā neatpaliek no iedzīvotājiem tādās pilsētās, kā, piemēram, Kijeva vai pat Roma. Pārrēķinot naudā, zaudējumi, ko siseņi nodara visas pasaules laukiem un

dārziem, sasniedz ik gadus trīsdesmit miljonus sterliņu mārciņu.

Agrāk, kad siseņu apkarošana nebija tik labi noorganizēta kā tagad un kad primitīvā agrikultūra neļāva zemniekiem uzkrāt lielas labības rezerves, pēc lieliem siseņu uzbrukumiem izmira veselas zemes. 125. gadā pirms mūsu ēras siseņi iznīcināja visus kviešu un miežu sējumus Romas provincēs Kirenaikā un Nuini- dijā (Ziemeļāfrikā), un šo zemju iedzīvotāji astoņsimt tūkstoši cilvēku! — nomira badā. Un vēl samērā nesen, 1866. gadā, pārmērīgā siseņu rijība maksāja dzīvību divdesmit tūkstošiem marokāņu.

Kas ir šī Ēģiptes mocība, par kuru Austrumu un Rietumu leģendas stāsta ar bailēm un naidu?

Sienāzis! Šķietami parastais sienāzis! Tikai speciālists varēs atšķirt viņu no citiem siseņiem un sienāžiem, kas lēkā pa mūsu pļavām. Pazīt caurceļotājus siseņus var pēc īsajiem taustekļiem un garajiem spārniem.

Visas siseņu sugas dēj oliņas zemē. Tās atrodas putainos maisiņos. No oliņām iznāk siseņu kāpuri. Jau pirmajās savas dzīves dienās viņi dodas ceļojumā. Spārni viņiem nepilnīgi attīstīti, un tāpēc siseņu kāpuri ceļo kājām. Viņu ceļojošie pūļi sastopas, apvienojas un rāpo tālāk. Pa ceļam noēd zaļumus. Pārnakšņo tur, kur uznāk tumsa. Uzrāpjas uz zāles stiebriņiem un guļ. Kad saule uzlec un sasilda zemi, viņi atkal turpina ceļu. Pirmajās dienās siseņu kāpuri norāpo simt līdz simt piecdesmit metru pa dienu. Pēc tam pa veselam kilometram. Bet, kad pagājušas trīs nedēļas, kopš viņi piedzimuši, tad lec jau tik ātri, ka veic desmit kilometrus katru dienu. Strautiem tiek pāri tāpat kā ecitoni (pārmetot pār gultni dzīvu tiltu), bet lielas upes pārpeld. Pagājuši tikai apmēram simt gadi no tā laika, kad kāds siseņu kāpuru pūlis forsēja Dņepru desmit kilometru platā frontē. Siseņu kāpuri visi reizē metās upē. Miljoniem viņu aizrijās ar ūdeni, citi lēca pa viņu ķermeņiem kā pa pontoniem.

Ceļodami siseņu kāpuri aug, maina hitīna segu un nemanāmi pārvēršas par spārnainiem siseņiem. Tiklīdz radušies spārni, siseņi tūdaļ paceļas gaisā un kā draudīgs mākonis drāžas uz tālām zemēm. Dažreiz siseņi paceļas augstāk par mākoņiem, bet parasti lido zemāk.

Maksimālais ātrums pilnīga bezvēja laikā — piecpadsmit vai sešpadsmit kilometru stundā. Bet, ja puš ceļa vējš, tad neviens skrējējs nevar panākt siseņus. Bija gadījums, kad viņi dienā nolidoja gandrīz tūkstoš kilometru — no Dienvidmarokas uz Portugāli — ar vidējo ātrumu četrdesmit kilometru stundā. Pārlidojuma laikā viņi ne reizi nenolaidās zemē.

Aprēķināts, ka siseņi katrā lidojuma stundā sadedzina savā muskuļu mašīnā divdesmit miligramus «degvielas», galvenokārt taukus. Un to krājumi ir tik lieli, ka kukainis var lidot divdesmit stundas bez «degvielas iepildīšanas» un atpūtas (ja tikai apkārt nav ļoti auksts).

Lielajā siseņu — sienāžu tuvu radinieku — dzimtā tikai septiņas sugas izdara tālus ceļojumus. Tos arī sauc par klejotājsiseņiem jeb sabiedriskajiem siseņiem, kaut gan ne visos aspektos viņi ir līdzīgi cits citam un pieder pat pie dažādām zooloģiskajām ģintīm^

Āzijas siseņi noposta laukus ne tikai Āzijā, bet arī Dienvideiropā, Āfrikā, Austrālijā un Jaunzēlandē. Viņi ne vienu reizi vien izdarījuši postošus uzbrukumus Eiropai, nonākuši pat līdz Setlendas salām.

Marokas siseņi tik tālu nelido. Viņu dzimtene ir Vidusjūras zemes no Kanāriju salām un Marokas rietumos līdz Vidusāzijas republikām austrumos.

Tuksneša siseņi dzīvo ziemeļos un dienvidos no Sa- hāras, i<ā arī Arābijā, Irākā, Irānā un Ziemeļrietumu Indijā. Viņi slaveni ar saviem transatlantiskajiem lidojumiem: kādreiz tuksneša siseņu bars redzēts pusceļā starp Ameriku un Āfriku, divtūkstoš kilometru attālumā no tuvākā krasta. Tuksneša siseņi veic arī regulārus sezonas pārlidojumus. Ziemu viņi vairojas ziemeļos no Sahāras, pēc tam lido uz tropiem. Vasarā vairojas savannā, kas apņem no dienvidiem lielo tuksnesi, bet ru- .denī atkal migrē uz ziemeļiem.

Kalnu siseņi vēl nesen nodarīja lielus zaudējumus Amerikas Savienoto Valstu lauksaimniecībai, bet mūsu dienās viņi ir gandrīz aizmirsti — viņus sen vairs neviens nav tur redzējis.

Vēl divas siseņu sugas noposta stepes Dienvidāfrikā un viena suga - Dienvidamerikā, bet tās ir maz izpētītas.

Kad lielgabali bus noderīgi

«Fāzu teoriju» pirmais publicēja V. Uvarovs 1921. gadā. Tā deva entomologiem spēcīgu ieroci, ar kuru cer tuvākajā nākotnē iznīdēt visus siseņus. Tā arī lika pamatus jaunam kursam pētījumos par organisma savstarpējām attiecībām ar vidi un ar citiem organismiem. Šie pētījumi noslēdzās ar to, ka tika atklāts pārsteidzošs fenomens, ko vēlāk nosauca par «grupas efektu». «Fāzu teorijas» izstrādāšanai veltīts jau ļoti liels skaits darbu.[20]

Pēc rūpīgiem pētījumiem, eksperimentiem un pārdomām Uvarovs secināja, ka divas siseņu sugas — Āzijas siseņi un Dānijas solitarie siseņi atšķiras tikai ar nosaukumu. Viņiem ir gan ievērojamas atšķirības paradumos un instinktos, bet šīs atšķirības ir, tā sakot, iegūtas, nevis iedzimtas. Pēc izcelšanās un pēc hromosomās ietvertās iedzimtības šie dzīvnieki ir ne tikai tuvi, bet arī neatšķirami. īsāk sakot, Āzijas siseņi un Dānijas siseņi ir viena suga … Sabiedriskie siseņi? Solitārie siseņi? Viss atkarīgs no dzīves apstākļiem, kādos izaug kāpuri.

Sadalīsim Āzijas siseņu mātītes izdētās oliņas divās kaudzītēs. Ja kāpuri, kuri izšķilsies no vienas šo oliņu daļas, dzīvos kopā cieša barā uz neliela zemes gabala, tad 110 viņiem izaugs tipiski Āzijas siseņi.

Ja turpretim oliņām un kāpuriem liksim attīstīties izolācijā, tad 110 tiem izaugs solitārie siseņi. No saviem īstajiem brāļiem sabiedriskajiem siseņiem tie atšķirsies ne tikai ar tieksmi dzīvot vienā vietā, bet arī ar ķermeņa krāsu (maigi zaļa, bet sabiedriskajiem siseņiem tumši brūna), īsākiem spārniem un mazliet citādām proporcijām kāju, galvas un vēderiņa garumā.

Tumšā jeb sabiedriskā fāze (tas ir, klejotājsiseņi) var dzīves apstākļu ietekmē pārvērsties par nometnieku fāzi. Un otrādi, kad kaut kur savairojas pārāk daudz solitāro siseņu, viņu pēcnācējiem pēkšņi rodas visiem labi zināmās sabiedrisko siseņu pazīmes un līdz ar tām arī migrāciju dziņa. (Dažreiz migrē arī «vieninieku» si- senu bari, bet nekad tie nenodara tādus postījumus kā viņu tumšbrūnie brāļi.)

Visām sabiedrisko siseņu sugām, kā noskaidrojies, ir dabā savi antipodi — siseņi «individuālisti», no kuriem daudzi agrāk aprakstīti ar citiem nosaukumiem, tāpat kā Dānijas siseņi. Tātad nekad neizdosies iznīcināt uz mūsu planētas visus sabiedriskos siseņus, iekams mēs neatbrīvosimies no to potenciālajiem producentiem — tiem pašiem solitārajiem siseņiem. Un otrādi, sabiedrisko siseņu barus, kas visu aprij, var padarīt nekaitīgus, nometinot tos stepēs un tuksnešos nelielos bariņos. Siseņi tad nevarēs sadēt oliņas cieši blakus — maisiņu pie maisiņa. Kāpuri nedzīvos saspiesti, zaudēs bara instinktus un pārvērtīsies par solitārajiem siseņiem, kas daudz mazāk kaitīgi par sabiedriskajiem siseņiem.

Domā, ka zenītartilērija un tipa «zeme-gaiss» raķetes labāk par visādiem citiem līdzekļiem palīdzēs kādreiz izglābties no aslotās Hģiptes mocības. Tikai ar tām var izklīdināt lielos siseņu barus. Kad būs parakstīts atbruņošanās līgums un raķetes un lielgabali pārceļos uz atkritumu izgāztuvēm un entomoloģiskajām stacijām, siseņiem sāksies melnās dienas.

ATNAKUŠI LĪDZI CILVĒKAM

Imigranta nāve

stāsta, ka 1766. gadā parīziešus izbiedējušas vaboles. Nakts bijusi tumša. Piepeši spožās zvaigznītes izkustējušās no debess juma un sākušas lidot. Lidojušas zemu, virs pašām ielām. Māņticīgi cilvēki nosprieduši, ka pasaules galvaspilsētu apciemo «gari». Bet tos, kuri «gariem» neticēja, satraukušas reālākas bailes: ka tikai lidojošās uguntiņas neaizdedzina Parīzi!

Botāniskā dārza zinātnieki drīz vien visus nomierināja: izrādījās, ka lidojošās zvaigznes ir vaboles, lieli tropiski spīguļi no tās pašas sugas, kuru Kubā sauc par kukuho. Kā viņi nokļuvuši Parīzē — neviens nezināja.

Pēc simt gadiem vēl kāds eksotisks «gars» ar savu pēkšņo parādīšanos deva vielu aplamām runām un Parīzes avīzēm. Slavenā Parīzes Lehalās tirgus naktssargs visiem stāstīja, ka reiz vakarā, kad pircēju un pārdevēju vairs nebijis veikalos, melns spoks ar garu degunu izšāvies no tirgus galdu apakšas un, dīvaini spiegdams, skrējis gar tirgus rindām.

Visi nosprieda, ka sargs bijis piedzēries un spoku redzējis sapnī. Tirgū nekāda «gara» nav bijis.

Bet, kā raksta Villijs Lcjs, kas izmeklēja šo dīvaino notikumu, «gars» bija, un viņu drīz vien noķēra. Izrādījās, ka tas ir kivi — bezspārnains putns no… Jaunzēlandes!

Kāds nelabais viņu bija aizrāvis uz Parīzes laukumu? Tagad neviens vairs to nevar pateikt — daudz laika pagājis. Dažreiz arī uz karstām pēdām nav viegli

konstatēt, kāda veidā dzīvnieki imigranti nokļūst līdz jaunām zemēm, kurās apmetas.

Anglijā, piemēram, Kjū Botāniskajā darza Londonas tuvumā, dzīvo skropstiņtārpu turbelāriju suga, kas nekur citur pasaulē nav sastopama. Tomēr arī dārzs vasarnīcu rajonā Kjū nav tās dzimtās mājas. Kādreiz viņa no tropiem nokļuvusi Anglijā, tur aklimatizējusies un, kā redzat, dzīvo. Bet no kādiem tropiem, kad un kā atkļuvusi — nav zināms.

* Milzīgajā oranžērijā Palmenhauzē, pie Berlīnes, arī bija apmetušies daudz dažādu tropu kukaiņu. Viņus neviens nekad nebija šurp atvedis. Paši bija ieradušies kopā ar eksotiskajiem kokiem no Dienvidamerikas, Āzijas un Āfrikas. Oranžērijā visu gadu uzturēja tropisku temperatūru un mitrumu, tāpēc visi posmkājainie imigranti jutās diezgan labi. Vācu zoologi arī bija apmierināti: viņi varēja izdarīt lauka pētījumus bez nogurdinošiem ceļojumiem. Tropi bija pie rokas.

Starp daudzām tropu skudrām, zirnekļiem, tūkstoš- kājiem un vabolēm pa Palmenhauzes kokiem lēkāja pavisam neparasta būtne. Tā padarīja Palrnenhauzi slavenu visā pasaulē.

Tā bija flugiola[21], pa pusei circenis, pa pusei sienāzis. Miniatūra, trausla būtne īkšķa naga garumā, ar gariem taustekļiem, garām kājām un zaļa.

Neviens nekad netika atradis Palmenhauzē flugiolas tēviņus, bet mātītes regulāri dēja uz lapiņām nelielas oliņu kaudzītes.

Flugiolas medīja lapu utis un bruņu utis, ļaunākos koku kaitēkļus, tāpēc Palmenhauzē nebija mīļāku viesu par flugiolām. Vācu entomologi veltīja viņām veselus zinātnisku pētījumu sējumus. Labi izpētīja gan viņu bioloģiju, gan fizioloģiju, gan ekoloģiju. Nezināja vienīgi to, no kurienes šie tik derīgie imigranti ieradušies Vācijā. Kur viņu dzimtene, to varēja tikai nojaust: flugio- lai līdzīgs circenis reiz bija noķerts Dienvidamerikā. No tā secināja, ka Dienvidamerika, acīm redzot, bijusi flugiolas dzimtene.

«Bijusi» tāpēc, ka par» flugiolām var runāt tikai pagātnē: visas viņas gāja bojā 1944. gadā, kad aviācijas bumba sagrāva Palmenhauzi un ziemeļu aukstums, ieplūdis caur sasistajām logu rūtīm oranžērijā, nonāvēja visus tās tropiskos pārccļotājus.

Filokseras tin Ķīnas krabja uzvaras gājieni

Flugiolas aizgājušas bojā, tomēr daudzi citi nelūgti viesi no tālām zemēm stabili iekārtojušies uz dzīvi Eiropā, un viņu uzvaras gājienu vēsture ir labi izpētīta.

Visnevēlamākā imigrante no tiem ir filoksera.

1853. gadā amerikāņu zinātnieks Aza Fičs noķēra uz vīnogulāja lapām mazu kukainīti. Tā bija viņam nepazīstamas sugas lapu uts. Zinātnes annālēs šis kukainis arī vēl nebija ierakstīts. Doktors Fičs lapu uti, ko viņš bija atklājis, nosauca par Pemphigus vitifolii. Tā viņu arī būtu vajadzējis saukt, tomēr pat no zooloģijas prioritātes noteikumiem gadās izņēmumi: nezin kāpēc pem- figusu sāka dēvēt nevis viņa pirmajā, likumīgajā vārdā, bet gan citā nosaukumā, ko viņam piešķīra Francijā — Phylloxera vastairix. (Jāpiebilst, ka filokserai ir vēl divi zinātniski nosaukumi, ar kuriem zoologi viņu apveltījuši Anglijā un Vācijā.)

1868. gadā filokseras pēkšņi uzradās Francijā, Avin- jonas apkaimē, un tūlīt cits pēc cita sāka nokalst šās zemes izslavētie vīna dārzi. Filokseras apmetās uz saknēm, izsūca no tām visas sulas, un vīnogulāji gāja bojā. īsā laikā filokseras iznīcināja Francijā divarpus miljonus akru vīna dārzu. Vīndari bija spiesti pirkt ārzemēs vīnogas, lai izpildītu savas saistības pret vairumtirgotājiem. 1900. gadā Francijas valdība aprēķināja filokseru nodarītos zaudējumus: filokseru apsūdzības aktos tika uzrādīta milzīga summa — desmit miljardu zelta franku! Bet briesmīgās lapu utis turpināja savu postošo gājienu pa Eiropu, visur izplatīdamas postu un bēdas. 1869. gadā tās jau plosījās 2enē- vas apkaimē. No šejienes virzījās lejup gar Reinu un drīz vien nopostīja vīna dārzus Bonnas apkaimē. Pēc tam viņas ieradās vizītē Austrijā un tur apmetās uz pastāvīgu dzīvi.

1880. gadā filokseras jau bija Krimā, un vēl pēc gada tās atrada Suhumi, pēc tam Kubaņā, Besarābijā un, beidzot, Taškentas tuvumā. Visā zemē sacēla trauksmi. Brīvprātīgo vienības (studenti, ģimnāzisti) devās cīņā ar filokserām. Piesūcināja zemi ar vitriolu. Aplēja vīnogulāju saknes ar ūdeni, lai noslīcinātu filokseras.

Tajā laikā Amerikā tika izgudrots efektīvāks ierocis. Entomologs Čarlzs Reilijs ievēroja, ka tūkstošiem Amerikas filokseru krīt par upuri mazām ērcītēm. Viņš ieteica atvest šīs ērces uz Eiropu un ielaist tās vīna dārzos. Tā arī izdarīja. Tas bija vēsturē pirmais mēģinājums lietot bioloģisko metodi lauksaimniecības kaitēkļu apkarošanā.

Reilijs konstatēja arī to, ka Amerikas vīnogulāju šķirnes mazāk cieš no filokseras nekā Eiropas šķirnes. Sāka no Amerikas ievest vīnogulājus un uz tiem uzpotēja vietējās šķirnes, tas ir, vienkārši runājot, Eiropas vīnogulājiem pielika Amerikas vīnogulāju saknes un stāvokli glāba. Filokseras tagad vairs nepavisam nav tik briesmīgas kā pirmajos sava postošā gājiena gados.

Biologi vēl nebija paguvuši tikt galā ar filokseru, kad jauna nelaime uzbruka Eiropai: Ķīnas sarkājainie krabji draudēja atņemt zvejniekiem viņu trūcīgos ienākumus.

Sarkājaino krabju dzimtene ir Ķīnas jūra. Dzīvo viņi pie krastiem un upju grīvās. Iepeld ari upēs, aizpeld tūkstošiem kilometru uz augšu pa upi. Kā mēs jau zinām, šis krabis ir pa daļai jūras, pa da|ai saldūdens katadromais vēzis. Krabji nav lieli — ne lielāki par rokas mazo pirkstiņu, bet spīles viņi, sevišķi tēviņi, tur it kā siltā uzrocī — tās rotātas ar biezi noaugušiem gariem brūniem «matiem». Tāpēc viņus ari sauc par sar- kājainajiern krabjiem.

Biologi labi atceras dienu, kad viņi parādījās Eiropā, — 1912. gada 29. septembrī. Sajā dienā mazu Ķīnas krabīti zvejnieki noķēra Vēzeras pietekā Allerā un brīnīdamies viņu aplūkoja. Divus gadus vēlāk otrs šāds krabis bija iepinies tīklos F.lbas grīvā.

Divdesmit gados Ķīnas krabji paplašināja savu teritoriju par četrsimt kilometriem rietumos un par deviņ- -simt kilometriem austrumos no Vēzeras. Lielā daudzumā viņi apmetās Vēzerā, Elbā, Reinā un Oderā. Tolaik Ziemeļjūras seklie ūdeņi vārda pilnā nozīmē ču- mēja no krabjiem ar uzročiem uz spīlēm. Uz upju aizsprostiem iznīcināja miljoniem krabju, kas devās uz kontinentu.

Nav saprotams, kāpēc Ķīnas krabjiem neiepatikās pati Elba, bet tās pietekas viņi piepildīja milzīgi lielos baros. Hāvelē, upītē, kas tek cauri Berlīnes priekšpilsētu nomalēm, ik dienas saķēra apmēram piec'padsmit tonnas pieaugušo un jauno krabju un mēsloja ar tiem laukus.

Avīzes visās Ziemeļjūras un Baltijas jūras zemēs, no Beļģijas līdz Somijai, šķīla zibeņus un pērkonus pret nelūgtajiem imigrantiem. Krabji nodarīja lielus zaudējumus zvejniecībai. Viņi veikli zaga ēsmu un tīklos iekļuvušās zivis, saplēsa arī pašus tīklus. Izrakdami neskaitāmas aliņas, viņi bojāja aizsprostus un dambjus. Neviens nezināja, kā ar viņiem cīnīties.

Neviens nezināja arī, kā viņi nokļuvuši Eiropā. Droši vien tvaikoņu cisternās ar balasta ūdeni — tā domāja. Bet varbūt arī citādā ceļā.

Kolorado vaboles žilbinoša karjera

Si gandrīz nepamanāmā vabolīte klusu un mierīgi dzīvoja Klinšu kalnu austrumu nogāzēs Amerikas rietumos. Viņa miegaini grauza vietējo zāli — Kolorādo naktenes. Viņa arī pati, protams, nebija gaidījusi, ka drīz vien viņas vārds liks nodrebēt lielākajām pasaules zemēm.

Ne jau vabole atnāca pie cilvēka. Cilvēks atnāca pie vaboles. Amerikāņu civilizācija, izplatīdamās uz rietumiem, nonāca līdz Klinšu kalniem. Reizē ar to te nokļuva ari kartupeļu iauki. Kartupeļi, pēc botāniķu domām, maz atšķiras 110 naktenēm. Vabole, kā saka Vil- lijs Lcjs, arī bija tādās pašās domās. Vēl vairāk, viņa pat nosprieda, ka kartupeļu lakstiem lapas garšīgākas nekā savvaļas naktenēm, un sāka tās labprāt ēst.

Kolorādo vabolei ir vēl viena vājība: viņa ārkārtīgi «mīl bērnus». Līdzko pavasarī vagās uzdīgst kartupeļu laksti, vaboles pamostas no ziemas sastinguma un metas virsū jaunajām lapiņām. Mātītes vairojas nevilcinādamās: uz lapiņām, kas vēl palikušas pāri, viņas dēj dzeltenas oliņas. Katra — apmēram septiņsimt oliņu. No oliņām izšķiļas kāpuri un arī ēd lapas. Triecien- tempā kāpuri pārvēršas par vabolēm, un tās atkal vairojas. Pa vasaru pagūst savaisloties apmēram trīs Kolorādo vaboļu paaudzes, tā ka rudenī katra vaboļu mātīte atstāj apmēram astoņdesmit miljonus rijīgu pēcnācēju!

Skaidrs, lai arī cik daudz kartupeļu dēstītu cilvēki, visas vaboles ar tiem viņi paēdināt nevarētu. Vabolēm Kolorādo drīz vien kļuva par šauru, un viņas sāka virzīties uz austrumiem. 1860. gadā svītrainās vabolītes jau ēda kartupeļu lakstu lapas Omahas un Nebraskas štatu laukos. Vēl pēc pieciem gadiem viņas forsēja Misisipi un iedzina izmisumā Ilinoisas, Ohaio un Pensil- vānijas fermerus. 1871. gadā vaboles iznāca pie Atlantijas okeāna krastiem.

1876. gadā vācu zemnieki noķēra savos sakņu dārzos kādas nepazīstamas vabolītes. Viņu dzeltenās muguriņas bija pārklātas gluži kā arbūza miza ar desmit gareniskām melnām svītrām. Zemnieki aiznesa vabolītes uz tuvāko mežniecību. Vācu universitātes drīz vien arī saņēma tādus pašus «eksponātus». Speciālisti bez pūlēm konstatēja, kādu jaunu ienaidnieku iemantojusi Eiropas lauksaimniecība. Satraukums, ja negribam teikt — panika, pārņēma visus cilvēkus, kuri saprata pāri okeānam atvestās nelaimes nozīmi. Vēl nebija tikuši galā ar filokseru, bet te jau uzradies jauns diversants, kas vēl briesmīgāks. Bez vīna taču varētu iztikt, bet iztieciet bez kartupeļiem!

Bija nepieciešami steidzami pasākumi, un tie tika veikti. Rcihstāgs aizliedza ievest kartupeļus no Amerikas. Francijas valdība arī izdeva tādu pašu likumu, kaut gan neviena svītrainā vabole Francijā vēl nebija manīta. Cīņā pret vabolēm vācieši raidīja armiju. Tūkstošiem kājnieku un sapieru raka dziļas tranšejas ap inficētajiem laukiem. Aplaistīja vaboļu nopostītos laukus ar naftu un dedzināja tos. Ķīmiķi pie «sagūstītajām» vabolēm izmēģināja indes, kas spēj tās ātri nogalināt.

Nākošajā gadā lauki palika neapstrādāti. Iedēstīja tikai dažas kartupeļu vagas, lai pievilinātu vaboles, kas palikušas dzīvas. Vagas apskatīja katru dienu. Un, kad vēl pēc gada pie «ēsmas» neatrada nevienu vaboli, nosprieda, ka kauja uzvarēta.

Bet vaboles bija «nolēmušas» citādi. Viņas aizgāja, tā sakot, pagrīdē un pēc astoņiem gadiem, atguvušas spēkus, no jauna metās virsū kartupeļu laukiem. Atkal armija sāka karadarbību pret viņām. Un atkal kauja tika uzvarēta.

Tomēr ne uz ilgu laiku. Tā nebija uzvara, bet satraukuma pilns pamiers. 1914. gadā Kolorādo vaboles atkal uzbruka laukiem.

Ja citas zemes būtu sekojušas Vācijas un Francijas priekšzīmei un būtu aizliegušas ievest kartupeļus no Amerikas, tad Eiropa, iespējams, uz visiem laikiem būtu izglābusies no svītrainā kaitēkļa. Bet franču un vāciešu aicinājums palika saucēja balss tuksnesī. Vaboles vis neatzīst valstu robežas, un to apkarošanas pasākumi, kas ierobežojās ar divu nāciju pūlēm, neko nedeva. Turklāt vēl iesākās karš, un kareivjiem nebija laika domāt par vabolēm.

Kad karš bija beidzies un amerikāņu karaspēks un transporta līdzekļi aizbraukuši no Francijas, franči ar šausmām savos laukos ieraudzīja svītrainās rīmas. Domā, ka tās ieveduši amerikāņi ar pārtiku un uzkabi.

Metodes, kuras bija izmēģinātas Vācijā pirms dažiem gadiem, franči uzlaboja Kolorādo vaboļu apkarošanas gaitā. Karavīri aplaistīja inficētos laukus ar indīgiem maisījumiem, dedzināja ar liesmu metējiem, kuru netrūka.

Tomēr viss bija velti. Karš bija traucējis laikā sākt vaboļu iznīcināšanu, bet tagad viņas bija sagrābušas pārāk lielu teritoriju un iznīdēt vaboles vairs nebija cilvēka spēkos. 1930. gada beigās vaboles aprija kartupeļu lakstu lapas jau astoņpadsmit departamentos, kuru kopskaits Francijā ir astoņdesmit trīs. Bet nākošajā vasarā sāka pūst stiprs vējš no okeāna, pārnesa vaboles vēl piecdesmit jūdzes uz austrumiem, un tās iemitinājās vēl četrpadsmit citos departamentos.

1933. gadā Francijas lauksaimniecības ministrija oficiāli informēja kaimiņvalstu valdības, ka Kolorādo vabole platā frontē virzās uz Francijas robežām un ka tās, protams, nevarēs aizturēt. Beļģiem jāgaida iebrukums četrdesmit kilometru, šveiciešiem sešdesmit kilometru un vāciešiem divsimt piecdesmit kilometru platā frontē.

Muitas ierēdņi rūpīgi apskatīja vilcienus, sevišķi preču vilcienus. Meklēja vaboles.

Bet vaboles parasti izraudzījās lādu transporta līdzekli, kas nav pakļauts muitas kontrolei: viņas pārlidoja pāri robežai ar vēju. Tomēr tas nenozīmē, ka viņas neieved arī vilcieni, sevišķi lie, kas nāk no tālām zemēm. Konstatēts, piemēram, ka viens 110 Kolorādo vaboles invāzijas perēkļiem Polijas teritorijā radies tādā veidā. Mezgla stacijā Denblinā 1943. gadā pienāca daudzi liellopu transporti no Francijas. Mēslus no vagoniem aizveda vietējie zemnieki un mēsloja ar tiem laukus. Mēslos bija paslēpusies viena Kolorādo vaboles mātīte — neviens viņu nepamanīja. Pārziemojusi mēslos, viņa nākošajā vasarā pārplūdināja ar saviem rijīgajiem pēcnācējiem visus apkārtējos sakņu dārzus divu kilometru rādiusā.

Pa to laiku vaboles turpināja savus iekarojumus. 1933. gadā viņas «pārlēca» pār Lamanšu un ieradās Anglijā. Pēc trim gadiem jau postīja Beļģijas, Holandes un Šveices laukus. Pēc tam viņu alkatību izbaudīja Austrumeiropas — Cehoslovakijas, Polijas, Ungārijas zemnieki. 1956. gada maijā Maskavā sanāca starptautiska konference Kolorādo vaboļu apkarošanas jautājumā. Tās dalībnieki izstrādāja kopīgu programmu kaitēkļa apkarošanas metodēm. Pirmo reizi vēsturē lielajā kaujā par kartupeļu glābšanu ieinteresētās valstis veic kopīgas un koordinētas operācijas pret Kolorādo vaboli. Un šo operāciju efektivitāte ir tāda, ka kartupeļu raža tagad «pilnīgi tiek aizsargāta pret bojājumiem, ko nodara vabole», — tā tika ierakstīts šās apspriedes rezolūcijās.

Tas, kas Eiropā izņēmums, Amerikā ir likums

Ieceļotāji no Eiropas atveda Amerikā savas dzimtenes mājdzīvniekus. Atveda viņi arī puķes un augļu kokus. Veda tos kopā ar augsni. Bet augsnē paslēpušās atbrauca sliekas. Viņas negāja bojā, bet savairojās. Maz ir tādu, kas zina, ka lielākā daļa Amerikas ziemeļaustrumu mazsaru tārpu ir emigranti no Eiropas. Visi vietējie tārpi te bija gājuši bojā ledus laikmetā. Bet, kad ledus atkāpas, tārpi no dienvidu štatiem sāka palēnām līst uz ziemeļiem. Tā kā viņi ir ļoti gausi ceļotāji, tad viņiem aizsteidzās priekšā Eiropas tārpi, kuru rīcībā bija transporta līdzekļi, ko lietoja cilvēki, pēc Kolumba dodamies uz Jauno pasauli. Mesona-Diksona līnija sadala tagad Eiropas un Amerikas tārpu dzīves vietas.

Ziemeļamerikā pat dievlūdzēji nav vietējie — ari tie importēti no Eiropas kopā ar puķēm, bet bites atvestas no Anglijas 1638. gadā.

Lielākā daļa zāļu un puķu, kas aug gar ceļu malām, piemēram, pienenes vai ceļmalītes, «bālģīmja kājas pēdas», kā tās dēvē indiāņi, arī nav amerikānietes. To sēklas dažādā laikā atnesuši uz savu zābaku zolēm holandieši, franči, angļi, vācieši un citi eiropieši, kuri devās pāri okeānam meklēt labāku dzīvi.

Pirms otrā pasaules kara Smitsona institūta speciālisti saskaitīja, cik daudz augu sugu pārceļojušas no Eiropas uz Ameriku pēc Kolumba pirmā ceļojuma. Iznāca prāvs skaits — ne mazāk par 1000 sugām! Bet no šā tūkstoša, skumji konstatēja botāniķi, diez vai 10 procenti ir derīgu augu, pārējie — nezāles.

Ar putniem un nagaiņiem Amerikai veicās labāk. Pirms Kolumba te īstenībā mājdzīvnieku nebija. Katra ziņā tos varēja uz pirkstiem saskaitīt: Aļaskas braucamie suņi, lamas (ar tām transportēja kravas), alpakas (no tām cirpa vilnu), tītari (tos ēda), bezvilnas suņi (arī tos ēda) un vēl jūras cūciņas (ar tām rotaļājās).

Suņi ksoloitckuinlli ir ļoti interesantas būtnes. Tā kā daudziem lasītājiem šis nosaukums droši vien neko neizsaka, es dažus vārdus pastāstīšu par viņiem.

Seno Meksikas iedzīvotāju acteku apmetnēs dzīvoja daudz dažādu ēdamu suņu šķirņu. Gandrīz visi viņi bija bez vilnas. Tikai dažiem nožēlojami vilnas kušķīši rēgojās uz paura vai astes gala. Un visi trekni kā cūkas. Ksoloitckuinlli un itekuintepoteotli bija divas vispopulārākās (starp gastronomiem, saprotams) acteku suņu šķirnes. Pirmā šķirne ievērojama vēl arī ar to, ka

Lielie jūras lauvas. Rēcoši milzu tēviņi. Blakus viņu ramas draudzenes. Fotografējis S. Marakovs

Grinjoni - dīvainas zivis: laiž ikrus uz krasta. Mātītes ierakušās smil- Us rēgojas tikai viņu galvas. Apkārt loc.damies rapo tev.ņ.

Lemings

Laši ar lieliskiem lēcieniem pārvar ūdenskritumu

Augšā: trīs dažādu attīstības stadiju leptocefalusi Apakšā: stikla zutis, kura pārvērtība beigusies

Sablīvējušies kopā, tauriņi monarhi visu ziemu pavada miegainā snaudā uz sūnām apaugušajiem Kalifornijas priedes zariem. Pavasarī reizē ar putniem viņi laidīsies uz ziemeļiem

So kāpostu balteņu baru pārlidojumā pārsteigusi vētra. Izvārgušie tauriņi nokrituši zemē

Dažādi caurce|otāju tauriņu iezīmēšanas paņēmieni

Tūkstošiem caur- ce|otāju mārīšu aplipušas ap koka stumbru kā dzīva ņudzoša «miza»

Uz ziemošanu sapulcējušās mārītes

Tā nav vētra, kas kā melns mākonis brāžas pār savannu — tuvojas astotā Ēģiptes mociba. Siseņil

Siseņa fotoattēls

no tās, kā liekas, cēlušies mūsdienu bezvilnas suņi, kurus var vēl redzēt nomaļos Meksikas, Patagonijas, Dienvidāfrikas un Ķīnas ciematiņos. Otra šķirne nav atstājusi nekādus pēcnācējus. Bet, ja tas būtu noticis, pasaule droši vien būtu redzējusi vienkupra «kamieļu» jaunu variantu, jo itekuintepoteotli bija kupraini. Tauku pārpalikums viņiem glabājās lielā kuprī uz muguras; uz šo dzīvnieku īsa kakla balstījās maza nikna galviņa.

Spāniešu kolonisti atsacījās ēst rejošās «cūkas». Tāpēc savā otrajā ceļojumā uz Amerikas krastiem Kolumbs atveda no Eiropas astoņas rukšķošās cūkas. No šīm astoņām cūkām, kā stāsta, cēlušās liesās indiāņu cūkas.

Ari pēc Kolumba ieveda Amerikā mājdzīvniekus. Tomēr ieveda arī daudz kaitīgu dzīvnieku, protams, ne jau tīšām. Dažu šo dzīvnieku liktenis ir ļoti interesants.

Derīgu eksperimentu kaitīgās sekas

Pagājušā gadsimta beigās Francijā ne tikai vīna ražošanai tika nodarīti smagi zaudējumi, arī zīdkopība panīka. Zīdtauriņa kāpuriem bija uzbrukusi smaga slimība — pebrina. Francija arī te zaudēja vairāk par miljardu franku. Kamēr viena daļa zinātnieku un starp viņiem slavenais Pastērs meklēja paņēmienus šās slimības pieveikšanai, citi gribēja atrisināt problēmu citādā plāksnē: mēģināja izaudzēt izturīgākus zīdtauriņus, kas būtu mazāk uzņēmīgi pret sporaiņiem — peb- rinas ierosinātājiem.

Franču astronoms Leopolds Truvelo, kurš strādāja Ilarvarda observatorijā Amerikas Savienotajās Valstīs, nolēma vaļas brīžos nodarboties ar zīdtauriņu selekciju. Viņš izvēlējās Eiropas tauriņus, kuru kāpuri arī vērpj zīda pavedienus. Ar daudzpusīgu krustošanu Truvelo cerēja iegūt jaunu zīdtārpiņu šķirni.

No Francijas viņš atveda ļoti ļauna kaitēkļa — nevienādās mūķenes kāpurus, kas apdraud ari mūsu mežus. Nevienādā mūķene (tās tēviņi un mātītes nav līdzīgi viens otram, no tā arī nosaukums) apgrauž lapas gandrīz visiem kokiem un pat skujas. Pirms vairākiem gadiem lielas nevienādo mūķeņu armijas uzradās Maskavas apkārtnes mežos, un mūsu dārzkopji tagad viņas labi pazīst.

Pareizi viņi arī novērtē mūķeņu rijību, droši vien pareizāk nekā Truvelo, kurš bija tik nevērīgs, ka ļāva izbēgt vairākiem tauriņiem no savas laboratorijas. Tas notika 1869. gadā Medfordā, Masačūsetsas štatā.

Sākumā domāja, ka tā nav nekāda liela nelaime. Ko gan var nodarīt daži baltspārnainie tauriņi viņiem svešā zemē, kas nezināmu briesmu pilna! Protams, viņi ies boj a …

Tomēr viņi negāja bojā. Pēc divdesmit gadiem, 1889. gadā, nelielā pilsētiņa, no kuras bija aizbēguši izmēģinājuma tauriņi, pārdzīvoja svešzemnieku uzbrukuma šausmas. īstas, nevis retoriskas šausmas.

Pasakaini lieli kāpuru bari, nopostījuši apkārtējos mežus, metās virsū pilsētas dārziem un parkiem. Vienā mirklī nograuza visas lapas — vasaras vidū koki stāvēja kaili. Izmisumā izplestie koku melnie zari bija klāti ar tārpiem kā ar čaukstošu kreveli, viscaur ar tiem bija aplipuši žogi, ietves, māju sienas. Kāpuri līda mājās. Viņus atrada maizes lādēs, skapjos, gultās, uz galdiem. Nevarēja ne soli paspert, neuzminot kāpuram. Kājāmgājēji un rati viņus nospieda miljoniem. Pilsētu piepildīja kodīga smaka no trūdošajiem mūķeņu līķiem. Bet pa naktīm viņu «čāpstināšana» traucēja cilvēkiem gulēt: stāsta, ka klusā naktī bijis dzirdams, kā kāpuri grauž pēdējās zaļumu atliekas pilsētā, kā čab pa zemi līdzīgi smidzinošam lietum viņu ekskrementi, kas krita no kokiem.

Pilsētas iedzīvotāji pameta savus ikdienas darbus: visi tika mobilizēti mūķeņu apkarošanai. Sakasīja viņas kaudzēs, ieraka bedrēs, aplaistīja ar petroleju, dedzināja ar uguni.

Vecās avīzes un Masačūsetsas iedzīvotāji savās atmiņās dēvēja mūķeņu uzbrukumu par jauno Ēģiptes mocību, ko dievs uzsūtījis šoreiz Amerikai. Kāpuri nodarīja milzīgus zaudējumus ne tikai dārziem vien. Viņi sabojāja daudz veļas, notašķīdami to, kad tā žāvējās uz auklām. Smieklīgi, tomēr fakts — pat pilsētas pulkstenis apstājies, piedzīts pilns ar visur esošajiem tārpiem! Mcdfordas iedzīvotāji vairākas dienas, kamēr mūķeņu lavīna nebija atkāpusies, slaigaja ar timekļiem notraipītos apģērbos.

Nākošajos desmit gados Masačūsetsas štata varas orgāni regulāri apkaroja mūķenes. Un, kaut gan ar viņām inficētā platība sasniedza jau četrsimt kvadrātjūdzes, cerēja pilnīgi iznīcināt visus kāpurus dažu tuvāko gadu laikā. Tomēr pēkšņi 1901. gadā nezin kāpēc kāpuru apkarošanas pasākumi tika pārtraukti. Rezultātā četru gadu laikā mūķenes savus īpašumus bija paplašinājušas desmitkārt: nevis vairs četrsimt, bet gan četri tūkstoši kvadrātjūdžu labāko zemju bija inficētas ar nevienādajām mūķenēm. Viņas bija pārcēlušās uz kaimiņu štatu, un tikai tur kads apķērās, ka jāsūdzas par kāpuriem Savienoto Valstu valdībai. Kongress piešķīra nepieciešamās summas, un kauja ar mūķenēm iedegās ar jaunu sparu. Tā bija tik sekmīga, ka ar kopējām pūlēm rijīgais ienaidnieks tika atkal atspiests aiz Hudzonas upes, kur nevienādās mūķenes tagad arī dzīvo. Kā raksta, «austrumos no Hudzonas ielejas». Pilnīgi viņas iznīcināt tagad droši vien vairs nekad neizdosies, kaut gan kaitīgo kāpuru apkarošanai amerikāņi importējuši kūniņu laupītāju skrejvaboli, ļoti skaistu un enerģisku vaboli. Dienu viņa slēpjas zem nobirušām lapām, bet nakti siro pa mežu, uzrapjas pat augstu koku vaiņagos un nesaudzīgi izrēķinās ar mūķenēm. Lielas šo vaboļu grupas tagad pārvieto uz tiem rajoniem, kur kāpuri sāk pārāk savairoties.

Gliemezis nāk — drīz viņš bus klat

XIX gadsimta pēdējā trešdaļa bija lielās kukaiņu staigāšanas laikmets. Arī daudz citu kaitēkļu pārcēlās pār okeānu un izpostīja iekaroto kontinentu zemes. Par visiem viņiem stāstīt nav nozīmes. Minēšu tikai Kali- fornijas bruņu utis, kas ievestas ar augļu kokiem no Ķīnas Amerikā un no Amerikas Eiropā, un kokvilnas smeccrniekus, kas no tropiem iekļuva Ziemeļamerika, pēc tam kokvilnas ražas Teksasas, Luiziānas un Karo- līnas laukos tūdaļ samazinājās piecas līdz desmit reizes. Tajā pašā laikā arī Japānas vaboles ieveda Ņu- džersijā. Tur viņas kāri metās virsū rozēm, dālijām. cīnijām, avenājiem, ķiršu kokiem, ābelēm, vīnogulājiem, sojai, kukurūzai, liepām, papelēm, vīksnām, kārkliem un lauru kokiem.

Pastāstīšu tikai par gliemezi ahatinu — viņš uzstādījis ne tikai gigantisma, bet arī «tūrisma» rekordu. Devies ceļā no Austrumāfrikas, viņš 1950. gadā jau bija apgājis pusi zemeslodes.

Tas ir pasaulē pēc lieluma otrais sauszemes gliemezis. Viņa gliemežnīcas garums ir divpadsmit centimetru, bet ķermeņa garums — divdesmit divi centimetri! Ja vairāki tādi gliemeži uzlien uz zara, tas nolūst.

Kā ahatīnas nokļuvušas Madagaskarā — neviens nezin. 1803. gadā viņas atrada jau septiņsimt jūdzes no Madagaskaras — Maskarena salās. Tomēr viņas nepaguva te vēl lāgā savairoties un bija reti sastopamas. Tāpēc Francijas salas Rejunjonas gubernators atzina par labāku importēt šos gliemežus no Madagaskaras, jo gubernatora sievai bija tuberkuloze un gliemežu zupa tika uzskatīta par labu ārstniecības līdzekli.

1847. gadā gliemju pētnieks Bensons tur ieraudzīja milzīgus gliemežus, un tie viņam tā iepatikās, ka Bensons paņēma dažus līdz, braukdams uz Indiju. Kalkutā gliemeži aizbēga no Bensona istabas, labi iedzīvojās apkārtnes mežos, savairojās un virzījās tālāk.

Mūsu gadsimta sākumā gliemeži bija nokļuvuši līdz Ceilonai. Bet 1928. gadā viņi apgrauza kaučuka koku stādījumus Malajā. Pieaugušās ahatīnas lielu ļaunumu nenodara. Viņas pat ir derīgas: apēd trūdošus augus un dažādus netīrumus. Bet jaunie gliemeži noposta banānu un citu kultūraugu plantācijas.

Pēc diviem gadiem ahatīnas jau rāpoja Singapuras dārzos. Gadu vēlāk viņas pārgāja Ķīnas robežu, un 1935. un 1936. gadā no viņu smaguma liecās koku zari Javā un Sumatrā. Tad iesākās otrais pasaules karš. Japāņu karavadoņi nolēma, ka tādi milzīgi gliemeži ka ahatīnas var ļoti labi noderēt viņu kareivju pārtikai. Gliemežus ieveda Marianas salās un izlaida mežos. Gliemeži ēda augus — japāņi ēda gliemežus. Kad amerikāņi kara beigās tur izcēlās malā, Saipanas un Gu- amas plantācijas vārda pilnā nozīmē mudžēja no mīkst- miesu goliātiem. Daudz viņu bija ari citās Klusā okeāna salās, piemēram, Havaju salās.

Speciālisti nebija sevišķi izbrīnījušies, kad kādā jaukā dienā tika saņemta ziņa, ka milzīgie gliemeži uzjautrina dīkdieņu pūļus Sanpedro dārzos Kalifornija. Tātad, pārvarējušas vēl vienu okeānu, ahatīnas sāka savu grandiozo «Drang nach Osten» pa Amerikas kontinenta zemēm. Nākotne rādīs, cik sekmīgi viņas veiks šo gājienu un kur, kādā Āfrikas zemē, beigs savu pasaules apceļojumu.

Katrs zina, ka gliemeži nerāpo visai ātri. Tomēr šis trukums netraucē viņiem doties tālos ceļojumos. Varētu daudz stāstīt par dažādu gliemežu ceļojumiem pa planētu, piemēram, par bulimusu, kas četrdesmit astoņos gados, iesācis savu ceļojumu Eiropa, šķērsoja visu Amerikas kontinentu un aizgāja līdz Klusā okeāna krastiem Vašingtonas štatā. Vai ari par Spānijas un Francijas ēdamajiem gliemežiem, kas tagad ir parasti daudzos Ziemeļamerikas štatos. Aprēķināts, ka šajā zemē pašlaik dzīvo ne mazāk par četrdesmit piecām dažādām imigrējušo gliemežu sugām un varietātēm. Kad un kā tās te nokļuvušas — nevienam nav zināms.

Tomēr par kukaiņiem un gliemjiem diezgan jau stāstīts. Tagad parunāsim par lielākām būtnēm.

Cik daudz pasaulē ir zvirbuļu?

Ieceļotāji no Eiropas atveda uz Ameriku ne tikai rozes, bet ari savas dzimtenes putnus. 1890. gadā astoņdesmit pāru melno strazdu laimīgi pārbrauca pār okeānu un ieguva brīvību Ņujorkas parkos. Viņu pēcnācēji dzīvo tagad Kanādā un gandrīz visur Amerikas Savienotajās Valstis. Nav viņi aizkļuvuši tikai līdz tālākajiem rietumu štatiem. Melnie strazdi tur apēd ļoti daudz Japānas vaboļu un citu kaitēkļu.

Kopā ar trīspadsmit citām Eiropas putnu sugām melnais strazds aklimatizējies Austrālijā un Jaunzēlandē. Nekur cilvēki nenožēlo, ka viņiem kaimiņos apmetušies strazdi.

Nožēlo viņi ko citu: kāpēc pa visu pasauli izvadāti zvirbuļi!

1852. gada vairākus pārus šo putini palaida vaļā Ņujorka. Ņujorka kļuva par viņu bāzi. Aizlidodami no šejienes uz dažādām pusēm, zvirbuļi ātri iekaroja gandrīz visu Jauno pasauli, it kā Kolumbs to būtu atklājis tieši viņiem. Visur viņi sekoja cilvēkam, bet galvenokārt — zirgiem: nesagremoti auzu graudi mēslos bija viņu barība. Kad «eksistences cīņā» mašīnas izstūma no planētas zirgus, zvirbuļu uzreiz kļuva mazāk.

Tagad zvirbuļi dzīvo visā Kanādā, Amerikas Savienotajās Valstīs, Meksikā, Kubā un Bermuda salās, Dienvidamerikā — Brazīlijā, Argentīnā, Urugvajā un Paragvajā.

Daudz zvirbuļu ir Ziemeļāfrikā un Dienvidāfrikā (arī tur viņus kāds nezin kāpēc ievedis), Maskarena un Komoru salās, Jaunzēlandē un Austrālijā, Arābijā, Indijā, Filipīnās un Havaju salās.

Ķīnā zvirbuļu arī nav maz, bet tur ir cita suga — lauka zvirbulis. Bet patlaban es stāstīju par mājas jeb pilsētas zvirbuli. Abas šīs sugas dzīvo arī pie mums.

Amerikāņu ornitologi uzskata, ka viņu zemē pašlaik dzīvo ne mazāk par simt piecdesmit miljoniem zvirbuļu. Gandrīz uz katru amerikāni pa zvirbulim!

Diezin vai mazāk viņu ir Eiropā un Āfrikā. Pieņemsim, ka tikpat daudz zvirbuļu ir ari Sibīrijā, tikpat daudz Ķīnā, Austrālijā un Indijā. Tad iznāk, ka pasaulē ir ne mazāk par miljardu zvirbuļu. Un šis skaitlis ir drīzāk samazināts nekā pārspīlēts.

Tātad, ja tiešām uz mūsu planētas dzīvo, kā daži domā, simt miljardu visvisādu putnu, tad katrs simtais putns uz zemes ir zvirbulis.

Neapdomāta dzīvnieku pārvietošana no vienas zemes uz otru vienmēr var radīt visnegaidītākās un bieži vien ļoti bīstamas sekas .iedzīvotājiem, mežiem un laukiem tajās zemēs, kurās emigranti apmetas. Vēsture jau zina daudz tādu piemēru.

1788. gadā pirmie kolonisti atveda sev līdz uz Austrāliju piecus pūkainus zvēriņus. Viņus ļoti saudzēja. Septiņdesmit gadus vēlāk vietējie varas orgāni kādam cilvēkam piesprieda desmit sterliņu mārciņu lielu naudas sodu par to, ka viņš bija nošāvis trusi uz kāda Robertsona zemes. Bet vēl dažus gadus vēlāk tas pats

Robertsons iztērēja piecus tūkstošus sterliņu mārciņu, velti pūlēdamies iznīcināt trušus savos īpašumos.

Truši kļuvuši par Austrālijas nacionālo postu. Viņi noēd šo zemi, izposta tās pļavas un laukus. Austrālijas iedzīvotāji ved ar trušiem īstu karu, darbā tiek laista aviācija, indīgās gāzes un karaspēka apakšvienības. Tomēr truši nepadodas, viņus izdevies tikai mazliet atspiest uz zemes iekšējiem tuksnešainajiem rajoniem, nožogojoties no viņiem ar jaunākā parauga Ķīnas mūri — sarežģītiem dzeloņstiepļu žogiem, ar kuriem apvīti visi kontinenta austrumi un dienvidaustrumi tūkstošiem kilometru garumā (septiņi tūkstoši jūdžu žogu tikai Ķvīns- lendā vien!).

Ik gadus Austrālija eksportē septiņdesmit miljonus trušu ādiņu un apmēram sešpadsmit miljonus saldētu kauto trušu. Tomēr tā kā nebūtu manāms, ka trušu te būtu kļuvis mazāk …

Un saprotams — viņi taču ir ļoti vaislīgi. Aitai gada laikā var piedzimt viens vai divi jēri, divos gados — divi līdz četri jēri. Bet trušu mātīte divpadsmit mēnešos laiž pasaulē simt trīsdesmit un divos gados — pieci tūkstoši astoņdesmit astoņus pēcnācējus. Zāles, ko noēd šī badīgā grauzēju orda, pietiktu tūkstoš aunu ganāmpulka iztikai.[22]

Tomēr laikam gan neviens dzīvnieks pasaulē nav tik briesmīgs zaļajām zālēm un kokiem, neiznīcina tos tādā ātrumā ka … mazā kaziņa. Tur, kur ilgi ganās lieli kazu ganāmpulki, meži iznīkst, katra veģetācija pazūd no zemes virsas, tuksnesis uzbrūk ziedošajai zemei. Kazas noēdušas itin visus Ziemeļāfrikas, Spānijas, Turcijas, Sīrijas, Libānas, Palestīnas un daudzu citu zemju mežus.

Mežu upurēšana kazu rijīgumam ir viena no visbēdīgākajām civilizācijas vēstures lappusēm.

Kazas aprij mežus

«Kaza ir ļaunākais cilvēka ienaidnieks!» saka ievērojamais kazu problēmas speciālists franču akadēmiķis Raimons Firons. Sis ienaidnieks ir apslēpts, nevis atklāts, tāpēc viņš ir jo bīstamāks.

«Kazas,» raksta Firons, «ne tikai plūc zāli — viņas izrauj to ar saknēm. Viņas apgrauž koku un krūmu dzinumus, uz visiem laikiem laupot tiem augšanas iespēju.

Tomēr tas vēl nav viss: kaza, pacēlusies uz pakaļkājām, sniedzas pēc zemu augošiem zariem un pat pamanās uzkāpt dažos kokos. Neviena nogāze, lai arī tā būtu visstāvākā, nemulsina šo neparasti manīgo būtni. Neviens dzinums, pat ja tas paslēpies zem akmeņiem, nevar paglābties no kazas.»

Bet kazas ne tikai iznicina visus zaļos dzinumus, viņas, kā raksta cits biologs, «vārda pilnā nozīmē grauž zemi, lai iegūtu zāļu un citu augu sēklas, kuras būtu varējušas uzdigt tuvākajā lietus sezonā».

Augsne, ko kazas noēdušas kailu, sevišķi kalnu un pauguru nogāzēs, paliek bez aizsardzības. Saules svelme un lietus saārda to.

Straumes, ko vairs neaiztur koki un zāle, noskalo auglīgo zemes slāni un aiznes to uz upēm un jūrām. Bet sausie vēji un smilšu vētras aizpūš no zemes gabaliem, kur kādreiz bijušas ziedošas ganības, trūdvielu atliekas. Zeme plaisā, gravas kā rūsa saēd nogāzes, un, lūk, jau zemkopji, novada straujās panīkšanas pārsteigti, bēdīgi šūpo galvas, izrunādami briesmīgo vārdu erozija.

Erozija saēd Kastīlijas plakankalnes. Erozija padarījusi kailas Atlasa kalnu nogāzes. Ciedrs tagad ir liels retums Marokā. Un kur ir tie Libānas ciedru meži, kuros ķēniņa Zālamana vergi cirtuši kokus Jeruzalemes templim? To nav.

Visur vainīgas kazas. Pirms kazu ganāmpulki tika atvesti uz Āfriku, pirms marokāņi sāka cirst mimozas savu kazu barošanai, pirms diviem tūkstošiem gadu .. . Ziemeļafrikas kalnus, kā raksta aculiecinieks Romas konsuls Svetonijs Paulinuss, klājuši zaļi meži. Klimats bijis mitrs, zeme auglīga. Mežos dzīvojuši lāči, brieži un (iedomājieties!) ziloņi. Tagad no visa tā nav ne miņas.

Tā kā negribas ticēt: vai tiešām visu to izdarījušas kazas?

Jā, kazas. Un viņu vaina ne vienreiz vien ir pierādīta. Minēsim vēl citus pētnieku savāktus pierādījumus apsūdzības lietā, ko pret kazām ierosinājuši UNESCO un Starptautiskās dabas aizsardzības savienības speciālisti.

Kad portugāļi 1502. gadā atklāja Svētās Helēnas salu, tā bija neapdzīvota un apaugusi ar bieziem eben- koku mežiem. 1513. gadā Svētās Helēnas salā ieveda kazas. Divsimt gadus vēlāk tās apgrauza pēdējiem kokiem mizu un zarus. Par mežiem bija palikušas tikai atmiņas. 1810. gadā salas angļu gubernators pavēlēja iznīcināt visas kazas. Bet — diemžēl jau bija pārāk vēlu: lietus bija aizskalojis jūrā no kailajām nogāzēm pēdējās augsnes piciņas, «palika tikai drūmas cietas klintis».

Huana Fernandesa salas kādreiz deva patvērumu skotu jūrniekam Aleksandram Selkirkam. Viņa piedzīvojumus vēlāk aprakstīja Daniels Defo romānā «Ro- binsons Kruzo». Čarlzs Darvins apmeklēja šīs salas pirms simt gadiem.

Viņš bija sajūsmināts par sandalkokiem, kuru Salās bija ļoti daudz. Tagad visus mežus te noēdušas kazas. Tie palikuši tikai šur tur nelielās neapdzīvotās saliņās. 1952. gadā Starptautiskā dabas aizsardzības savienība iesniedza Cīles valdībai lūgumu iznīcināt Huana Fernandesa arhipelāgā visas kazas — ir zināma cerība, ka tad varbūt sāks atkal zaļot jaunās sandalkoku audzes.

Kazas turpina aprīt mežu atliekas Havaju salās. Viņas kļuvušas te, saka Rairnons Firons, «par tādu postu, ka tiek sarīkotas kazu medības, viņas sadzen pie krasta, nogalina un sviež haizivīm».

Kā rīkoties? Kā paglābt no kazām mežus un augsni, kura taču ari iet bojā, kad izzūd veģetācija?

Acīm redzot, vajadzīgi likumi pret kazām, pareizāk sakot, pret viņu īpašniekiem. Kaza, kuru tur piesietu, nav bīstama. Bīstami ir kazu ganāmpulki, kas staigā pa retajiem mežiem bez kādas uzraudzības (vai ar ganiem, kuri ļoti lojāli izturas pret kazu apetīti).

Pret tādu ganīšanu arī vērsti likumi, kas izdoti daudzās zemēs, kur kazu briesmas kļuvušas reālas. Tomēr izrādījās, ka pieņemt šos likumus ir daudz vienkāršāk nekā tos realizēt (situācija, kas tipiska pasaulei, kurā valda kapitāls). Ganāmpulku īpašnieki vienprātīgi sacēlās pret sabiedrības mēģinājumiem ierobežot viņu privātīpašumu. Tāpēc, neraugoties uz pieņemtajiem likumiem, lieli kazu ganāmpulki turpina iznīcināt pēdējos kokus, to skaitā arī jaunos mežu stādījumus Tuvajos Austrumos, Ziemeļāfrikā un Madagaskarā. Sajā salā pašlaik ir apmēram pusmiljons kazu — vēl nepieredzēta koncentrācija tādai samērā nelielai zemei: gandrīz uz katru kvadrātkilometru pa kazai! Tiešā proporcijā ar kazu skaita palielināšanos samazinās Madagaskaras meži: to platība sarukusi par deviņām desmitdaļām no sākotnējā lieluma. Zaļie masīvi vairs neaiztur trakojošās straumes, kas pēc tropu lietus gāzēm plūst lejā ielejās no kalniem. Pēdējos gados no Madagaskaras nāk satraucošas ziņas par postošiem plūdiem. Lietus straumes aizskalo augu segas neaizsargāto auglīgo augsni, izskalo kalnu nogāzes. Gravas un neauglīgi klajumi uzbrūk laukiem.

Kazu ganāmpulki pārplūdinājuši Sahāru un savannu dienvidos no Sahāras, un tuksnesis dodas uzbrukumā: tas pašlaik virzās uz Āfrikas vidieni ar viena kilo- metra ātrumu gadā. Pēdējos trīssimt gados smiltis atkarojušas savannai trīssimt kilometru platu joslu.

Turcijā kazu ir neticami daudz — sešdesmit miljoni! Gandrīz uz katru hektāru pa kazai! Turklāt lielāka daļa ganāmpulku klejo bez īstas uzraudzības. Antīkajā laikā Mazāzija bija ziedoša zeme, kas grima birzēs un dārzos. (Bībeles sacerētāji taču pat zemes paradīzi — Ēdenes dārzus — novietoja kaut kur tās austrumu nomalēs.) Tagad tā ir gandrīz viscaur pustuksnesis. Kazas turpina aprīt pēdējo zaļumu. Aprēķināts, ka ik gadus viņas iznīcina Turcijā apmēram trīssimt tūkstošus hektāru meža!

Toties tur, kur kazu apkarošanas likumus izdevies realizēt ar visu bardzību, šo pasākumu rezultāti ar uzviju atalgojuši iedzīvotājus par viņu ganāmpulkiem nodarītajiem z a u dēj u m iem.

Par piemēru var noderēt Kipra, Venecuēla un Jaunzēlande, kur cīņa par auglīgo zemju saglabāšanu noritēja ar lozungu: «Pat viena vienīga kaza, kas palikusi brīvībā, apdraud nāciju!»

Tagad šajās zemēs atkal zaļo jaunās birzes, atkāpjas tukšie klajumi un apstrādajamo zemju platība vairs nesamazinās.

Apgriezta sakarība

Daba ir ļoti sarežģīts «superorganisms». Visi tās elementi, dzīvie un nedzīvie — augsne, meži, zvēri, putni, minerāli — ir viens vesels, cits citam pielāgotu, mijiedarbigu un savstarpēji saistītu procesu komplekss. Tie līdzsvaro cits citu, kamēr sistēma nav traucēta. Tāpēc nemākulīga iejaukšanās dabas dzīvē var izraisīt liktenīgas sekas. Pietiek izraut vienu kārti no kāršu namiņa, lai sabruktu visa celtne. Tā arī cilvēks, nezinādams vai slikti zinādams dabas ēkas arhitektūru un tomēr mēģinādams izdarīt tajā savus labojumus, bieži vien kļūst līdzīgs burvja māceklim, kas ar savu nemākulīgo buršanu izraisījis postošus spēkus, kurus pats nevar savaldīt. Vai gan kļūmīgā trušu audzēšana Austrālija nav diezgan pārliecinoša mācība? - Cits piemērs — mangustu aklimatizācija Jamaikā. Pirms simt gadiem šos veiklos zvērēnus ieveda Jamaikā, lai apkarotu žurkas, kuras iznīcināja daudz cukurniedru. Mangusti te ātri savairojās, desmit gadu vēlāk viņi jau bija apēduši visas žurkas un ķērās pie… sivēniem, jēriem, kaķiem, ūdenscūkām, ķirzakām, putniem. Viņi draudēja iznīcināt lielu daļu no salas faunas. Imigranti, kuri bija ataicināti, lai ēstu tikai žur: kas, izrādījās daudz rijīgāki nekā žurkas un drīz vien kļuva par īstu sodību visam dzīvajam salā.

Neapdomāta plēsoņu iznīcināšana arī bieži vien izjauc līdzsvaru dabā un nodara vairāk ļaunuma nekā dod labumu. Tāpēc Āfrikā leopardi un vietām arī kro- kodili atzīti par derīgiem dzīvniekiem, un likums tos aizsargā. Leopards iznīcina daudz meža cūku un pērtiķu babuīnu, kuri noposta laukus, bet krokodils — pus- sprāgušas zivis, kaitīgos vēžveidīgos un kukaiņus, tomcr «diemžēl», piebilst Āfrikas zoologi, «krokodili reizēm uzbruk ari cilvēkiem».

Arī ūdrs, kas izķer daudz slimo zivju, iztīra zivju barus no sērgas. Zivju ir vairak tajās ūdenskrātuvēs, kur dzīvo ūdri — viņu ļaunākie ienaidnieki.

Čarlzs Darvins reiz teicis, ka, pateicoties vecmeitām, Anglijā vēl nav izzudušas jēra gaļas kotletes. Sim jokam ir dziļa bioloģiska jēga. Liela tāda, ka vecmeitas, kā zināms, ļoti mīl kaķus. Bet kaķi ir peļu ienaidnieki. Peles iznīcina daudz kameņu (pareizāk sakot, viņu ligzdas). Kamenes ir vienīgās sarkanā āboliņa apputeksnētājas — kur viņu nav, tur āboliņš neaug.[23]bet no āboliņā nav tālu līdz aitu ganāmpulkiem un jēra gaļas kotletēm. Tātad tur, kur daudz vecmeitu, ir daudz kaķu, maz peļu, daudz kameņu, labas āboliņa ražas, paēdušas aitas un daudz gaļas kotletēm.

Dzīve ilustrē šo bioloģisko joku ar simtiem uzskatāmu piemēru.

Austrālijā un Jaunzēlandē lielo aitu ganāmpulku uzturēšanai sāka audzēt āboliņu. Bet tas tur slikti auga, kamēr no Eiropas nebija ievestas kamenes.

Lai Vidusjūras apgabala vīģes koki labāk nestu augļus Amerikā, nācās ļaut, lai tur savairojas mazās spož- lapsenītes blastofagas, no kurām, kā noskaidrojies, atkarīgas vīģu garšas īpašības. Reizēm pa visnegaidītākajiem ceļiem stiepjas neredzami bioloģisko saišu pavedieni no vienas būtnes uz otru, no dzīvnieka uz augu, no koka uz augsni, no augsnes uz mākoņiem un atkal uz zvēru un puķi. Viss dabā ir savstarpēji saistīts, un šī sakarība ir abpusēja. Dzīvnieki un augi ar saviem dzīvības procesiem pārveido augsni, minerālus, ainavu, klimatu un atmosfēru, bet atmosfēra, klimats un ainava ietekmē dzīvnieku attīstību.

Lūgti viesi

Mūsu zemē pirmais lūgtais viesis, kuru sevišķi kvēli apsveica kažokādu zvēru mednieki, bija ondatra. Tā ir Ziemeļamerikas mošusžurka, lauku peles — strupasles radiniece.

Amerikas traperi ik gadus nomedī vairāk nekā desmit miljonus mošusžurku. Viņu ādas izlieto cepurēm un kažokiem. So ādu kvalitāte mūsu zemē tagad daudziem labi zināma. Padomju Savienībā ondatru patlaban ir divreiz vairāk nekā Amerikā. Arī to «apdzīvojamā platība» ir lielāka: viņas dzīvo visu Eiropas Krievijas ziemeļu upēs, gandrīz visā Sibīrijā. Daudz šo žurku ir arī Vidusāzijā. Vietām viņas dzīvo Ukrainā, Ziemeļkaukāzā un Baltkrievijā.

Pirmo ondatru partiju atveda 1928. gadā. Zvērēnus palaida Soloveckas salās, Baltajā jūrā, un Karaginskas salā pie Kamčatkas. Viņi tur ātri iedzīvojās.

Nākošajos piecos gados vēl divarpus tūkstošus ondatru izvietoja citos Padomju Savienības apgabalos. Bija vairāk nekā piecsimt tādu vietu, kur palaida vaļā ondatras. Bet kopš 1935. gada mošusžurkas jau sāka medīt.

Nutrijas atveda no Dienvidamerikas mazliet vēlāk nekā ondatras. Viņas arī ir grauzēji un arī pārtiek no purva zāles. Bet tās ir daudz lielākas nekā ondatras. Arī nutriju ādas ir vērtīgākas. Zvērādu tirdzniecībā tās nezin kāpēc sauc par pērtiķu ādām.

Apgūt jaunus novadus nutrijas sāka Kazahijā, Turk- mēnijā un Ziemeļkaukāzā. Tomēr iesāka diezgan neveiksmīgi, jo visi dzīvnieki gāja bojā. Acīm redzot, tos nobendēja aukstās ziemas, kas pārklāja upes ar ledu.

1931. gadā četrsimt nutriju aizgāja uz šalcošajām Siljana ezera un Karašu niedrēm Azerbaidžānā. Desmit gadu par ieceļotāju likteni gandrīz nekas nebija zināms. Daudz nutriju apēda suņi un šakāļi. Tomēr daudzas palika arī dzīvas — pēc kara Sirvanas stepē jau dzīvoja apmēram desmit tūkstoši nutriju. Bet četrdesmito gadu beigās nutrijas kļuva par Azerbaidžānas galvenajiem medījamiem zvēriem: pusi no visas šajā republikā iegūto zvērādu vērtības dod «pērtiķu» ādas.

Gruzijā nutrijas labi iedzīvojušās Kolhidas zemienē un Armēnijā — Araksas ielejā. 1949. gadā nutrijas ieveda ari Vahšas krastos, Tadžikijas Padomju Sociālistiskajā Republikā.

Pirms vairāk nekā desmit gadiem daudz Amerikas ūde|u, kuras ir lielākas un vērtīgākas par mūsējām, palaida va|ā Sibīrijā, Altajā, Baškīrijā un Aizkaukāzā. Vietām mednieki viņas tagad daudz nomedī.

Arī jenotiem un jenotsuņiem pēc cilvēku gribas vajadzēja apgūt jaunas zemes. Jenotus no Amerikas pārveda uz Kaukāzu, Vidusāziju un Tālajiem Austrumiem. Stāsta, ka Kaukāzā jenoti esot labi aklimatizējušies. Bet jenola dubultnieks — Usūrijas jenotsuns kļuvis par niknu debatu objektu. Daudz skaļu vārdu teikts viņam gan par labu, gan par ļaunu. Lieta tāda, ka šos rāmos un miermīlīgos zvēriņus no Amūras taigas aizveda uz Eiropas Krieviju, kā arī uz Kaukāzu, Vidusāziju un Rietumsibīriju. Eiropas Krievijā jenotsuņi stipri savairojušies. Maskavas apkaimē, piemēram, jenotsuņi tagad ir gandrīz tikpat parasti zvēri kā lapsas. Vai tad tas nav patīkami? Bet diemžēl daži medniecības speciālisti apgalvo, ka Usūrijas jenoti iznīcinot daudz putnu ligzdu, tāpēc arī medījumu mūsu mežos esot kļuvis maz.

Tomēr jenotsuņu vaina vēl nav gluži pierādīta. Medību faunas apsīkumā drīzāk gan vainīgi paši mednieki. Pārmērīgi daudz jau viņu ir kļuvis, un pārāk maz atbildības sajūtas ir katram no viņiem.

Atceros, ka reiz aprīlī staigāju pa mežu Domode- dovā. Tur šo mednieku ar smagajām bisēm un citiem medību piederumiem ir vairāk nekā kareivju pie dažas labas robežas! Katrā klajumā, uz katras stigas — mednieki. Ticiet vai neticiet, kad vilciens pieturēja, no tā izkāpa tikai mednieki. Tāds pūlis, ka melns. Skriedami lādē bises, brien pa peļķēm, steidzas, cits citu apdzen, lai ieņemtu vietas klajumos un uz stigām.

Un tad mežs dunēja no šāvieniem. Saule vēl bija augstu, tātad ne jau slokas šāva. Blieza virsū meža strazdiem, dzeņiem un arī mazajiem tārtiņiem. Nu kas tad te varēja paliki pāri?

So nodaļu mēs iesākām ar stāstu par kukaiņiem, ar kukaiņiem arī to pabeigsim. Čarlza Reilija ideja — atcerieties, viņš karā pret filokseru par sabiedroto izrau- dzijās mazu ērclti izrādījās ļoti produktīva. Mūsu biologi arī ļoti bieži un ļoti sekmīgi lauksaimniecības kaitēkļu apkarošana izmanto viņu dabiskos ienaidniekus.

Asins utis kā nelūgti viesi ieradās pie mums no Amerikas. Krimā un Kaukāzā tās iznīcinaja daudzas augstvērtīgas-ābeļu šķirnes. Viņu zelta dienas beidzās, kad 1926. gadā mūsu agrotehniķi no Itālijas atveda un palaida brīvībā Azerbaidžāņa, Krimā un pie Krasnodaras maziņās spožlapsenītes afelīnusus. Pēc tam afelīnusus nometināja arī Uzbekijā. Tur viņi iemantoja jaunu dzimteni, bet asins utis — briesmīgu ienaidnieku. Afc- līnusi ar neizsīkstošu enerģiju iznīcina šīs lapu utis.

Ne mazāk sekmīgi mazas vabolītes — rodolijas un kriptolemusi, kas atvesti uz Kaukāzu no Ēģiptes, iznīcina bruņu utis, citruskoku kaitēkļus. Tikai viena nelaime — briesmīgie bruņu uts pieveicēji ļoti cieš no sala. Aukstās ziemās viņi iet bojā. Dārgos viesus vajag laiku pa laikam atkal atvest no ārzemēm. Kriptolemu- sus pēdējā laikā pie mums sāk audzēt laboratorijās, bet pavasarī viņus izlaiž brīvībā. Cilvēku izglābto vabolīšu mākoņi nolaižas uz mandarīnu koku lapain un tūdaļ ķeras pie darba — kāri aprij lapu un bruņu utis.

Lindorusa dzimtene ir Austrālija. Kad eiropieši apmetās piektā kontinenta plašumos, viņi varēja pienācīgi novērtēt mārītei līdzīgo vabolīti. Dārzkopji ir nesapņoja par labāku sabiedroto. Lindorusa slava aplidoja visu pasauli. Drīz vien pieprasīja sūtīt viņu uz Kaliforniju. Vabolītes iesaiņoja lielās kārbās. Kārbas iekrāva tvaikonī un aizveda uz Ameriku. Tur apelsīnu koku birzīs lindorusus izlaida brīvībā, un viņi sāka ar savai ģintij piemītošu cītību iznīcināt lapu utis.

Un iznīcināja ļoti sekmīgi, tāpēc itālieši aicināja viņus arī uz savu zemi.

1947. gadā lindorusu pāris, vaboles tēviņš un mātīte, no Itālijas «pārcēlās» uz Padomju Savienību. Jaunā dzimtene viņiem tā iepatikās, ka jau pēc gada desmitiem tūkstošu ieceļojušo vabolīšu priecēja Adžārijas dārzkopju sirdis. Pēc tam lindorusus nometināja Abiiā- zijā un Soču apkaimē un 1949. gadā — Krimā.

Arī daudz citu derīgu kukaiņu, zvēru, zivju, gliemju un garne|u ir aklimatizējuši padomju zinātnieki mūsu mežos, dārzos un jūrās.

Par visiem pastāstīt nav iespējams. Minēšu vēl nere- īdas.

Nereīda ir liels plēsīgs tārps. Viņš dzīvo daudzās jūrās. Bet viņa nebija Kaspijas jurā. Kaut gan šis tārps ir plēsīgs, tomēr viņu pašu medī visdažādākās zivis. Un tur, kur nereīdu daudz, zivīm nav jācieš bads.

Kaspijas jūra ir viena no tām jūrām, kur zivju visvairāk. Bet, ja tajā nometinātu nereīdas, tad droši vien zivju kļūtu vēl vairāk?

So jautājumu uzdeva saviem kolēģiem ievērojamais padomju okeanologs Ļevs Zenkevičs, liels jūru un jūras dzīvnieku pazinējs. Tā arī izdarīja: sešdesmit tūkstošus nereīdu parveda no Azovas jūras uz Kaspijas jūru. Ceturtdaļgadsimta laikā tārpi jaunajā vietā stipri savairojās un to kļuva tik daudz, ka ar tiem tagad barojas gan stores, gan sevrjugas, gan belugas, gan plauži, gan voblas un citas rūpnieciskās zivis.

Tā ar zināšanām bruņojies cilvēks, kas nav apmierināts ar notikumu dabiskās gaitas lēno tempu, palielina dabas debetu, prasmīgi palielinot tās pārtikas resursu fondus.

DZĪVĪBAS ATGRIEŠANAS

neviens neko nezināja par Krakatau. Ne-, viens par to neinteresējās, neviens nepētīja to līdz 1883. gadam, kad šī mazā saliņa satricināja zemeslodi. Un kopš tā laika tās vārds allaž atrodams preses slejās.

Krakatau sala ir ļoti jauna — tā pacēlusies no jūras dibena Zunda jūras šaurumā starp Javu un Sumatru apmēram pirms desmittūkstoš gadiem. Tā ir vulkāniska sala. Un divas saliņas tai kaimiņos — Langa un Fcrlatena arī radušās no zemūdens eksplozijām.

Līdz 1883. gadam Krakatau garums bija astoņi kilometri un platums — apmēram pieci kilometri. Trīs krāteri vāji kūpēja pār to. Pa vulkānu nogāzēm līdz pašām to virsotnēm sniedzās tropu džungļi. Tajos dzīvoja dažādi putni un zvēri.

Kādreiz Krakatau salā bija katordznieku nometne, arī turienes zvejnieki retumis apmeklēja to. Bet 1883. gadā cilvēku tajā nebija.

1883. gada 20. maijā Džakartā (tolaik to sauca par Batāviju) un Bogorā — divās lielākajās zaļās Javas salas pilsētās — cilvēkus izbiedēja briesmīgs grāviens, no kura nodrebēja māju sienas. Daudz stundu dunēja dīvainās kanonādes rībieni, un drīz vien melni mākoņi aizklāja debesis un apbēra ielas ar pelniem. No kuģiem, kuri brauca gar Krakatau, redzēja pār to milzīgu dūmu stabu, kā domāja, desmit kilometru augstumā. Tātad bija sācies izvirdums, un cilvēki vairs neko labu no Krakatau negaidija.

Tajā naktī, kā stāsta, neviens Krakatau apkaimē, pat trīssimt jūdžu attālumā, neesot aci aizvēris. Tomēr tā bija tikai maza prelūdija šausmīgajai katastrofai, kas drīz vien notika.

27. augusta agrā rītā četri drausmīgi sprādzieni satricināja debesis. Krakatau «palēcās» — izsvieda gaisā četrarpus kubikjūdzes zemes un lavas, bet pēc tam iegrima jūrā. Divas trešdaļas no salas teritorijas pārplūdināja viļņi.

Visur Javā, Sumatrā, Borneo un pat Celebesā bija dzirdama Krakatau pēdējās agonijas dārdoņa. Bet neviens nezināja, kas notiek. Makasarā, Celebesas salā, nodomājuši, ka grimst un, palīgā saukdams, šauj ar lielgabaliem kāds kuģis. Divi kuģi izgājuši jūrā meklēt, bet, protams, nav neko atraduši.

Austrālijas līdzenumos fermeri jautājuši cits citam, kad tad karaspēks sācis manevrus. Nē, citi teikuši, spridzinot klintis.

Klintis tiešām sprāga, bet trīs tūkstoši kilometru no Austrālijas!

Rodrigesa salā, Indijas okeānā, policisti ierakstīja savos raportos: «Dzirdējām nelaimes signālus — smago lielgabalu šāvienus — kaut kur austrumos.»

Eiropā zinātnieki jau pirms informācijas laikrakstos zināja, ka Dienvidāzijā notikusi liela katastrofa. Baro- grāfi Krievijā, Vācija un Francijā tās pašas dienas pievakarē uztvēra stipras atmosfēras spiediena svārstības. Krakatau sprādziena radītie gaisa viļņi daudz reižu apskrēja apkārt zemeslodei. Barogrāfi Eiropas laboratorijās pierakstīja tos visu nedēļu pēc katastrofas. Pelni, kurus bija izsvieduši gaisā šie sprādzieni, apbēra visu desmitiem jūdžu attālumā ap Krakatau. Jūra Zunda šaurumā vienas dienas laikā kļuva stipri seklāka — tik daudz «zemes» bija nokritis tajā no debesīm! Batāvijā un Bogorā dienu kļuva tumšs kā naktī — cilvēki iededzināja lampas.

Uz kāda kuģa, kas stāvēja līcī pie Telukbetungas pilsētas[24], pār kuru arī karājās melni mākoņi, aprēķināja, ka uz klāja katru desmit minūšu laikā nosēžas

pelnu kārta piecpadsmit centimetru biezumā! Tik tikko paguva tos iesviest jurā.

Ar ko tas bulu beidzies — nav zināms, bet tad atnāca jauna nelaime. Cunami! Drausmīgi liels vilnis apmēram divdesmit metru augstumā uzplūda no jūras, pacēla kuģi uz savas bangojošās muguras un … viegli nolaida ieplakā aiz vi|ņa muguras.

Trīs citi kuģi, kuri stāvēja pie Telukbetungas piestātnes, netika tik leti cauri. Vilnis tos sagraba un uzsvieda krasta.

Fregati «Barrovv» vēlāk atrada Sumatras džungļos divas jūdzes no kuģu piestātnes!

Drausmīgie viļņi, kas sacēlās jurā pēc tam, kad Krakatau sala bija palēkusies un atkritusi atpakaļ okeana, noskaloja Java un Sumatra 163 ciemus kopa ar 36 380 to iedzīvotājiem. Tā bija briesmīga katastrofa.

Pec izvirduma, protams, Krakatau salā nekas dzīvs nebija palicis pāri. Tā bija uguns nosvilināta, sašķelta daļās, par divām trešdaļām juras aprīta, appludinata ar lavu, apbērta ar pelniem.

Visi dzīvnieki un augi bija gājuši bojā pat tai kaimiņos esošajas Langas un Ferlatenas salās. Tās klaja divdesmit līdz trīsdesmit metru bieza pelnu un lavas kārta.

«Nebija palicis nekas no zaļajiem augiem,» raksta kāds aculiecinieks, kas apmeklējis Krakatau driz pēc katastrofas, «tikai sarkanbrūni lavas un pumeka sablīvējumi un pelnu kalni, kuros lietus straumes izrakušas dziļas aizas. No strautiem, kas gāzās pa tiem leja, mutuļiem vēlās karsti tvaiki, it kā vulkāni vēl darbotos.»

Kuģi, kuri mēģināja piestāt pie Krakatau, ar grūtībām izlauza ceļu cauri pumeka «putām», kas peldēja pa jūras virsu. Tūkstošiem beigtu bruņurupuču šūpojās juras viļņos.

Pilnīgi un drausmīgi izpostītas zemes drūmā aina. Bet, tiklīdz bija atdzisuši akmeņi, dzīvība no jauna atgriezās salā. Krakatau bioloģiska rekonkvista ir ļoti uzskatams un pamācošs piemērs. Zooģeografiem, kas pēta likumus, pēc kādiem dzīvnieki izvietojas pa zemeslodi, daba vēl nebija sagādājusi eksperimentu, kas butu vairāk nozīmīgs.

Zinātniskās ekspedīcijas cita pēc citas devās uz šo salu. Divus mēnešus pēc izvirduma tās klintis vēl kūpēja, bija ļoti karstas un, protams, bez dzīvības. Bet pēc pusgada biologs Koto atrada Krakatau salā pirmo dzīvo būtni.

Kas tā tāda bija? Kurš bija riskējis pirmais apmesties Plutona izdedzinātajā zemē?

Ne «ugunī nedegošā» salamandra, ne karstumizturīgās baktērijas, kas mīt Zemes dzīlēs, bet gan parastais zirneklis! Neliels zirneklītis, viens no tiem, kuri lido pie mums atvasaras rāmajās dienās uz tieviem pavedieniem kā ar aerostatiem. Viņš arī uz izmirušo salu bija atlidojis ar pavedieniņu un lietišķi auda tur savu medību tīklu. Droši vien «domāja», ka drīz te ieradīsies mušas.

Pētnieki neatrada vairāk nevienu dzivu būtni.

Pēc gada jauna ekspedīcija ieradās Krakatau sala. Tiklīdz tās dalībnieki izkāpa krastā, tūlīt viņi ieraudzīja uz apdegušajiem akmeņiem nelielos ar lietus ūdeni piepildītajos padziļinājumos mazus zilgani zaļus plankumiņus metāla naudas gabala lielumā.

Botāniķi bez pūlēm pazina tajos zilzaļās aļģes. Tie ir ļoti seni un ļoti primitīvi augi. Tie vieni no pirmajiem sāka dzīvot uz zemes, pirmie pirms kādiem četrsimt miljoniem gadu iznāca uz sauszemi. Un arī te tie bija pionieri. Nav šaubu, ka tie šurp atkļuvuši: to mikroskopiskas sporas atnesa vējš, un pietiek ar dažiem pilieniem mitruma, lai šīs sporas uzdīgtu.

Vairodamās, atmirdamas un satrūdēdamas zilzaļās aļģes piepildīja ar organiskām nogulām daudzus padziļinājumus klintīs un līdz ar to sagatavoja augsni citiem, prasīgākiem augiem, kuri drīz vien ieradas Krakatau salā. Kad bija pagājis mazliet vairāk nekā gads pēc katastrofas, botāniķi salā atrada bez sešām zil- zaļo aļģu sugām jau ari divas stiebrzāļu un sūnu varietātes. Nedaudz vēlāk Krakatau salā jau auga jauni krūmiņi un koki, kas parasti sastopami Indonēzijas mežos (starp tiem, protams, kokospalma un pandāns), vienpadsmit paparžu sugas, četru sugu ziedaugi. Visi no kurvjziežu dzimtas, kuru sēklas lido kā ar maziem izpletņiem (atcerieties pieneni). Ar šiem izpletņiem tie ari bija pārlidojuši pār jūru. Krūmu'un palmu sēklas bija atpeldējušas pa jūru. Botāniķi izzvejoja krasta bangu joslā vēl sešu augu sugu sēklas, kuras gaidīja tikai izdevīgu gadījumu, lai «izceltos» krastā un tur uzdīgtu.

Sešus gadus pēc sprādziena Krakatau jau bija «bri- num jauka maza saliņa, pilna trokšņa un kustības». Pār puķēm un zālēm starp koku lapām laidelējās tauriņi un mušas, rāpoja laiskās vaboles un blaktis. Zirnekļi medīja šo jautro kompāniju.

Un starp dūcošajiem un čirkstošajiem liliputiem kā dzīvs Everests izskatījās varans monitors — pirmais Krakatau krastā izkāpušais mugurkaulnieks. Varans bija atpeldējis droši vien no Javas uz kādas siekstas, bet varbūt arī pats ar saviem spēkiem, jo viņš peld ļoti labi.

Sajā laikā Krakatau apmeklēja mūsu zemes slavenais botāniķis profesors Goļenkins. Viņam Iidzi atbrauca holandiešu tūrists T. Valetons, kurš tā aizrāvās ar botāniku, ka vēlāk sarakstīja ļoti solīdu grāmatu par Javas salas floru. Goļenkins un Valetons atrada sala vēl divdesmit zaļo jaunieceļotāju un starp tiem sāgo palmu pusotra metra augstumā. Sāgo palmas aug ļoti lēni, un tāds augstums liecina par to, ka tā atkļuvusi šurp ļoti sen, pirmajos gados pēc izvirduma.

Veģetācija jau blīvi klāja Krakatau zaļa tērpā no šļācošajām krasta bangām līdz kalnu virsotnēm. Mazliet vairāk nekā trīsdesmit gadu laikā te bija ieaugušas pavisam 140 augu sugas.

Dzīvnieku bija vairāk — 202 sugas. Galvenokārt spārnainie kukaiņi, bet daudz arī skudru, zirnekļu, tūk- stoškāju, divas gliemežu sugas, divējas ķirzakas — nelielais geko un milzīgais varans.

Ne čūskas, ne bruņurupuči, ne zīdītāji (pat ne sikspārņi) vēl nebija apmetušies Krakatau salā.

1933. gadā Krakatau salā bija apmēram tūkstoš sugu (pēc citām ziņām — 1100 sugu) visdažādāko putnu, posmkāju un rāpuļu. Nākamajā lappusē ievietotā tabula dod priekšstatu par to, kādas bija šīs sugas.

Otrā pasaules kara gados Krakatau salā norisinājās kāda amizanta intcrmēdija, neliela, bet ļoti pamācoša epizode no plēsoņas un upura savstarpējo attiecību sfēras.

Salā piepeši lielā daudzumā savairojās žurkas. Viņas jau draudēja te iznicināt visu augu valsti un visu dzīvo.

Par laimi tās iemītniekiem kāds vecs smags pitons kaut kur Javā bija neuzmanīgi uzrāpies pie pašas jūras uz satrunējuša koka, tas nolūza un iekrita kopā ar čūsku ūdenī. Viļņi piedzina siekstu un pitonu pie žurku apsēstās salas krastiem. Pitons, kā redzams, bija mātīte. Drīz vien liels daudzums jaunu pitoniņu rāpoja pa Krakatau. Viņi izķēra visas žurkas un pēc tam arī paši sāka beigties nost no bada. Kad pitonu skaits bija samazinājies, žurkas 110 jauna savairojās un līdz ar to izglāba pitonus no izmiršanas. Tomēr kā žurku, tā arī pitonu tagad bija ievērojami mazāk nekā agrāk. Starp plēsoņu un upuri bija nodibinājies līdzsvars: dabas empīriski atrastais optimālais samērs starp vienu un otru skaitu.

Krokodilam, kurš šajā pašā laikā bija pārcēlies uz Krakatau, veicās sliktāk nekā viņa bezkājainajiem radiniekiem. Viņa imigrācija bija pārāk priekšlaicīga: sala vēl nevarēja pa barot krokodila nepiepildāmo vēderu. Krokodils cieta badu. Kad pētnieki viņu atrada, viņš tikko kustējās. Krokodilu nošāva un uzšķērda — viņa vēderā bija tikai pumeks un smiltis, kā arī sen apēstu varanu nagi.

Vairāk krokodilu Krakatau salā nesastapa.

Skudras pridomirmeksi arī neatrada Krakatau salā to, ko meklēja. Viņas dzīvo tā saucamo mirmekofilo augu, tas ir, skudraugu, porainajos stumbros. Bet diemžēl to vēl nebija Krakatau salā. Būdamas bez patvēruma un aizsardzības, skudras nenogurstoši rāpoja pa kokiem. Viņas bija sākušas jau izmirt, kad pēkšņi 1930. gadā vējš atnesa no Javas mirmekofilās papardes sporas. Sporas ātri uzdīga, un pridomirmeksi bija glābti.

Spāres, kas bija ielidojušas Krakatau salā, ilgi neatrada te piemērotus apstākļus, kuros varētu izaudzēt savus pēcnācējus. Spāru kāpuri, kā zināms, dzīvo ūdenī, bet Krakatau salā pietiekoši lielu ūdenskrātuvju nebija. Tomēr spāres izglāba gadījums: kāda ekspedīcija bija atstājusi salā lielu cisternu ar dzeramo ūdeni. Spāres tūdaļ to izmantoja. Pēc tam cisternu aizveda, un spāres atkal kļuva par retumu Krakatau salā.

Kamēr šie dzīvības uzplūdi un atplūdi dabiskā gaitā traucās pāri salai, vēl viens Krakatau salai ļoti nozīmīgs notikums saviļņoja gludo jūras spoguli netālu no salas klintīm. Krakatau kļuva par tēvu: Krakatau dēls piedzima no jūras. 1927. gadā zemūdens izvirdums uzbēra lavas konusu tur, kur agrāk bija atradies agrākā Krakatau centrs, bet tagad tikai skalojās viļņi. Konuss pacēlās virs ūdens, un to nosauca par Krakatau dēlu — Anaku. Bet pēc dažiem mēnešiem liela vētra pilnīgi aizskaloja jauno salu. Pēc gada tā atkal pacēlās no jūras, bet līdzās tai izauga arī otra saliņa — AnaksII. Pēc tam abas pazuda un no jauna parādījās jau ar Krakatau trešā un ceturta dēla vārdiem. Ceturtais sāka ātri augt. Saliņas garums tagad jau pārsniedz jūdzi. Zeme saliņā Anaks IV vēl nav atdzisusi, bet dzīvība jau metas triecienuzbrukumā pret Krakatau dēlu. Pirms dažiem gadiem no Indonēzijas atgriezās padomju kinooperators Anatolijs Popovs. Es redzēju kadrus, ko viņš uzņēmis Anakā. Redzēju, kā krabji rāpās augšā pa vulkāna nogāzēm, kuras vēl kūpēja, kā mušas centās turēties tālāk no tiem, kā, maigās lapiņas izplezdami, izdīga kokosrieksti, kurus jūra bija piedzinusi pie uguns- vēmēja kalna pakājes.

Ērglis lidoja pāri Krakatau dēlam. Viņš domāja pārlidot virs mākoņa, bet te mutuļiem cēlās sēra izgarojumi no elles viruma vulkāna krāterī. Ērglis konvulsīvi savēcināja spārnus, pēc tam sakļāva tos un kā nedzīvs akmens nokrita lejā tieši atvērtajā krātera rīklē, kur burbuļoja ugunīga upe.

Anaks vēl ir briesmīgs un karsts. Viņš nevienu nelaiž pārāk tuvu savai degošajai sirdij. Tomēr mums tagad nav šaubu, ka dzivība drīz vien iekaros arī to.

SMARŽAS RĀDA CEĻU

planārija ošņā

en jau cilvēkus interesē neizskaidrojamā dzīvnieku intuīcija, viņu «pārdabiskā» (tā daudziem šķita) jušanas spēja, kas palīdz nemaldīgi atrast ceļu, prasme redzēt neredzamo, dzirdēt nedzirdamo.

Zinātnei piederēja izšķirošais vārds, tomēr tā ilgi nevarēja to pateikt. Un noslēpums palika neatklāts.

Tad ierunājās māņticība. Daudz nejēdzīgu minējumu radīja šī nepazīstamā, neizskaidrojamā un nesaprotamā «sestā sajūta», kā bija pieņemts nosaukt vēl neatminētās dzīvnieku spējas nemaldīgi orientēties apkārtējā lietu pasaulē. «Sestās sajūtas» vai, pareizāk sakot, «sesto sajūtu» pētīšana aptver plašu bioloģisko problēmu loku no vienkāršākajām ķīmiskajām reakcijām līdz tādiem komplicētiem līdzekļiem kā dabiskie sonari, ultraskaņas lokatori, radiolokatori, polaroīdi, fizioloģiskie pulksteņi, saules kompasi un sarežģītas «horeogrāfiskas» metodes informācijas sniegšanai, kādas atklātas bitēm.

Pirms kādiem divdesmit pieciem gadiem tikai doma vien, ka kaut kas tāds ir iespējams, tiktu uzskatīta par tukšu fantastiku.

Tomēr kaut kas tāds tiešām ir iespējams, tas eksistē, tas ir pierādīts. Eksperimentētāji ar saviem pētīšanas aparātiem, visur atklādami apbrīnojamus, agrāk nezināmus maņu orgānus, pārgāja 110 sikspārņiem uz zivīm, no zivīm uz vaļiem, kukaiņiem, putniem, žurkām, pērtiķiem, čūskām.

Virziena meklēšana ar ķīmisko sajūtu laikam gan ir visvienkāršākā no dabā atklātajām orientēšanās metodēm.

Ar to mēs arī sāksim stāstu par dzīvnieku orientēšanos.

Ja no upes dibena iesmelsim kopā ar aļģēm un gleiniem nedaudz ūdens, tad starp makstenēm, viendienītēm, spāru kāpuriem un citiem šo zemūdens biezokņu iemītniekiem mēs varbūt ieraudzīsim arī mazu plakanu tārpiņu ar rombiņam līdzīgu galvu. Tā ir planarija, būtne, kas nesen lika zinātniekiem nikni strīdēties par viņas dīvainībām — par to, ka jaunās planārijas manto nosacījuma refleksus.

Šoreiz runāsim par ko citu — par to, kā planarija meklē barību. Un šī viņas māka nerada nekādus strīdus.

Planārija lēni slīd pa upes dibenu. Viņas ce|š ir taisns. Pēkšņi ūdens strāvas atnes viņai barības smaržu. Un planārija pagroza galvu kā šaubīdamās par saņemtās ziņas realitāti, lien tālāk, lavīdamās arvien tuvāk un tuvāk klāt gardajam kumosiņam, tomēr nevis taisni, bet gan pa apkārtceļu un visu laiku groza galvu pa labi un pa kreisi. Ja barība atrodas pa labi un planārija turp pagriezusi galvu, tad tārpa ožas nervi saņem stiprāku kairinājumu nekā tad, kad galva pagriezta uz pretējo pusi. Tārps lien turp, kur ūdens, tā sakot, vairāk piesātināts ar smaržu.

Atkal groza galvu — ņem jaunu ūdens raudzi — un atkal pagriežas uz stiprākās smaržas pusi. Un tā tik ilgi, līdz meklējuma spirāle pieved planāriju pie vajadzīgā punkta.

Tāpat uzošņā «medījumu» arī daži jūras gliemeži, gan ar to starpību, ka viņi groza no vienas puses uz otru nevis galvu, bet gan šifonu. Tā ir īpaša caurulīte, ar kuru gliemeži ievelk sevī ūdeni, un tur, gliemezī iekšā, ožas orgāni nosaka, kurā ūdens porcijā vairāk gliemju gaumei vilinošu vielu un kurp tātad vajag līst.

Protams, planārijām un gliemežiem ķīmiskā orientēšanās ir ļoti primitīva. Sarežģītāks tās variants ir bitēm un skudrām.

Stropa dzīvē smaržām ir ļoti svarīga loma. Tās dod papildu paskaidrojumus par dejām, par ko uzzināsim vēlāk.

Vēl vairāk — bites ar smaržām nosprauž pat maršrutu trases gaisā! Tas notiek tā. Vēderiņa galā katrai bitei ir neliela «kabatiņa». Tā piepildīta ar smaržu dziedzeriem. Parasti kabata ir aizvērta un smarža tajā ieslēgta kā ļaunais džins cieši aizkorķētā pudelē. Bet, lidodamas uz ziediem, kas bagāti ar nektāru, bites atver savas kabatas — aiz viņām tagad stiepjas smaržīgs ceļš. Tas it kā ziņo citām stropa bitēm: «Dodies šurp pa šās smaržas taku!»

Smaržu vektori

Ari skudras iezīmē trases. Viņu klejojumiem bagātajā dzīvē šī ir viena 110 galvenajām pazīmēm, pēc kurām viņas atrod ceļu uz mājām.

Tāpat kā Sprīdītis pasakā, arī skudras iezīmē savu ceļu, tikai ne ar baltiem akmentiņiem, bet gan ar smaržojoša šķidruma pilieniņiem.

Sis šķidrums nav parastā skudru skābe, kā dažreiz raksta, — skudrām ir daudz visdažādāko dziedzeru, kas izstrādā feromonus, tas ir, vielas, kuras noder par ķīmisku sazināšanās līdzekli viena skudru pūžņa «līdz- pilsonēm».

Skudra, iezīmēdama trasi, visu laiku spiežas ar vēderiņu pie zemes un atstāj uz tās savu smaržu. Citas skudras, kas steidzas aiz viņas, ne vienmēr tek tieši pa iezīmēto ceļu — dažreiz kā labi dzinējsuņi iet pa pēdām sāņus no tā, jo smarža ir pietiekoši stipra. Pazaudējušas pēdas, riņķodamas atkal atrod ceļu un aizsteidzas tieši pa to.

Skudru trašu garums sasniedz vairākus metrus.

Ar kādu vienkāršu eksperimentu var pierādīt, ka skudras tiešām iezīmē takas?

Paņemiet papīra lapu un nolieciet ceļā skudrai, kas atgriežas mājup ar ziņu par bagātu atradumu. Kad viņa būs pārrāpusies lapai pāri, ar zīmuli viegli iezīmējiet skudras ceļu un pagrieziet papīru par nelielu leņķi. Skudras, ko izlūks izsaucis no pūžņa, aiztecēs līdz papīra malai, atdursies pret to vietu, kur agrāk trase no zemes bija pārgājusi uz lapu, bet tagad pārtrūkst — tālāk nav iezīmētās takas. Sāks skraidīt gar pārtraukuma vietu, meklēt un, kad atradīs to sāņus, atkal sāks skriet taisni. Jūs redzēsiet, ka viņu ceļš sakritīs ar zīmuļa iezīmēto līniju.

Var nelielā šļircē ievietot daudz skudru un, kad viņas piepildījušas to ar savu pazīšanas dziedzeru smaržu, izspiest smaržīgo šķidrumu caur adatu, un uzzīmēt uz zemes rakstus — mākslīgas trases. Skudras sāks skriet pa šīm viltotajām trasēm vēl aizrautīgāk nekā pa izlūku taku, jo tās smaržo stiprāk.

Trases, ko skudras pastāvīgi lieto, pārvēršas par sava veida lielceļiem. Tie iet uz visām pusēm no skudru pūžņa, un uz tiem pat ar neapbruņotu aci var dažreiz redzēt skudru atstātos pilieniņus. Nepārtraukta seškā- jaino gājēju straume skrien pa šīm labi iestaigātajām šosejām. Tur, kur tās beidzas un kur aiz skudru «civilizācijas» robežām sākas zāļu džungļi bez ceļiem, skudras izklīst uz dažādām pusēm. Bet tur, kur stihiskas nelaimes, piemēram, cilvēka zābaks, iznīcina ar smar- žām bruģētās maģistrāles, rodas sastrēgumi kā ielas ļaužu pieplūduma stundās. Tomēr skudras tos drīz vien likvidē, un jaunas viņu kolonas aizsteidzas pa sapieru uzceltajiem tiltiem pārrāvumu vietās.

Pazišanas smaržas skudras nosaka, aptaustot un apostot pazīšanas zīmes ar saviem taustekļiem jeb antenām.

Ne velti taustekļus dēvē arī par antenām: tās uztver no ārpasaules un paziņo skudras nervu centriem galvenās ziņas par apkārtējo telpu. To galiņos atrodas daudzi skudrai vissvarīgāko maņu orgānu — ožas un taustes receptori (uztvērēji). Meža skudrai uz katras antenas var saskaitīt, ja ir pacietība, 211 ožas pauguri- ņus un 1720 taustes sariņus.

Bet no dzimšanas aklām skudru varietātēm to ir vēl vairāk.

Antenas ir ļoti kustīgas, skudra vienā laidā tausta un osta ar tām visus apkārtējos priekšmetus. Tā kā iespaidus par aptaustāmā un apostāmā priekšmeta formu un smaržu skudra dabū vienlaicīgi, viņai droši vien ir grūti atšķirt šos divus priekšstatus, tas ir, smaržu un formu, un tic saplūst viņas sajūtās par vienu kompleksu topoķīmisko sajūtu.

Skudra, acīm redzot, uztver lietu pasauli mums tik neparastās kategorijās kā apaļa vai kvadrātveida smarža, grubuļaina vai gluda, mīksta vai cieta smarža.

Ir pat aizdomas, ka skudras, iespējams, noteic vēl ari… smaržas formu! Pareizāk sakot, tās vielas formu, kura izplata smaržu. Mums grūti to iedomāties, jo mūsu ožas sajūta ir ļoti nepilnīga. Galvenos iespaidus mēs saņemam ar citiem orgāniem — acīm un ausīm. Tomēr arī mēs ar acīm izšķiram reizē priekšmeta krāsu un formu. Sī mūsu spēja ir pilnīgi nepieejama ļoti daudziem dzīvniekiem, kuriem nav krāsu redzes. Sarkana bumba un zila bumba viņiem izskalas vienādas.

Tā arī skudra, ar savām antenām apostot no dažādām pusēm vielu, kas izplata smaržu, var, acīm redzot, uzzināt, kur smaržīgajam pilienam ir šaurāks un kur platāks gals, pat tad, kad šī viela ir neredzama un aptaustot tās gali nav atšķirami, ja tā, piemēram, ir šķidra vai ļoti stīgra.

Pirmais, kuram ienāca prātā ideja par skudru telpisko ožu, bija slavenais šveiciešu entomologs Augusts Forels.

Viņš sāka domāt par to, kā skudru furažieres uzzina, kurš trases gals ved uz skudru pūzni un kurš — projām no tā, uz zāļu biezoknī atrasto barību. Kāpēc ar nastu viņas vienmēr skrien uz pūzni, bet bez tās — no pūžņa projām un nekad nesajauc virzienus.

Forels sprieda tā: zīme, kuru skudra atstāj uz takas, sākumā ir platāka, bet priekšā šaurāka, tāpat kā krāsas triepiens ar otiņu uz audekla vai, piemēram, no tūbiņas izspiesta pasta. Skudra būtībā taču arī «izspiež» smaržīgā šķidruma pilienus no tūbiņas — no vēderiņa, kas šajā gadījumā darbojas kā tūbiņa.

Nesen izdarīti fotouzņēmumi parādījuši, ka tiešām skudru zīmes vienmēr priekšā ir smailas un kā rādītāju bultas vērstas uz kustības pusi.

Iespējams, ka skudra kaut kā uzmin zīmju formu un tāpēc vienmēr zina, kur viņas ceļam sākums un kur beigas.

Tomēr šai teorijai ir viena ļoti vāja vieta. Lieta tāda, ka skudras iezīmē trasi ne tikai tad, kad skrien no mājas projām pēc laupījuma, bet arī tad, kad ar laupījumu atgriežas tajā. Tātad vairāk vai mazāk izstaigāta skudru taka ir nosēta ar bultām, kuras rāda uz abiem pretējiem galiem, tomēr skudras ļoti labi izšķir, uz kuru pusi viņu mājas.

Aiz tā paša cēloņa tika noraidīta arī cita hipotēze, kas pieņēma, ka pa pēdām ejošās skudras uzzinot virzienu pēc smaržas intensitātes pieaugšanas, ja viņas skrienot pareizi.

Diez vai skudras atšķir savu pēdu nospiedumus — daži pieļauj arī šādu iespēju. Smieklīgi, protams, ir nopietni runāt par skudru «pēdu» nospiedumiem. Turklāt nospiedumi, ja tie paliek uz zāles un zemes pikām, arī vērsti uz dažādām pusēm.

Un tomēr skudru takai ir skaidras polarizācijas pazīmes — abi tās virzieni skudrām nav viennozīmīgi.

Pārliecināties par to var ar šādu vienkāršu eksperimentu. Izklāsim ap skudru pūzni papīra lapas. Skudras drīz vien iemīdīs pa tām savu trasi. Tad par simt astoņdesmit grādiem pagriezīsim vienu vidējo lapu. Skudras, nonākušas līdz otrādi noliktajai lapai, neskries tālāk — uz tās taču tagad zīmes pagrieztas ar «bultām» uz pretējo pusi. Skudras apjukumā sāks skraidīt apkārt un, ja atradīs neapgrieztu lapu aiz apgrieztās, sāks skriet atkal kā pa diedziņu, jau bez šaubīšanās.

Kādi rādītāji tika izjaukti ar šādu pagriešanu? Saules stāvoklis pie debesīm ar lapas pagriešanu, protams, nemainījās, ja pieņemam, ka papildu korektīvas orientācijā pēc smaržām dod saules kompass (par to būs runa vēlāk).

Par šo rādītāju raksturu mēs būtībā vēl neko nezinām. Iespējams, ka tiem arī tiešām ir sakars ar ķīmiju.

Tam par labu liecina, piemēram, Makgregora eksperiments. Viņš novēroja skudru atgriešanos mākslīgā skudru pūznī un ievēroja, ka gandrīz visas skudras, pagriezušās uz māju pusi, iet katrā ziņā cauri vienam noteiktam punktam pūžņa apkaimē. Iziet tam cauri — un nemaldīgi taisnā ceļā skrien uz ieeju.

Turpretim tās skudras, kuras paskrējušas garām šim punktam, ilgi maldās, meklēdamas mājas, un atrod tās tikai nejauši.

Makgregors nolēma, ka noslēpumainais punkts skudru «satiksmes ce]os» darbojas kā signālpostenis, kas norāda virzienu uz mājām.

Eksperimentētājs sāka novērot aklās skudras un viņu attieksmē pret «signālposteni» nepamanīja nekādu starpību salīdzinājumā ar redzīgajām skudrām. Tātad, viņš nosprieda, šis rādītājs nav redzams, bet gan ožams un tā smarža kādā nesaprotamā veidā norāda skudrām virzienu!

Lai izšķirtu, kas tam par cēloni, biologiem vēl krietni jāpastrādā.

Kas jura iezīme trases?

Jūrā arī ir taciņas, kas iezīmētas ar smaržām. Zivis ir grūtāk novērot nekā putnus vai kukaiņus. Katru rudeni un pavasari milzīgi jūras zivju bari, līdzīgi gājputniem, dodas tālā ceļā. Viņi neklejo pa jūras plašumiem kā pagadās, bet peld pa sen jau izraudzītiem un pastāvīgiem ceļiem.

No kurienes, kurp un kāpēc peld daudzi no tiem — mēs vēl nezinām. Ihtiologi pēdējos gados jau iezīmējuši tūkstošiem zivju ar metāla spraudītēm, kas piestiprinātas pie spurām. Un miglainā aina sākusi noskaidroties. Tagad nav šaubu, ka laši, piemēram, nobrieduši un nobarojušies jūrā, peld maksāt meslus auglības dievietei uz tām pašām upēm, kurās pirms dažiem gadiem paši izauguši.

Nolēma pārbaudīt, vai šī dzimto krastu pazīšana zivīm ir iedzimta vai arī viņas iemācās tos pazīt pēc tam, kad iznākušas no ikriem un mazliet padzīvojušas upē.

Lašu ikrus no strautiem, kur tos izlaidušas mātītes, pārvietoja uz citām upēm. Kad mazuļi bija izšķīlušies, viņus kādu laiku uzbaroja īpašās audzētavās. Jaunos lašus pēc tam iezīmēja un izlaida svešā upē.

Un kas notika? Pēc dažiem gadiem, papeldējuši pa jūru, viņi atgriezās tajās upēs, kur bija draiskojušies, mazi būdami (bet nevis tur, kur vecāki bija viņus laiduši pasaulē), un te nārstoja.

Tātad nārsta vietu pazīšana nav iedzimta. Laši iemācas lās pazīt pirmajos dzīves gados un šo informāciju rūpīgi glabā atmiņā vēl vismaz divus iidz četrus gadus, kamēr lasis dzīvo jūra.

Kādas tad pazīmes zivs iegaumē? Domā, ka šīs pazīmes ir ķīmiskas — zivs atceras dzimto vielu smaržu, savas jaunības upes ūdens garšu.

Eksperimenti pierādījuši, ka daudzām zivīm ir |oti smalka oža. Grundulis, piemēram, ir 250 reižu jutīgāks pret rožu eļļas smaržu un 512 reižu jutīgāks pret ūdenī izšķīdinātu cukuru nekā cilvēks. Viņš atšķir arī vienas upes ūdeni no otras upes ūdens. Arī tas ir pierādīts.

Kad lašiem aizlīmēja nāsis un palaida viņus jūrā. laši nevarēja vairs tik precīzi kā agrāk atrast dzimtās upes. Viņi lielākoties peldēja uz labu laimi.

Tātad ožai ceļa meklēšanā ir ļoti svarīga loma, tomēr, redzams, ne vienīgā, jo tā visu problēmu neatrisina. Aiziedami jūrā, laši aizpeld ļoti tālu no upju grīvām, kurās pēc tam atgriežas. Tik tālu, ka nekada dzimto vietu smarža vairs nevar palīdzēt, kad viņi dodas atceļā.

Bet kas tad palīdz? To vēl neviens nezina.

MNEMOZĪNES BĒRNI

Kukaiņi — ķirurgi

mnemozīne ir atminas dieviete grieķu panteonā.

Atmiņa arī var būt par ceļa rādītāju tiem, kas meklē ceļu mājup. Putni, kas ik gadus atgriežas tajās pašās ligzdošanas vietās, atrod tās pēc atmiņas. Vispārējo virzienu no ziemeļiem uz dienvidiem un atpakaļ uz dzimtajām zemēm viņiem norāda pavisam sevišķa sajūta, par kuru runa būs vēlāk. Bet, nonākuši pazīstamās vietās, viņi izmanto Mnemozīnes palīdzību. Un nekad tā viņiem neatsakās palīdzēt. Lakstīgala, atgriezusies no Āfrikas, uzmeklē mūsu bezgalīgajos mežos pat ievu krūmu, kurā pagājušajā pavasarī dziedājusi serenādes savai draudzenei.

Bet mēs zinām arī dzīvniekus, kuri vēl uzticīgāk paklausa Mnemozīnes padomiem.

Sie dzīvnieki nav lieli, bet viņu nozīme planētas dzīvē un gandrīz visu pasaules zemju lauksaimniecībā nebūt nav proporcionāla viņu lielumam.

Runa ir par racējlapsenēm. Viņas nedzīvo pēc citu lapseņu paradumiem lielā barā. Tās ir nelabojamas in- dividuālistes. Vientulībā, aci pret aci viņas cīnās pret dzīves likstām.

Daudzas racējlapsenes rok aliņas zemē. Pēc tam lido pēc laupījuma. Ķer tauriņu kāpurus, mušas, zirnekļus un dažas pat bites. Paralizē tos, iedzeļot tieši nervu centrā ar garo «šķēpu», kuru daba devusi racējlapsenēm, un nes uz alu. Ievelk aliņā iekšā. Izdēj uz laupījuma vienu vai vairākas oliņas. Šis laupījums ir labi iekonservēts un tāpēc nebojājas,kaut arī nekustas.

Dažas racējlapsenes pēc upuriem izdarītās ķirurģiskās operācijas aizber aliņas un vairs tajās neatgriežas. Barības, kuru viņas tajā ievilkušas pašā sākumā, pietiks kāpuru iztikai visā to dzīves laikā, līdz tie pārvērtīsies par kūniņām. Turpretim citas racējlapsenes bieži atlaižas uz aliņām un piebaro kāpurus ar svaigām mušām.

Pirmajām racējlapsenēm ce|š uz aliņu jāatceras neilgi. Astoņos vai desmit medību izlidojumos viņas piepilda ar «iekonservēto» provīziju visas apakšzemes noliktavas. Otrām lapsenēm visu laiku, kamēr kāpuri aug un attīstās — daudz dienu un nakšu jāatceras viņu atrašanās vieta.

Ir arī tādas racējlapsenes, kuras izbaro pēcnācējus uzreiz vairākās aliņās, kas izraktas tālu cita no citas.

Aliņas ir nelielas un tikko pamanāmas, bet dažas lapsenes, aizlidodamas pēc laupījuma, aizsedz ieeju tajās ar akmentiņiem un smilšu graudiņiem. Un aizlaižas tālu — desmitiem un simtiem metru. So apbrīnojamo kukaiņu ārkārtīgā atmiņa, kā redzams, ir ļoti rets fenomens.

To ir pētījuši dažādi zinātnieki, sevišķi daudz starp viņiem bijis holandiešu.

Bišu vilks un citi

Par bišu vilku dēvē racējlapseni filantu. Filants rok aliņas smilšu klajumos, kāpās zem priedēm, putekļainu ceļu malās. Smiltis sviež starp kājām kā suns.

Kad aliņa gatava, bišu vilks aizlido pēc laupījuma. Viņš zina, kur bites vāc medu. Lido turp. Notver biti, dūriens ar dzeloni — un viņa, kā saka, ne dzīva, ne mirusi.

Vilks nes biti uz savu aliņu. Bet tur viņu sagaida zināma dekorāciju pārmaiņa. Kamēr viņš raka aliņu, mēs aplikām tai apkārt priežu čiekurus, vienkāršus priežu čiekurus. Bet, kad viņš medīja bites, pārnesām čiekurus mazliet tālāk nost un salikām atkal lokā, tomēr ta,

lai aliņa tagad atrastos ārpus loka, nevis tā iekšpusē kā agrāk.

Vilks nešaubīdamies nolaižas ar biti loka iekšpusē — viņš taču, aiziedams medībās, bija iegaumējis, ka aliņai apkārt ir čiekuri. Biti noliek, bet pats meklē ligzdu. Ilgi meklē loka iekšpusē, ārpus tā neizskrien. Bet viņš, protams, velti meklē — aliņa ir tālāk, aiz čiekuriem, tur kur viņš nemaz nedomā meklēt.

Pārvietosim čiekurus jaunā vietā, un bišu vilks lidos tiem līdz un nosēdīsies šā «karuseļa» centrā, līdzko mēs atņemsim rokas. Pārvietosim vēl, un viņš atkal būs tur.

Sis eksperiments pierāda, ka lapsene atrod aliņu, iegaumēdama dažādu priekšmetu novietojumu tai apkārt.

Tieši priekšmetu novietojumu, nevis pašus priekšmetus. Ja čiekuru loku, kamēr lapsene lido pēc laupījuma, nomainīsim ar tādas pašas krāsas skaidiņām, bet čiekurus saliksim netālu kaudzītē, lapsene lidos nevis uz čiekuriem, bet gan uz skaidu loku.

Ja mēs, kamēr lapsene lido, izvietosim čiekurus kā Lielā Lāča kausu, racējlapsene lidos uz to «zvaigznāja» daļu, kur atrodas pats kauss, kas kaut cik līdzīgs lokam, bet «kātu» atstās neievērotu.

Interesanti tomēr, kādus priekšmetus lapsene iegaumē labāk — plakanus vai telpiskus? Vai viņai ir stereosko- piskā redze?

Lai to noskaidrotu, pētnieki izveidoja tās aliņai apkārt loku no pamīšus saliktām pussfērām un ripām. Kad vilks bija aizlidojis medībās, no viena loka izveidoja divus — vienu pa kreisi 110 aliņas ar pussfērām, otru pa labi no tās tikai ar plakanām ripām.

Lapsene atgriezās un atrada uzreiz divas orientieru sistēmas — plaknes un telpisko. Viņa gandrīz vienmēr izvēlējās telpisko.

Ar tādu pašu paņēmienu konstatēja, ka raibiem priekšmetiem un ligzdai tuvākiem priekšmetiem racējlapsenes dod priekšroku pret vienkrāsainiem un tālākiem.

Tagad vēl jautājums: kad lapsene iegaumē orientierus — no zemes, kamēr rok aliņu, vai no gaisa, aizlidodama pēc laupījuma?

Iekams aizlido, daudzas racējlapsenes minūti vai divas minūtes riņķo virs ligzdas. Varētu domāt, ka lidodamas viņas iegaumē apkārtni. Bet nākošais eksperiments mūs pārliecina, ka galvenos priekšstatus par orientieriem lapsene gūst no zemes.

Noliksim aliņas priekšā divus vienādas formas un lieluma taisnstūrainus koka klucīšus, bet vienu divreiz tālāk nekā otru. Mēs pamanīsim, ka lapsene galvenokārt orientēsies pēc aliņai tuvākā klucīša. Tagad tālākā klucīša vietā noliksim jaunu koka taisnstūri. Tas visādi līdzīgs iepriekšējam, arī atrodas tajā pašā vietā, tikai divreiz augstāks par to. Lapsene orientēdamās nevienam no šiem klucīšiem skaidri nedos priekšroku.

Lieta tāda, ka virsotnes abiem klucīšiem — gan tuvākajam, gan tālākajam — lapsene redz no zemes zem viena un tā paša redzes leņķa, un tāpēc viņai liekas, ka tālākais orientieris atrodas tikpat tuvu aliņai kā tuva- kais un divreiz mazākais.

Optiska malda dēļ viņa nepamana starp koka klucīšiem nekādu atšķirību.

Tas tā ir, ja skatās uz tiem no zemes. Ja aplūko tos no gaisa, atšķirība starp klucīšiem uzreiz ir redzama!

Tātad aliņai tuvākās pazīmes lapsene iegaumē, kad rok aliņu. Bet kādēļ gan tādā gadījumā viņai vajadzīga apvidus apskate no gaisa pirms aizlidošanas medībās?

Tas viņai vajadzīgs, lai izpētītu attālāko apkaimi, nospraustu, tā sakot, galvenos posmus ceļā uz ligzdu. Sīkie priekšmeti pie aliņas notālēm nav pamanāmi, tāpēc ceļu atpakaļ būs grūti atrast bez lielākiem un attālākiem rādītājiem.

Tos lapsene arī pēta orientēšanās lidojumā, kas ilgst tikai trīsdesmit līdz simt sekundes.[25] Tāpat cilvēks, vēlēdamies atrast ceļu atpakaļ uz kādu vietu, iegaumē sākumā tuvākos un konkrētākos priekšmetus un būves, bet pēc tam attālinādamies saglabā savā atmiņā apvida izcilākos orientierus.

Kāds pētnieks nolika lapsenes aliņas priekšā plakanu kvadrātu ar stūri pret aliņu un tieši pret šo stūri zināmā attālumā iesprauda zemē lielu zaru.

Aliņa atradās starp kvadrātu un zaru uz līnijas, kas tos savieno.

Kad lapsene bija aizlidojusi, viņš pagrieza kvadrātu par četrdesmit pieciem grādiem tā, ka pret zaru tas bija tagad vērsts nevis ar stūri, bet gan ar vienu no malām. Lapsene atgriezās un meklēja pie zaram tuvākajiem diviem stūriem.

Nākošajā lapsenes reisā pēc provianta pētnieks pārnesa zaru pa kreisi un iesprauda to pret kreiso stūri. Lapsene meklēja pie tā, pareizāk sakot, starp to un zaru, kaut gan aliņa bija palikusi tālu pa labi.

Gluži tāpat, kad viņš bija pārnesis zaru pa labi — pret labo stūri, lapsene devās uz turieni un meklēja tur.

Tātad racējlapsenes iegaumē ne tikai tiešo ligzdas apkaimi, bet arī tās stāvokli attiecībā pret attālākiem priekšmetiem.

Pirmām kārtām viņu uzmanību piesaista koki. Lapsenes atzīst par labāku lidot uz medībām gar kādu aleju vai krūmu rindu, lai, lidojot gar to atpakaļ, vieglāk atrastu savas mājas.

Racējlapseņu tiekšanos pēc kokiem kā pirmklasīgiem orientieriem pierāda šāds eksperiments. Lapsene bija pieradusi lidot pēc laupījuma gar mākslīgu koku aleju, ko eksperimentētāji bija sastādījuši viņas alas tuvumā. Kad visa aleja tika pārvietota mazliet pa kreisi, lapsene lidoja gar to un, protams, neatrada aliņu aiz pēdējā koka, kur bija pieradusi to vienmēr atrast. Aleju novietoja atkal vecajā vietā, bet lapseni noķēra un aiznesa tur, no kurienes viņa bija sākusi meklēt pa neīstajām pēdām. Viņa sāka gan lidot pa agrāko ceļu, bet pēc tam ātri pagriezās pa labi, uz «brikšņiem», un alejas galā viegli atrada savu ligzdu.

Mēģināja aiznest lapsenes dažādos attālumos no aliņām, bet viņas atgriezās pie tām pa taisnu ceļu tikai no nelieliem attālumiem. Jo tālāk atradās viņu starts, jo vairāk laika kukaiņiem bija vajadzīgs, lai izraudzītos pareizo virzienu, un ar jo lielāku Uk.uniu viņi lidoja mājup.

Divdesmit septiņus metrus tālu aiznesta lapsene atgriežas uz ligzdu bez šaubīšanās pa īsāko, tas ir, pa taisno ceļu. Palaista vaļā trīsdesmit piecu metru attālumā, viņa sākumā meta daudz cilpu, pēc tam, aizvien paplašinādama nekārtīgos lokus, nokļuva pazīstamās vietās un tad sāka lidot taisni.

Vēl ievērots arī tas, ka, atgriezdamās taisni uz ligzdu no nelieliem attālumiem, lapsenes orientējas laikam gan pēc mums maz pamanāmiem rādītājiem, kuru vienmēr ir daudz jebkurā virzienā, bet kurus kukaiņi iegaumē acīm redzot, tādēļ lai neapgrūtinātu atmiņu ar pārāk daudzām detaļām) tikai tiešā ligzdas apkaimē. Bet, kad lapsenes bija aiznestas tālu, viņas sākumā lidoja uz augstu koku puduri, kas atradās nomaļus, aplidoja tam apkārt, līdz ar to apmezdamas lielu līkumu, bet pēc tam taisnā ceļā aizsteidzās uz ligzdu. Acīm redzot, koki šajā gadījumā bija no visām pusēm labi pamanāms orientieris tāliem lidojumiem. Un, kaut gan tic auga sānis no taisnā ceļa, lapsenes izmantoja tos, apgrūtinādamas gan savus spārnus, bet atbrīvodamas atmiņu no liekas slodzes.

Dažām lapsenēm (galvenokārt smilšlapsenēm) orientēšanās problēmu sarežģī vēl arī tas, ka, nonāvējušas pārāk lielu medījumu, viņas nevar pacelt to un velk pa smiltīm. Ceļu iegaumē no gaisa, bet atgriežas uz mājām pa zemi. Uzdevums nav viegls pat cilvēkam ar viņa abstraktas salīdzināšanas spējām.

Bet lapsene lieliski tiek galā ar šo uzdevumu. Viņa velk smago kāpuru tik droši un pa tīk taisnu ceļu, ka uzreiz redzams: savu maršrutu viņa zina. Dažreiz gan viņai rodas «šaubas» — un mazais dzīvais aeroplā- niņš pamet smago nastu un, spārnus trīsinādams, rāpjas kokā. Skrien pa tā mizu, uzspurdz augstāk, lai pa- raudzītos uz apvidu no augšas. Apskatās un nolaižas lejā, pakampj kāpuru un velk tālāk.

Varat nešaubīties: viņas bērniņi badu necietīs, smilš- lapsene katrā ziņā atradīs ceļu uz mājām.

VĒJŠ — SABIEDROTAIS UN IENAIDNIEKS

Bara sajūta un tās palīgi

\ad noraugāmies putnos, kas devušies tālā ceļojumā, neviļus uzdodam sev 'jautājumu: kas viņus vada? Vai viņi visi orientējas patstāvīgi, bet stūrmaņu «aprēķini» sakrīt, tāpēc arī bara kurss ir tik pastāvīgs, vai arī putnus vada navigācijā visspējīgākie «vadoņi», bet «pūlis» cenšas tikai neatpalikt no viņiem?

Tomēr diezin vai tā ir — tikai nedaudziem dzīvniekiem ir barveži. Lielākoties (ja arī ne vienmēr) katrs barā vada sevi pats, bet šajā laikā dominējošā tendence turēties kopā neļauj baram «izjukt». Ja kāds individuālists par daudz novirzīsies no kopēja kursa (navigācijas orgāni darbojušies neprecīzi), bara sajūta tūdaļ atgriezīs viņu atpakaļ, un kļūda neietekmēs kopējo kursu, kurš tikai tad aizvirzīsies mērķim garām, kad lielākā daļa «kompasu» barā būs sabojājušies.

Izsekosim, piemēram, aklo skudru ecitonu ceļojuma kolonai. Viņas neko neredz, bet aklums šos mūžīgos nomadus nav noskaņojis nometnieku dzīvei. Mēs jau zinām, ka viņas būvē pagaidu patvērumu no porainā kamolā savītiem ķermeņiem tikai tad, kad mātei jāizdēj oliņas un kad kāpuriem jāiekūņojas. Tiklīdz tas noticis, skudras atkal staiga pa lielās Amazonijas sūnām un lauzām, aprijot visu dzīvo savā ceļā.

Kādas sajūtas norāda viņām ceļu?

Domā, ka tikai oža. Tāpat kā daudzas skudras, arī ecitoni iezīmē trases. Bet šo zīmju smarža ir ievērojami stabilāka nekā viņu redzīgajiem brāļiem. Tā saglabājas nedēļām ilgi uz takas, pa kuru gājusi ecitonu armija.

Katra skudra šajā armijā skrien vai nu pa veco taku, ko sen jau ieminusi cita aklo nomadu saime, vai arī pa savu priekšā aizsteigušos brāļu atstātajām zīmēm.

Tagad iedomāsimies, ka ecitoni aizgājuši līdz vietai, kur vecās pēdas izbeidzas, — tās vai nu noskalojis lietus, vai apbērušas nokritušās lapas, vai arī tās izzudušas aiz kāda cita cēloņa, kas nav svarīgi, bet skudras tagad ir zaudējušas ceļa rādītājas smaržas. Kā viņas rīkosies?

Priekšējās skudras vēl paskries kādu gabaliņu tālāk. Tiklīdz viņas sajutīs, ka pierastās smaržas vairs nav viņu ceļā, tūdaļ atgriezīsies atpakaļ, sastapsies ar armijas fronti un pievienosies tai, lai kopā ar biedrenēm vēl mazliet paietos uz priekšu pa ceļu, kas iezīmēts ar viņu pašu smaržu, — pa pēdām, ko atstājuši uz priekšu aizsteigušies un atgriezušies pionieri. Pēc tam jauns izlūku vilnis dodas neizpētītajā telpā un steidzīgi atkāpjas (tomēr viņi neaizmirst pa ceļam paķert kādu laupījumu) — un visa armija vēl mazliet pavirzās uz priekšu.

Tā ecitoni ceļo līdzīgi krasta bangu viļņiem, kas uz- šļācas pludmalei, tikai ar to atšķirību, ka jūras viļņi apskalo mūžam vienus un tos pašus akmeņus, bet ecitoni tomēr pavirzās uz priekšu. Viņu kustības mehāniku var vēl salīdzināt ar tanka kāpurķēdēm, kuras mašīna pati klāj zem sevis. Tā arī skudru pūļi, izsūtot sev pa priekšu izlūkus un atsaucot tos tūdaļ atpakaļ, ierīko nestaigātā apvidū trases, pa kurām «plūst» visa orda.

Protams, ne tikai oža vien palīdz bara sajūtai realizēt savu kontroli pār individuālistiem un saliedēt baru. Redze arī te piedalās. Pat tauriņi, kuri nereti ceļo ļoti izkliedētos baros, cenšas lidojumā pēc iespējas cits citu neizlaist no redzes lauka.

Bet tur, kur redze vairs nevar palīdzēt, piemēram, miglā, meža biezoknī vai nakti sliktā laikā, dzīvnieki mobilizē savas ausis un skaņas lokatorus (kuriem tie ir). Pērtiķi, ceļodami pa tropu koku biezo lapotni, sauc cits citam «hallo!» (protams, savā pērtiķu valodā).

Gājputni arī visu laiku sasaucas, ja nakts ir tumša un viegli var apmaldities.

Bauro ari valzirgi miglā, turpretim labā laikā viņi ir lieli klusētāji. Bet ziemeļbrieži nenopūlē balss saites: viņu signālsistēma — cīpslu pelengators, kā zinām, strādā automātiski.

Tātad jautājumi par kārtības uzturēšanu barā — kopējā kursa izvēli — tiek izšķirti grupas ceļojumā bez sevišķām pūlēm. Sarežģītāk ir konstatēt, ar kādiem līdzekļiem katrs migrants pats sev izvēlas pareizo kursu. Bišu un putnu navigācijas paņēmieni tagad vairs nav pilnīgs noslēpums, turpretim noslēpumainā virziena sajūta, kas vada citus spārnainos ceļotājus — siseņus un tauriņus, joprojām mums vēl ir tabula rasa.

Kursa koriģēšanas sajuta

Spārnainie kukaiņi, dodamies tālā ceļā, kļūst atkarīgi no kādas ļoti kaprīzas stihijas — vēja. No tā bieži vien arī putni cieš, bet mazā kukaiņa ceļa tas nereti liek nepārvaramus šķēršļus.

Bites no vēja atkarīgas mazāk, jo neaizlido tālu no stropa un tāpēc vējš tikai nedaudz viņas novirza sānis. Bet siseņiem un tauriņiem, kas bieži vien veic tūkstošiem kilometru lielus attālumus virs jūras un sauszemes lielā augstumā, kur gaisa strāvas ir sevišķi stipras, vajadzīgi īpaši instinkti, kas ne tikai nosaka virzienu, bet arī izdara korektīvu, kurā ņemts vērā vējš.

Tātad orientēšanās sajūta tauriņam ir sarežģītāka nekā putnam. Putnam, īsi sakot, jānosaka tikai virziens vien — kurp rāda viņa dabiskais kompass, turp arī jālido. Vējš samērā maz novirza viņu no kursa. Tikai ļoti stiprs vējš aiznes sānis arī putnus, bet tad viņi parasti nelido.

Turpretim kukaiņus tālu aiznes sānis pat lēns vējiņš. Arī labā laikā viņiem krietni jānopūlas, lai tam pretotos. Siseņiem un tauriņiem nepietiek tikai ar virziena sajūtu (saules, magnētisko vai kādu citu), nepieciešama vēl novirzes jeb, tā sakot, kursa koriģēšanas sajūta, kas grozītu lidojuma kursu atbilstoši vējam. Citādi, ja kukainis neatlaidīgi lidos, teiksim, uz zieme|iem, bet vējš visu laiku novirzīs viņu uz austrumiem, mērķis nekad netiks sasniegts. Lai nok|ūlu vajadzīgajā vietā, šajā gadījumā japagriežas uz ziemeļrietumiem zem noteikta leņķa pret agrāko kursu. Sā leņķa lielums atkarīgs no vēja stipruma.

So teorētisko apsvērumu pareizību apstiprina daži novērojumi.

Tauriņi monarhi, kā mēs jau zinām, no gada gadā atlaižas ziemot platības ziņā ļoti nelielos dienvidu rajonos un pat uz vieniem un tiem pašiem kokiem. Tātad viņi lido uz dienvidiem nevis kurp pagadās — lai tikai nokļūtu siltā vietā, — bet gan sprauž konkrētāku mērķi. Bez derivācijas korektīva monarhi neziemotu savos tradicionālajos mājokļos.

Beidzot, daži pētnieki paši savām acīm redzējuši, ka kukaiņi pēkšņā vēja brāzmā manevrējuši lidojumā, mainot kursu tā, lai ņemtu vērā šo pašu korektīvu.

Doktors Viljamss grāmatā par kukaiņu migrācijām raksta, ka reiz Austrumāfrikā novērojis siseņus, kas lidojuši uz ziemeļaustrumiem. Pēkšņi uzpūtis dienvidaustrumu vējš. Tūlīt viss bars kā pēc komandas pagriezies mazliet uz vēja pusi un sācis lidot uz austrum- ziemeļaustrumiem. Mazo lidoņu ķermenīši bijuši vērsti uz to pusi, kaut gan pirms vēja brāzmas viņu ķermeņu gareniskās asis bijušas vērstas uz ziemeļaustrumiem. Tomēr visas eskadriļas lidojuma virziens virs zemes pēc šā manevra nav mainījies — bars joprojām virzījies uz ziemeļaustrumiem. Vēja radītās novirzes korek- tīvs ticis izdarīts apbrīnojami precīzi!

Kad vējš norimis, kukaiņi no jauna mainījuši kursu un, tāpat kā agrāk, lidojuši tieši uz ziemeļaustrumiem. Līdz ar jaunu vēja brāzmu viņu ķermenīši atkal pagriezušies par vajadzīgo leņķi attiecībā pret vēju, koriģējot novirzi.

Tāpat manevrē arī tauriņi. Un viņu manevri pierāda, ka kursa koriģēšanas sajūta kukaiņiem ir labi attīstīta. Teicami viņiem funkcionē arī mums pagaidām nezināmais mehānisms, kas nekavējoties saskaņo ar šās sajūtas norādījumiem arī visu dzīvnieka lidošanas aparātu. Te rodas vēl viens jautājums, kas jāatrisina: kā kukainis uzzina, no kurienes vējš pūš?

Pirmajā mirklī tas šķiet nenozīmīgs jautājums. Faktiski tas ir daudz sarežģītāks, nekā liekas.

Cilvēkam, kas ar abām kājām stingri balstās uz zemes, viegli spriest, no kuras puses uzpūtis vējiņš. Bet arī viņam nav viegli noteikt, cik ātri griežas Zeme viņam zem kājām. Mēs taču ar apmēram astoņpadsmit kilometru ātrumu minūtē joņojam kopā ar Zemi. Dzīvnieks lidojumā ari kustas kopā ar gaisu. Ja vējš pūš, nemainīdams virzienu, ar vienmērīgu spēku vai ja šis spēks pakāpeniski pieaug vai samazinās, tad vēja strāvā iekļuvušam kukainim grūti noteikt, no kurienes un ar kādu spēku tas pūš. Bet bez šiem datiem nevar «aprēķināt» pareizu korektīvu vēja radītajai novirzei.

Domā, ka šis korektīvs tiek izdarīts tajā brīdī, kad pirmās vēja pūsmas sasniedz kukaini. Tikai tad šis vējš ir uztverams. Pastāv hipotēze, pēc kuras dzīvnieka acis pirmās signalizē par novirzi, kad tā notiek.

Tiklīdz uz acs tīklenes atpakaļ skrejošo ainavu redzes attēli sānu novirzes ietekmē maina savu virzienu, dzīvnieks pagriežas un lido tā, lai redzes iespaidu maiņa viņa saliktajas acīs noritētu agrākajā kārtībā.

Sī teorija ir diezgan naiva. Tomēr dīvaini, ka to, šķiet, apstiprina daži eksperimenti un novērojumi.

Konstatēts, ka sisenis necieš «kinolentas» atpakaļ- gājienu, tas ir, viņš izturas normāli, kad atpakaļskrejo- šās zemes ainas, kas zib uz viņa acs tīklenes (kā uz kinoprojektora ekrāna!), virzās 110 priekšas atpakaļ. Kad tās sāk skriet uz pretējo pusi, sisenis nekavējoties pagriežas par simt astoņdesmit grādiem un lido atpakaļ. Ja sisenim, kurš sēž aptumšotā kamerā, parāda uz divām paralēlām sienām no vilciena vai lidmašīnas lodziņa uzņemtu kinofilmu, viņš pagriežas ar galvu tajā virzienā, kādā braucis operators vilcienā vai lidmašīnā. Tiklīdz sāksim rādīt filmu uz pretējo pusi — no beigām, sisenis nekavējoties izdarīs savu slaveno pusvolti.

Liela bioloģiska jēga ir šajos pagriezienos.

Iedomājieties siseni lidojumā. Šoreiz viņš lido pret vēju, bet vējš arvien pastiprinās. Kukainis izmisīgi strādā ar spārniem, tomēr viss veltīgi, jo vējš kļuvis stiprāks un bez žēlastības nes viņu atpakaļ. Lūk, tad, tiklīdz zeme apakšā sāk skriet uz priekšu, arī notiek glābjošais pagrieziens. Pagriezies sisenis tagad lido pa vējam. Šādi manevri, kurus reizē izdara viss bars, novēroti ne vienu reizi vien. Domā, ka tieši acis dod pagrieziena signālu. Pierādījums tam ir ne vien jau aprakstītais eksperiments ar kinolentu, bet arī šāds novērojums.

Reiz pāri lielam Āfrikas ezeram lidoja siseņu bars. Kad kukaiņi jau bija tālu aizlidojuši no krasta, pēkšņi sāka pūst stiprs pretvējš. Un notika vēl nepieredzēts gadījums: bars vis nepagriezās pēc sava paraduma un nesāka lidot pa vējam, bet gan sajuka un bezjēdzīgā spēku sasprindzinājumā cīnījās ar vēju, nemainot kursu. Vājiem kukaiņiem, protams, nav pa spēkam tāda sacensība. Vēja brāzmas izmētāja siseņus pa visu ezeru un atsvieda tos atkal turpat atpakaļ, kur viņi bija sākuši savu lidojumu pār ūdeni. Un tikai tad, kukaiņi, šķiet, aptvēra, ka velti tērē spēkus cīņā ar stihiju. Beidzot viņi izdarīja pagriezienu par simt astoņdesmit grādiem un aizdrāzās ar saviem un ar Boreja spārniem.

Pretvējš bija pārsteidzis siseņus virs ezera tālu no krastiem. Un, kad tas sāka nest viņus atpakaļ, kukaiņi neredzēja apkārt neko citu kā tikai vienmuļu ūdeni. Virs ūdens grūti izšķirt, uz kuru pusi griežas «kino- lenta». Tāpēc kukaiņi arī nepamanīja, ka viņus nes atpakaļ, un velti strādāja ar spārniem. Kad zem viņiem atkal bija zeme, pagrieziena sistēma automātiski sāka darboties.

Siseņi un lietus nāk reizē

Jau bībelē teikts, ka siseņi un lielus gāzes atnāk vienā laikā. Jaunākie novērojumi apstiprina šādu savstarpēju sakarību.

Notiek tas tāpēc, ka siseņi atzīst par labāku neapgrūtināt sevi un parasti lido turp, uz kurieni pūš vēji. Bet vējš pūš uz zema barometriskā spiediena pusi un aiznes turp lietus mākoņus, reizē ar tiem arī siseņu mākoņus. Tā ka nevis lietus izsauc siseņus vai siseņi lietu (kaut gan ticējumos ari tā notiek!), bet abas šīs parādības atkarīgas no vēja. Tā, piemēram, 1949. gada rudenī Arābijā pirmie siseņu bari parādījās Makullas rajonā reizē ar šausmīgu lietus gāzi. Trīsdesmit sešu stundu laikā no debesīm nogāzās zemē apmēram astoņpadsmit centimetru nokrišņu, turpretim parasti visa gada laikā te nenolīst vairāk par divdesmit divi ar pusi centimetriem.

Nakti siseņi pavada sastingumā, bet no rīta, kad uzlec saule, sasildās. Kukaiņi izlien saulainās vietiņās, rāpjas pa stiebriem augstāk. Daži jau sasildījušies un sākuši lidot. Paceļas gaisā citi. Šķiet, it kā zeme mutuļotu — bars griežas gan pa labi, gan pa kreisi. Un tad jau viss milzu bars ir sasildījies un ceļas pret debesīm kā stepes ugunsgrēka dūmi.

Siseņi parasti startē pret vēju — tad aerodinamika atvieglo pacelšanos. Bet, tiklīdz bars uzņēmis augstumu (dažreiz līdz diviem kilometriem!), stipras gaisa strāvas satver to un nes sev līdz.

Un tad vairs nav svarīgi, kādu kursu bars ieturējis un kurp devies. Tuvākais zema spiediena apgabals (vai kāds apvidus ceļā uz to) būs tā nolaišanās vieta.

Tas notiks tad, ja siseņi būs, tā sakot, pārāk augstu uzkāpuši debesīs. Turpretim, ja viņi lido nelielā augstumā un ja vējš nav ļoti stiprs (un nespiež viņus izdarīt pagriezienu), tad gadās, ka tie lido ari zem leņķa pret vēju. Tas redzēts ne vienu reizi vien. Tomēr šādiem lidojumiem droši vien ir tikai vietēja nozīme.

Siseņi var orientēties arī pēc saules. Katrā ziņā dažos eksperimentos, kad sauli aizēnoja un tās vietā uz lidojošajiem kukaiņiem virzīja saules zaķīti, viņi pagriezās atpakaļ. Tāpat reaģēja arī siseņu kāpuri, kas ceļo pa zemi.

Tauriņu saules kompasus vēl neviens nav pārbaudījis, un mēs nezinām, vai viņiem tie ir. Zinām tikai, ka virziena sajūta tauriņiem ir ļoti precīza. No vēja tā nav atkarīga — lai kurp tas arī pūstu, tauriņi nenovirzās no sava ceļa. Tāpēc stiprā vējā viņi kļaujas pie zemes, kur tā brāzmas nav tik spēcīgas, vai arī vispār nelido.

Viljamss redzējis, kā pār nelielu pļaviņu Tanganjika lidojušas dažādos virzienos vairākas caurccļotāju tauriņu sugas, bet vējš pūtis pavisam uz citu pusi. Tauriņi lidojuši pāri daudzas dienas. Reiz pār to pašu pļaviņu aiztraukusies tālā ceļā siseņu eskadriļa — daudzi miljoni siseņu. Visi kukaiņi — kā tauriņi, tā arī siseņi — lidojuši apmēram (rīs metru augstuma, «bet tas netraucēja katrai sugai ievērot savu ceļa virzienu».

Migrējošajiem tauriņiem ir vēl viena noslēpumaina īpatnība: viņi vienmēr cenšas šķērslim pārlidot pāri, nevis lidot tam apkārt. Ceļā gadās koks. Tauriņš lido gar stumbru uz galotni, pārspurdz tai pāri un nolaižas leja gar otru stumbra pusi. Tā viņi pārlido arī pār mājam pāri jumtiem, it ka baidītos pazaudēt tikai viņiem vien redzamo līniju, kuru stūrmaņa «zīmulis» novilcis pār visiem nelīdzenumiem uz planētas.

Vēl jocīgāk tauriņi pārvar gravas un aizas. Viņi nelido vis taisni no vienas malas līdz otrai, bet gan nolaižas tajās līdz pašam dibenam pa nogāzi, pēc tam paceļas augšup pa pretējo nokalni.

Ja tauriņi ceļā sastop biezu tropu mežu, tad uzlaižas virs kokiem un lido pār to galotnēm tāda augstumā, kadā parasti lidinās virs zemes. Lielus meža klajumus, kas gadās ceļā, šķērso tāpat kā gravas — nolaižas lejā, pēc tam atkal paceļas augšā pie pretējās meža sienas.

Tauriņu ceļš vienmēr ir apbrīnojami taisns, un reiz uzņemto virzienu viņi ietur ļoti ilgi. Ne vējš, ne lieli šķēršļi ceļa nevar piespiest viņus grozit maršrutu. Gadās, ka tauriņi novirzās no kursa, lai pārlidotu par kalnu grēdu pa kadu sarežģītu ceļu vai atspirdzinātos ar ziedu sulu pļavā, vai arī pārnakšņotu tuvumā esošā birzē. Reizēm viņus aiznes sānis ari niknas vēja brāzmas. Tomēr, tiklīdz šo cēloņu ietekme izbeidzas, tauriņi atkal uzņem agrako kursu un lido pa to ar apskaužamu neatlaidību.

Tomēr reiz redzēts, kā monarhi šķietami bez kāda iemesla mainījuši virzienu. Un darījuši to divas reizes dažu simtu metru garā ceļa gabalā. Izstiepušies rindā, viņi lidoja uz dienvidiem gar kādu Ontario ezera līci. Piepeši krasi pagriezās uz austrumiem, nolidoja tā kādu puskilometru un atkal uzņēma kursu uz dienvidiem.

Visu dienu monarhi, kas lidoja no ziemeļiem, atkārtoja šo divkāršo pagriezienu ar stereotipu precizitāti.

Kādēļ tas bija vajadzīgs? Un kā viņi uzmin, kur jāpagriežas?

Mēs to nezinām, nezinām ari, kādus rādītājus — saules, magnētiskos vai kādus citus mums vēl nezināmus — izmanto tauriņi, kad viņi ceļo pa planētu.

Straume nav vējš, tomēr arī ta novirza

Dažas zivis uz redzamās pasaules ainām, kas zib aiz viņu acu redzenes, reaģē līdzīgi siseņiem, tikai ar to atšķirību, ka tad, kad straume viņas aiznes un visi tuvākās apkaimes priekšmeti strauji skrien atpakaļ, cenšas peldēt nevis pa straumi, bet gan pret to.

To labi parāda šāds eksperiments ar stagaru, mazu zivtiņu, kas dzīvo gandrīz visur mūsu upēs. Laboratorijās ar stagariem izdarīts daudz visdažādāko eksperimentu.

Stagars stikla burkā uz rotējoša galdiņa, ja to negriež pārāk ātri, vienmēr peld uz griešanās kustībai pretējo pusi — peld it ka dzīdamies pakaļ priekšmetiem, kuri skrien atpakaļ. Bet, ja burkai pārklāj necaurspīdīgu kupolu un pēc tam sāk to griezt reizē ar burku, tad stagars nekādi uz to nereaģē — netiecas ne uz vienu pusi. Peld bezmērķīgi visos virzienos, jo droši vien nemaz nejūt, ka burka griežas.

Tagad apliksim burkai apkārt platu papīra lentu ar vertikālām svītrām uz tās iekšējās puses. Lentas augstums ir tāds pats kā burkai, un stagars neko citu apkārt neredz kā tikai svītras uz papīra. Sāksim griezt lentu ap burku, un stagars peldēs pakaļ svītrām — kurp griezīsies lenta,-turp dosies arī viņš. Lenta griežas pretēji pulksteņa rādītāja kustībai — zivs burkā tāpat. Sāksim griezt svītraino ekrānu pulksteņa rādītāja kustības virzienā — un stagars kā uzvilkts sāks riņķot tam līdz.

Ko tas viss nozīmē? Acīm redzot, to, ka stagars nesajūt ūdens kustību tieši (tāpat kā cilvēks nepamana zemes griešanos, griezdamies kopā ar to). Bet, cenzdamies pēc iespējas vienmēr turēties pret straumi, lai upes ūdens neaiznestu viņu tālu uz leju, uz grīvu, viņš uzzina par pašu aiznešanu, par to, kurp ūdens tek, pēc upē esošo nekustīgo priekšmetu «kustības», tāpat ka sisenis tādā pašā situācija. Kad apkārt viss, kas nepeld ūdenī, — gan aļģes, gan akmeņi, gan krasti — skrien atpakaļ, tad tas nozīmē, ka ūdens tek uz priekšu, tas ir, uz pretējo pusi. Lai neaizskrietu tālu no mājām, jāpeld turp, uz kuru pusi skrien priekšmeti.

Nav skaidrs, vai šāds instinkts attīstīts arī jūras zivīm vai tikai upes zivīm, kurām pastāvīgi jāpretojas straumei, lai ar saviem ķermeņiem nepieblīvētu upju grīvas. Katrā ziņā zināma atkarība no straumēm novērota arī jūras zivju izturēšanās veidā. Tur, jūrā, daudzos gadījumos, acīm redzot, darbojas viens kopējs likums: vairoties zivis dodas pret straumi, bet atpakaļ, uz ziemas mitekļiem vai barošanās vietām, — pa straumi, kas aiznes turp arī viņu ikrus un mazuļus.

Eiropas tunzivju bari vasaras beigās aiziet nārstot no Ziemeļjūras uz dienvidiem — uz Austrumatlantiku un Vidusjūru (peld pret Golfa straumi). Izlaidušas tur aprīlī un maijā ikrus, tunzivis atkal siltajai straumei līdz virzās uz ziemeļiem — tur barības vairāk.

Tāpat dara arī daudzas citas zivis, un Skotijā izdarītie eksperimenti ar plekstēm šo likumu ilustrē sevišķi uzskatāmi.

Plekstes, kas dzīvo pie Austrumskotijas, nārstot peld uz ziemeļiem pret straumi, kura tur virzās uz dienvidiem. Citi šo zivju bari, kas barojas pie Šetlendas salām, arī, kad pienāk laiks vairoties, ceļo uz ziemeļiem pret straumi, kura cirkulē pulksteņa rādītāja kustības virzienā ap salām. Kad Austrumskotijas plekstes, kuras bija noķertas ceļā uz nārsta vietām, atveda uz Šetlendas salām un palaida te vaļā (protams, iezīmētas), viņas vis nepeldēja atpakaļ uz dzimtajiem krastiem, kurp nesa dienvidu straume, bet gan devās kopā ar vietējām plekstēm pret straumi — uz ziemeļiem.

Dažos jūras ceļos lielas straumes, kas gadsimtiem ilgi plūst pa vienu ceļu, var būt par gidiem tiem, kas okeānā neuzturas vienā vietā. Domā, kaut arī tas vēl nav pierādīts, ka pat upes zušus viņu drosmīgajā transatlantiskajā reidā uz neredzamajiem Sargasu jūras krastiem vada straumes.

Zušu kāpurus atpakaļ uz Eiropas krastiem nes Golfa straume. Paši viņi, acīm redzot, neko daudz nenopūlas, lai pārpeldētu okeārui. Bet kā gan pieaugušie zuši tūkstošiem kilometru no Eiropas atrod Sargasu jūru?

Iespējams, tā domā daži pētnieki, viņus ari pārnes pāri okeānam straume. Zušiem vajag tikai, paklausot instinktam, iziet rudenī no upēm okeānā un nolaisties dziļāk — apmēram astoņsimt metru, un tur ūdens pats viņus sāks nest. Zem Golfa straumes — okeanologiem tas tagad labi zināms, — tikai pretējā virzienā tek liela upe — pretstraume, kas kompensē Golfa straumi. Visus, kas ļaujas tās varai, tā aiznes taisni uz Sargasu jūru.

Sī hipotēze ir ļoti pievilcīga savas vienkāršības dēļ, tomēr diez vai tā var visu izskaidrot. Protams, dziļuma pretstraume atvieglo uzdevumu, ko daba nospraudusi zušiem. Bet novērojumi parādījuši, ka viņi arī bez tās «zina», kurp peldēt. Zušiem, kas dzīvo, piemēram, Baltijas upēs, iekams viņi sasniedz šo pretstraumi, jāiziet pa sarežģītiem maršrutiem cauri divām jūrām un daudziem jūras šaurumiem. Sudrabotos zušus, tas ir, tos zušus, kas jau bija devušies ceļā, reiz noķēra pie Zviedrijas krastiem un palaida vaļā mitrā pļavā. Viņi locīdamies sāka līst visi uz vienu pusi. Zivis pagrieza atpakaļ, bet tās stūrgalvīgi ieturēja savu pirmo virzienu — atkal un atkal atgriezās, tiklīdz cilvēki viņas palaida vaļā. Visapbrīnojamākais bija tas, ka zušu izraudzītais kurss nebūt nesakrita ar to, pa kādu viņi bija peldējuši jūrā: tagad zuši līda uz dienvidiem — uz jūru! Nonākuši līdz tai, būtu sākuši peldēt uz rietumiem. Taīad viņiem nav iedzimtas virziena sajūtas. Vai arī tā darbojas tikai ūdenī? Uz sauszemes iedarbojas citi instinkti — ātrāk atpakaļ, pa īsāko ceļu uz jūru!

Zinātne vēl nespēj apmierinoši izskaidrot, kādi fiziskās pasaules rādītāji virza upes zušus uz viņu fantastiskā reida mērķi. Mīkla pagaidām paliek neatminēta.

SAULES BĒRNI

Atkal Mnemozīne

Cilvēki jau sen labi pazīst bites. Jau troglodīti saldināja savu suro dzīvi ar meža bišu medu. Tomēr daudzi šo apbrīnojamo kukaiņu noslēpumi nebija mums zināmi līdz pašam pēdējam laikam.

Visu, ko mēs tagad zinām par bišu gaumi un sajūtām, par viņu navigācijas metodēm un savstarpējās sazināšanās līdzekļiem, par lielās kopienas mazo pilsoņu horeogrāfisko valodu, esam noskaidrojuši, pateicoties kāda austriešu pētnieka uzcītībai un atjautībai. Viņa vārds ir Kārlis Frišs. Vairāk nekā piecdesmit gadu no sava mūža viņš veltīja mājas bišu pētīšanai, un neatlaidīgā darba rezultāti pārspēja visas cerības. Par to, kādu bite redz pasauli, kā viņa tajā orientējas, mēs tagad zinām vairāk nekā par daudzu citu, pēc izcelšanās mums radniecīgāku dzīvnieku sajūtām. Mēs. piemēram, zinām, ka daudzkrāsainā pasaule bitei izskatās dzeltenzilzaļultravioleta. Pat sarkano krāsu, ar kuru daba ir tik bagāta, bite neatšķir. Bet kāpēc tad viņa sēžas uz sarkaniem ziediem? Uz rozēm, piemēram, vai magonēm? Tāpēc, ka sarkanie ziedi atstaro daudz ultravioleto staru, pret kuriem bites ir ļoti jutīgas. Kāda krāsa ir šiem stariem, mēs nevaram pateikt, jo nekad tos neredzam. Mūsu acs no dzimšanas ir akla pret tiem. Tikai daži aparāti pierāda, ka ultravioletie stari tiešām eksistē.

Mēs zinām arī to, ka bite diez vai atšķir kvadrātu no riņķa un trijstūra — ģeometrijā viņa nav stipra. To

ties krustu viņa ļoti labi atšķir starp citām figūrām, jo tas ir līdzīgs puķei, bet no ziediem taču atkarīga visa stropa dzīve. Vispār figūras ar robotām kontūrām, ar sīkāku un kontrastaināku zīmējumu bite pamana uzreiz. Masīvām un ģeometriski regulārām formām viņa gandrīz nemaz nepievērš uzmanību.

Tātad bite, kas aizlido no stropa meklēt saldo baribu, ir pietiekoši labi apgādāta ar visdažādākajiem orgāniem, lai ātrāk atrastu šo barību un neapmaldītos atceļa. Viņas redze sevišķi labi piemērota tam, lai pamanītu priekšmetus, kuri ar savu lielumu, formu un krāsu līdzīgi puķēm. Smalkā oža palīdz bitei labāk orientēties pļavā, un lieliskā atmiņa atkal aizved viņu tur, kur augi dāvā bagātīgu cienastu. Bitēm atmina diez vai ir sliktāka nekā lapsenēm — jātnieciņiem.

Atstādama stropu vai ziedus, kas bagāti ar nektāru, bite kā vienā, tā otra gadījumā izdara orientēšanās lidojumu pār apvidu, lai labak to izpētītu. Ziedu formu un krāsu bite iegaumē tad, kad tuvojas tiem, nevis kad lido projām. To pierāda šāds eksperiments.

Izgatavosim no stikla gabala un četriem akmentiņiem nelielu galdiņu. Noliksim zem tā vienu virs otra divas dažādas krāsas papīra lapas — virsū zilu, apakšā dzeltenu. Uzliksim uz galdiņa tasīti ar cukura sīrupu un sāksim gaidīt bites.

Tiklīdz atlaidīsies pirmā bite un sāks sūkt sīrupu, augšējo, zilo papīru izrausim no galdiņa apakšas — zem tasītes paliks tikai dzeltenais papīrs. Bite paēdīs un, aplidojusi loku virs «ēdnīcas», aizlaidīsies uz stropu. Kamēr viņa lidos, noliksim abas papīra lapas blakus zem stikla un virs katras noliksim pa tasītei, bet bez sīrupa. Bite atgriezīsies un bez šaubīšanās nosēdīsies uz zilā papīra un virs tā sāks meklēt sīrupu. Dzeltenajam papīram viņa nepievērsīs uzmanību. Bet, kad viņa dzēra sīrupu un lidoja projām, zem viņas taču bija dzeltenais papīrs! Tikai nosēdusies bite bija uz zilā papīra. Tātad nosēzdamās arī bija iegaumējusi, kā izskatās cukurnīca.

Atstādama stropu, bite iegaumē tā novietojumu. Vertikālos lokos viņa kādu laiku lido skrejas priekšā, pagriezusies ar galvu pret to. Ja viņas prombūtnes laikā pārvietosim stropu, tad atgriezusies bite meklēs to tur,

kur tas stāvēja agrāk. Bet, ja to tikai pagriezīsim ar skrēju uz otru pusi, bite nosēdīsies tajā pusē uz stropa sieniņas, kur agrāk atradās skrēja. Saks skraidīt pa šo sieniņu. Tikai vēlāk, pagriezusies ap stūri, viņa atradis savas mājas durvis.

Bites līdzīgi jātnieciņiem iegaumē orientierus arī ceļā no stropa uz medus augiem. Reiz izdarīja šādu eksperimentu. Pamestā aerodromā uzstādīja stropu un tam apkārt izveidoja mākslīgu ainavu. Kad bites bija pieradušas pie tas, to «ainavas» daļu, gar kuru viņas bija lidojušas uz barības tasītēm, pārbīdīja sānis, neizjaucot tomēr priekšmetu agrāko savstarpējo novietojumu. Bites sāka lidot pa jauno, nepareizo ceļu — gar tiem pašiem orientieriem, pie kuriem pieradušas. Bet, tā kā tagad tie viņas aizveda sānis, tad šā ceļa beigās bites apmaldījās.

Pēc tam rīkojās šādi. Tasīti ar cukura sīrupu nolika zināmā attālumā skrejas priekšā. Bites pie tās pierada. Tad tasīti pārnesa mazliet sānis — pa labi no stropa. Bites, piesūkušās sīrupu, lidoja no barības tasītes sākumā taisni, tajā pašā virzienā kā agrāk. Nolidoja aptuveni tādu pašu attālumu, kāds agrāk bija starp stropu un tasīti, sāka meklēt tur mājas, veidodamas gaisā lokus un piruetes.

Pat tad, kad tasīte bija pārnesta aiz stropa (agrāk tā stāvēja skrejas priekšā), viņas lidoja pa veco kursu un tikai attālinājās no stropa. Redzams, ka šajos gadījumos darbojās mehāniskā atmiņa — bites bija pieradušas lidot no barības tasītēm noteiktā virzienā un noteiktu distanci. Bija iegaumējušas kā virzienu, tā arī distanci un mehāniski lidoja pēc paraduma, nepārbaudot ar sava kompasa rādījumiem. Bet, kad jau sajuta, ka apmaldījušās, tad, pariņķojušas iegaumētās distances beigās, pēkšņi taisnā ceļā un bez šaubīšanās devās uz stropu un ātri to atrada.

Lūk, tas arī ir pārsteidzoši! Tātad bez labas atmiņas bitēm ir vēl kāda mums sveša sajūta, kura vajadzīgā brīdī nemaldīgi aizvada viņas līdz mērķim. Vienu laiku domāja, ka tādos gadījumos bites orientējas pēc visvairāk pamanāmām pazīmēm apvārsnim tuvā ainavā. Bet 1949. gadā Kārlis Frišs pierādīja, ka bites atrod kursa rādītājus nevis pie apvāršņa, bet gan pie debess juma.

Ja pie debesīm ir kaut vai maza spraudziņa mākoņos un pat ja tās nemaz nav, bites tik un ta zina, kur saule, un pēc saules atrod ceļu uz mājām. Sis atklājums lika pamatus veselai sērijai spīdošu pētījumu, kuri atklāja daudzus dzīvnieku navigācijas noslēpumus. Bet vispirms mums kaut vai dažos vārdos jāpastāsta, kas ir polarizētā gaisma, jo tā glābj bites no maldīšanās zāļu un mežu biezokņos.

Dejas uz šunam

Jau sen fiziķi konstatējuši, ka gaisma ir noteikts elektromagnētiskā izstarojuma veids. Gaismas viļņi svārstās nevis kādā vienā plaknē, bet gan neskaitāmi daudzās plaknēs, kuras savstarpēji šķeļas. Stara virziens ir to šķelšanās līnija. Kad saules gaisma tiek atstarota no spīdošas virsmas, no ūdens, teiksim, vai no spoguļa, tad ievērojama daļa gaismas viļņu sāk svārstīties tikai kādā vienā plaknē. Gaisma, kā saka, pola- rizējas. Polarizētās gaismas procents atkarīgs no tā, cik liels ir leņķis starp krītošo staru un virsmu, kas to atstaro.

Saules gaisma polarizējas arī, lauzdamās cauri sīkākajām vielas daļiņām, kas lidinās atmosfērā (daži mākoņi arī darbojas kā polarizatori). Dažādās debess daļās, dažādā attālumā no saules, polarizētās gaismas procents nav vienāds. Kad saule pārvietojas, šie dažādie polarizācijas lauki iet tai līdz, saglabājot savu savstarpējo novietojumu attiecībā pret sauli.

Acīm, kuras redz polarizēto gaismu, debess klāta it kā ar dažādas gaismas intensitātes plankumiem. Ja iegaumē to kārtību, vienmēr var uzzināt, kurā debess pusē ir saule, pat ja pati saule nav redzama. Pēc mazas spraugas mākoņos acis polaroīdi var noteikt debess puses — kur dienvidi, kur ziemeļi, kur austrumi un kur rietumi.

Mēs, par nelaimi (varbūt par laimi?), nekādus plankumus pie debesīm neredzam. Mūsu acis to nespēj, ja tikai tās nav apbruņotas ar speciālām brillēm vai aparātiem polaroīdiem. Polaroīdu darbības princips ir ļoti vienkāršs: kā šaura sprauga tie laiž cauri tikai tos gaismas viļņus, kuri svārstās šai spraugai paralēlā plaknē.

Turpretim bitēm ir citādās acis — tās atlasa no debess dzīlēs izkliedētajiem gaismas stariem tikai tos, kas polarizēti noteiktās plaknēs. Tāpēc pat dienā, kad laiks apmācies, bites zina, aiz kura mākoņa slēpjas saule. Viņām tas ir ļoti svarīgi. Bites taču orientējas pēc saules.

Vai pasaulē ir kāds izglītots cilvēks, kurš nebutu dzirdējis par bišu dejām? Bites «dejo» stropos, ar noteiktam savu «dejas soļu» figūrām ziņodamas par bagātiem atradumiem — par saldā nektāra pilniem ziediem. Citi kukaiņi stropā, raudzīdamies šajās dejas, saņem pilnīgu informāciju par medus augu atrašanas vietu un lido uz tiem.

Dejas ir divējādas — riņķveida un vēcinošas (neskaitot virpuļveida deju, kura mudina spietu izlidot no stropa).

Kad bite atrod savu māju tuvumā, ne tālāk par kādiem simt metriem, ar nektāru bagatus ziedus, tad, atlidojusi stropa,«dejo» uz šūnām — riņķveidīgi skraida. Riņķis pa kreisi, pēc tam pagrieziens un riņķis pa labi. Citas bites viņu ielenc, uztrauktas vero viņu, aposta, pieskardamās ar taustekļiem pie vēderiņa.

Bišu valodā riņķveida deja nozīmē: «Atradu daudz barības stropa tuvumā.» Kur atradusi, kurā pusē un kādā attālumā — to deja noklusē. Papildu paskaidrojums pie tā ir tikai uz vēderiņa atnestā ziedu smarža, tāpēc ari bites aposta izlūku. Pēc tam viņas izlido no stropa un tā tuvumā meklē visos virzienos ziedus ar smaržu, kuru izlūks atnesis sev līdz uz stropu. Ceļu palīdz atrast arī smaržu gaisa trases, par kurām jau bija runa.

Pilnīgāku informāciju par izlūkošanas rezultātiem sniedz vēcinošā deja, kura tā nosaukta tāpēc, ka bites, to dejojot, groza vēderiņu no vienas puses uz otru pusi. Ne visu laiku groza, bet tikai tad, kad skrien pa taisni, kas savieno abus astotnieka pusgredzenus — šās dejas figūra atgādina astotnieku. Jo vairāk vēcienu ar vēderiņu, jo tuvāk medus augi. Ja nektārs atrasts sešus kilometrus no stropa, tad bite, par to ziņodama, pavēcinās ar vēderiņu astoņas reizes sekundē. Bet, ja vēcienu būs divdesmit, tad jālido pēc ienesuma apmēram kilometru. Dejas tempam arī ir nozīme.

Ja bite dejodama piecpadsmit sekundēs apskrien uz vienu un otru pusi deviņus vai desmit pilnus riņķus, tad barība ir simt metru attālumā no stropa. Ja pilnu ciklu (tajā pašā laikā) ir septiņi, tad runa ir par divsimt metru attālumu. Četrarpus riņķi atbilst vienam kilometram, bet divi riņķi — sešiem kilometriem.

Pretvējš palēnina dejas tempu, turpretim ceļa vējš paātrina to. Attālumu līdz mērķim bites noteic samērā ar spēku, kuru viņas patērējušas, lai mērķi sasniegtu. Kad viņām jālido pret stipru vēju, tad, atgriezušās stropā, ar savu deju tās stāsta par attālumu, kas lielāks nekā paliesais attālums. Un otrādi, kad līdz rnedus augiem var nok|ūt ar spirgtu ce]a vēju, distance, kas norādīta šajā gadījumā, būs mazāka par patieso.

Nesen doktors Ešs no Minhenes, Kārļa Friša skolnieks, konstatēja, ka bites, kas dejo vēcinošo deju, sniedz papildu informāciju par attālumu līdz medus augiem arī ar savu spārnu dūkoņu. Šie signāli «atgādina velosipēda motora tarkšķēšanu». Ja «motors» dūc. apmēram pussekundi, tad līdz ziediem, kas bagāti ar nektāru, ir divsimt metru. Un, jo skaļāk tas tarkšķ, jo augstāka ir atrastās barības kvalitāte.

Tagad ir laiks pastāstīt, kā bites cita citu informē par virzienu, kas ved uz mērķi. Gadās, ka viņas dejo pie skrejas horizontālā plaknē. Tad vēcinošās dejas taisnvirziena daļa, līnija, kas savieno abus astotnieka pusgredzenus, vienmēr ir vērsta uz atrastās barības pusi. Dejojošā bite pa taisni vienmēr skrien turp, uz kurieni jālido. Bites, kas ielenc dejotāju, iegaumē leņķi starp mērķa virzienu, kas parādīts pie skrejas, un sauli pie debesīm un lido pēc ienesuma, saglabādamas šo ļeņķi.

Tā notiek tad, kad bites dejo zem klajas debess, redzēdamas sauli virs galvas vai kaut mazu zilā debess juma plankumiņu. Bet kā gan stropā, pilnīgā tumsā, viņas norāda pareizai orientācijai nepieciešamo saules leņķi?

Daba atradusi ļoti asprātīgu izeju no šā grūtā stāvokļa. Stropā, kur saule nav redzama, to nosacīti aizvieto spēks, kas darbojas arī tumsā — zemes pievilkšanas spēks! Gravitācijas vektors simbolizē it kā kompasa adatu, kas vērsta no dienvidiem uz ziemeļiem.

Ja bite dejodama skrien pa šūnām dejas taisnajā daļā ar galvu uz leju, tad tas nozīmē, ka pēc barības jālido uz saulei pretējo pusi. Kad viņa skrien, grozīdama vēderiņu, ar galvu uz augšu, tad mērķis ir tur, kur saule. Ja dejas taisne novirzās no smaguma spēka virziena zem kāda leņķa, jālido zem tāda paša leņķa attiecībā pret sauli.

Kādā eksperimentā bitēm vajadzēja lidot pēc ienesuma apkārt augstai kalnu atradzci, kurai tieši pārlidot pāri viņas nespēja. Tas bija apkārtceļš, bet dejā bites norādīja taisno virzienu — 110 stropa pāri kalnu grēdai uz ziediem ar nektāru. Nav saprotams, kā kukaiņi, kas noskatījās dejā, varēja saprast, ka šajā gadījumā jālido nevis pa taisnu ceļu, kāds norādīts dejā, bet gan apkārt kalnu grēdai.

Konstatēts, ka mērķa augstumu virs zemes bites savās dejās norādīt nevar. Barības silītes ar sīrupu piesēja pie radiotorņa smailes, tieši zem tā atradās strops. Izlūkbites drīz vien atrada cukuru tornī, bet pastāstīt citām bitēm par savu atradumu viņām neizdevās. Viņas dejoja gan šā, gan tā, vēcinošā gaitā skrēja visos virzienos, bet viņu nesakarīgā «runa» tikai maldināja citas bites.

Tagad zināms, ka skudras līdzīgi bitēm ari redz polarizēto gaismu, kas krīt no debess juma, un prot orientēties pēc tās.

Bet viņām nav tik sarežģītas sistēmas informācijas sniegšanai kā bišu dejas. Acīm redzot, visiem dzīvnie- kiēm, kurus zoologi dēvē par posmkājiem, polarizētā gaisma noder par bāku. Un liekas, ka nevienam citam dzīvniekam, kas nav posmkājis (tas ir, nav ne kukainis, ne vēzis) tādu spēju nav.

Saliktās jeb fasētu acis, ar kurām apveltīti visi pieaugušie posmkāji (un neviens vairāk), droši vien ari ir tie optiskie «separatori», kuri atdala polarizēto gaismu no nepolarizētās gaismas.[26] izsijādamas saules slarus, tās zīmē kukaiņa iztēlē plankumainas debess ainu, kur katrs plankums ir orientieris.

Saliktā acs sastāv 110 simtiem sīku actiņu — omati- dijiem.1 Kārlis Frišs konstruēja aparātu, kas galvenos vilcienos kopē dabisko polaroīda modeli — omatidiju. Eksperimenti ar šo aparātu pārliecināja zinātnieku, ka kukaiņa saliktā acs tiešām filtrē polarizētos starus.

Baložu pasts

Kad iesākās diena septītā, Iznesu balodi un palaidu es; Aizlaidies balodis atpakaļ atgriezās: Vietu neatrada, atlaidās atpakaļ. Iznesu bezdelīgu un palaidu es; Aizlaidusies bezdelīga atpakaļ atgriezās.

Nē, nevis par Noasu ir runa, kaut ari gandrīz ar tiem pašiem vārdiem un tas pats stāstīts bībelē. Sī vārsma nav no bībeles, — tas ir Utnapišti stāsts.

«Visu redzējušajam» Gilgamešam viņš pastāstīja par plūdu dienām un par savu izglabšanos šķirstā. Bet Gil- gamešs, spēkavīrs un varonis, bija ķēniņš «ar sienu apjoztajā Urukā», vissenākajā no senākajām pilsētām uz zemes. «Visu redzējušais» dzīvoja un nomira pirms pieciem tūkstošiem gadu Eifratas krastos, mazliet uz leju no tās vietas, kur vēlāk cēla pret debesīm savus varenos mūrus pasaules brīnums — Bābeles pilsēta.

Poēmu par Gilgamešu sacerēja cilvēki jau cilvēces rītausmā, kad viņi tikko bija iemācījušies kaut kā kalt varu un liet alvu un sudrabu, kad sāka izgatavot bronzas kap|us un cirvjus, bet vēl nemeta projām no akmens izgatavotos darba rīkus. Viņu poēma iznāca labāka nekā viņu cirvji — tūkstošiem gadu laikā tā nav novecojusi. Vēlāk priesteri, kuri sacerēja bībeli, piedēvēja visus sumera Utnapišti varoņdarbus taisnajam Noasam, bet tas ir gatavais plaģiāts!

Vārsmā, ar kuru sākas šī nodaļa, stāstīts par pasaulē pirmo (protams, dokumentāli datēto) putnu navigācijas spēju pārbaudi: «aizlaidies balodis atpakaļ atgriezās». Pirms pieciem tūkstošiem gadu cilvēki jau zināja, ka baloži un bezdelīgas ļoti labi prot orientēties un vienmēr atrod savas mājas, lai cik tālu arī būtu aizlaidušies no tās.

Tiklīdz cilvēki bija nomanījuši šīs viiļu spējas, tūlīt viņi sāka putnus ķert un apmācīt vienkāršajā pastnieka amatā. Klusā okeāna salās šim nolūkam dresē fregates — jūras putnus ar lieliem spārniem.

Romietis Plīnijs Vecākais, brašais kavalērijas pulkvedis (šādā dienestpakāpē, ja to pārtulko mūsdienu valodā, viņš beidza savu karadienestu), padarīja savu vārdu slavenu nevis kaujas laukos, bet gan grūtajā zooloģijas popularizācijas darbā. Viņš rakstīja par Ce- cinu 110 Volteras, lielu zirgu skriešanās sacīkšu cienītāju. Kad tas devies uz zirgu skriešanās sacīkstēm, tad «parasti ņēmis sev līdz bezdelīgas, kas bija noķertas zem draugu namu jumtiem».

Ja viņa zirgi saņēmuši godalgas, viņš nokrāsojis putnus norunātā krāsā, kas nozīmējusi uzvaru, «ļoti labi zinādams, ka katrs no tiem drīz vien atgriezīsies savā ligzdā».

Un vēl gluži nesen kāds francūzis reklamēja savas bezdelīgas, piedāvādams izmantot viņu pakalpojumus. Bet baloži neapšaubāmi ir pastam vairāk piemēroti putni. Viņi ir pieticīgi, labi vairojas nebrīvē, lido ātri un ir diezgan spēcīgi, lai pārnēsātu nelielas vēstules.

Baložu pastam ir solīda vēsture. Ēģiptieši, sengrieķi un romieši sūtīja baložus ar ziņojumiem. Bet arī mūsu dienās, neraugoties uz modernajiem sakaru līdzekļiem, miljoniem baložu pilda pasta dienestu.

Anglijā vien ir vairāk neka miljons tādu baložu. Piektdaļa no viņiem, «iesaukta» armijā, aktīvi piedali- jās pagājušajā pasaules karā — ar viņiem tika nosūtīts daudz dažādu ziņojumu.

Reitera aģentūra, kas jau pagājušā gadsimta .vidū bija sūtījusi vēstules ar pasta baložiem, 1962. gadā, izmēģinājusi mākslīgos pavadoņus, atkal sāka izmantot baložu pakalpojumus. Tie izrādījās visātrākais un ērtākais līdzeklis īsas informācijas nosūtīšanai caur lielpilsētu rajoniem, kuru ielās pastāvīgi sastrēgumi kavē kustību.

Pēdējos gados daudzus sporta cienītājus pievelk baložu sporta sacīkstes, kurām pamati likti jau 1825. gadā Be|ģijā. Sacīkstēs putniem galvenais ir atgriezties mājās pēc iespējas ātrāk, un bieži vien tikai pēdējās daudzu stundu ilgā lidojuma sekundes nes labākajiem baložiem uzvaru.

Baložus parasti vienmēr palaiž va|ā noteiktā virzienā no mājas, vienā no kāda tradicionāla maršruta posmiem. Sā sporta pazinējiem labi zināms, ka ātrāk un drošāk atgriežas pa maršrutu tie putni, kuri jau ne vienreiz vien pa to lidojuši.

Tāds ir pasta baložu apmācīšanas galvenais saturs. Sākumā putnus palaiž va|ā netālu no mājām. Pēc tam šo attālumu arvien palielina. Apmācības uzdevums ir palīdzēt putniem izpētīt visus orientierus maršrutā un virzīt viņu lidojumu pa šauru koridoru labi zināmā apvidū.

Un tad nāk mācību noslēguma kurss. Balodi aizved simtiem jūdžu prom no tā maršruta gala posmiem, kuru viņš izpētījis pa daļām. Pacēlies gaisā, viņš neredz pierastos orientierus, tomēr putns ātri tos atrod un lido uz mājām jau pa pazīstamu trasi. Amerikas Savienotajās Valstīs ir sacīkšu maršruti tūkstošiem kilometru garumā un ir tūkstošiem baložu, kuri teicami «iezubrījuši» katru to kilometru.

Varbūt arī atmiņa?

Sis jautājums ir pilnīgi vietā pēc tam, kad esam iepazinušies ar pasta baložu apmācīšanas pamatnoteikumiem. Bez šaubām, atmiņai ir sava loma, palīdzot putnam pēc pazīstamiem orientieriem ātrāk atrast mājas, un putna tuvākā apkaimē tā, acīm redzot, ir vienīgais paņēmiens kā sameklēt ligzdu. Tomēr kopējā orientēšanās refleksu sistēmā atmiņai ir tikai palīgno- zīme. Par to liecina daudzi novērojumi un eksperimenti, kaut gan baložu audzētāji un daži ornitologi nereti izsaka domas, kas ar to nesaskan.

Pētnieks Mctjūzs ar vienkāršiem eksperimentiem konstatēja, ka, piemēram, baloži, kas apmācīti atgriezties pa noteiktu trasi, dažreiz nogriežas no tās un lido mājup pa taisnu, īsāku, kaut arī nepazīstamu ceju. Kad eksperimentētāju uzspiestais maršruts pārāk novirzās no taisnā ceļa, baloži viegli atsakās no atmiņas pakalpojumiem un izmanto kādu citu nezināmu sajūtu, kas precīzāk aizvada viņus līdz mērķim.

Beidzot, sen jau zināms, ka baloži un citi putni bez pūlēm atrod savas mājas pat tad, ja tie ievesti viņiem pilnīgi nepazīstamās zemēs. Dažreiz visu ceļu viņus grieza uz patafona ripas vai veda iemidzinātus, lai neietekmētu tā saucamā kinestētiskā sajūta, kura saskaņā ar kādu hipotēzi dod putniem iespēju mehāniski iegaumēt visus pagriezienus, kad viņus ved ratos uz palaišanas vietu. (Tā ka viņiem vajadzētu tikai sākt griezt savu atmiņu spoli uz pretējo pusi un saskaņot ar tām savus spārnus, lai ceļš tūdaļ tiktu atrasts.)-Tomēr putni pēc narkozes un patafona karuseļa tikpat labi orientējās nepazīstamās zemēs.

Klasisks kļuvis eksperiments ar grozgalvi (tītiņu). Viņu noķēra ligzdā Berlīnes rajonā. Aplika ap kāju gredzenu un aizveda ar lidmašīnu uz Salonikiem, 1600 kilometru tālu. Pēc desmit dienām viņš atkal «grozīja galvu» pie savas ligzdas Berlīnē!

Vēl pārsteidzošāks ir ziemeļu sullas (Sula bassana) transatlantiskais lidojums.

So jūras putnu pāri noķēra pie Velsas krasta (viņi tur ligzdo, bet ziemot aizlido uz Dienvidameriku) un nosūtīja lidmašīnā uz Bostonu, otrpus Atlantijas okeāna — piecarpus tūkstošus kilometru no ligzdas!

1952. gada 16. jūnijā pulksten vienos naktī nogurušais putns smagi nosēdās pie savas alas Skokholmas ornitoloģijas stacijas apkaimē Velsā. Viņš bija pārlidojis pār okeānu un atradis uz lielas salas mazas klints savu ligzdu divpadsmitarpus dienas pēc starta Amerikas kontinentā. Laiva ar pastu, kas ziņoja, ka putns palaists vaļā (viņa kompanjons bija gājis bojā pārvadāšanas laikā), nokavēja par desmit stundām.

Sādu eksperimentu tagad izdarīts ļoti daudz un ar visdažādākajiem putniem — zīriņiem, kaijām, svīrēm, bezdelīgām, melnajiem strazdiem, zilrīklītēm, erieki- ņiem, čakstēm, vārnām, pīlēm, laučiem, vanagiem, stārķiem. Pārbaudītas vairāk neka trīsdesmit četras visdažādāko putnu sugas.

Visi viņi vairāk vai mazāk sekmīgi atrada ceļu mājup no viņiem nepazīstamiem apvidiem. Skaidrs, ka laba atmiņa te viņiem vairs neko līdzēt nevarēja. Bet kas tad palīdzēja?

Varbūt mekle pa spirāli?

Minētajos eksperimentos viens fakts uzreiz pievērš sev uzmanību — putnu atgriešanās ātrums nekad nav visai liels. Varētu <lomāt, ka viņi pārāk nesteidzas uz mājām. Visam lidojumam viņi patērēja tik daudz laika, ka, acīm redzot, lidoja tikai dažas stundas diennaktī (ja laidās taisni no palaišanas vietas). «Pārvietotās» bezdelīgas un zīriņi dienā nolidoja vidēji apmēram divsimt kilometru, kaijas — apmēram simt un melnie strazdi tikai pa četrdesmit kilometriem.

Daži pētnieki izdarīja šādu secinājumu: putni tāpēc tik ilgi neatgriežas, ka viņi lidojumā meklē pazīstamus orientierus, riņķodami pār apvidu. Pakāpeniski arvien paplašina riņķus, īsi sakot, meklē pa spirāli. Viņi nelido vis taisni saskaņā ar iekšējā kompasa norādījumu, bet gan, izlidodami uz dažādām pusēm, riņķo pār laukiem un mežiem līdz tam laikam, kad viņu skatienam no augšas atklājas pazīstamas ainavas. Riņķveidīgam maršrutam, protams, vajadzīgs daudz vairāk laika nekā taisna virziena lidojumam.

Tomēr nejaušo meklējumu teorija tagad zaudē pēdējos piekritējus. Kaut arī putni patērē daudz laika, lai atgrieztos mājup, tomēr ne jau tik daudz, cik būtu vajadzīgs lidojumam pa spirāli. Bez tam arī daži citi novērojumi neapstiprina iepriekš minēto secinājumu.

Ir zināms, piemēram, ka daudzi putni arī pavasara un rudens pārlidojumu laikā atrodas ceļā ne ilgāk par trijām četrām stundām diennaktī, nolidodami dienā apmēram simt, labākajā gadījumā apmēram divsimt kilometru. Bet bieži vien lido vēl lēnāk. Kāds dziedātāj- strazds 54 dienās bija pavirzījies tikai par 2160 kilometriem uz dienvidiem — vidēji pa 40 kilometriem dienā. Žubīte klaiņoja no birzes uz birzi vēl lēnāk — pa 17,4 kilometriem dienā, bet zvirbuļu vanags — pa 12,5 kilometriem.

Ornitologi secināja, kā raksta doktors D. Metjūzs ļoti interesantajā grāmatā «Bird Navigation» («Putnu navigācija»), ka putni pārlidojumu laikā «nesteigdamies virzās uz priekšu ar noteiktu dienas normu, un šo normu var pieņemt par mājās atgriešanās ātrumu eksperimentālās parbazēšanās laikā».

Ceļā putni ēd, atpūšas, tīrās — visam tam liek patērēts daudz laika. Ripelis stāsta, ka melnie strazdi, kurus viņš palaidis vaļa talu no mājam, uzreiz nav devušies atceļā, bet ilgi lēkājuši pa koku zariem. Kaijas tādā pašā situācijā tīrījušās un peldējušās un laikam nemaz nav gribējušas atgriezties mājās. Un tik ilgi viņas ar to nodarbojušās, ka novērotāji piekusuši gaidīt, kad tad kaijas beidzot saks lidot atpakaļ. Atstājuši viņas uz sēkļa un aizgājuši.

Putni, kas lidinās, iekams uzņem kursu, bieži vien ilgi riņķo uz vietas, meklēdami vajadzīgā virziena gaisa strāvas. Ziemeļu sullas nesteidzas mājup cita cēloņa dēļ. Tic gan ir dienas putni, bet savās alās dienu parasti neatgriežas — baidās no lielajām kaijām. Tās uzbrūk, knābā sullas un piespiež viņas atrīt visas aprītās zivis. Laupītājas veikli satver tās kritienā, neļaudamas pat pieskarties ūdenim. Tāpēc atlidojušas līdz ligzdām, sullas netuvojas krastam, kamēr nav iestājusies pilnīga tumsa. Tā arī iznāk, ka sullas, kas aizvestas tālu un palaistas vaļā jau pret vakaru, tajā pašā naktī nolaižas pie savām alām, nolidojušas simtiem jūdžu dažās stundās, «skaidrs pierādījums tam,» saka I). Metjūzs, «ka lidojums izdarīts taisnā virzienā pār nepazīstamu apvidu».

Turpretim tās sullas, kuras palaistas vaļā dienu vai no rīta, arī atgriežas naktī, patērējušas tam pašam ceļam divreiz un trīsreiz vairāk laika.

Sie un daudzi citi novērojumi, kurus es te neuzskaitīšu, pierāda, ka spirālā meklējuma teorija nav pareiza. Ja daži putni arī reizēm riņķo pār vietu, kur palaisti vaļā, tad tam ir cits cēlonis. Gadās, ka viņi tādā veidā tiešām meklē mājas, bet tas parasti notiek nc- tālu no tām, kad meklēšana riņķojot ātri palīdz atrast orientierus vai kad orientieri jau atrasti un tie tikai labāk jāizpēta. Pašvadīšana uz māju no tāliem apvidiem vienmēr notiek pa taisnu kursu.

Varbut vecie rada ceļu?

Ornitologi sen jau atmetuši šo ideju, kaut gan bija laiks, kad tai ticēja: ceļu uz dienvidu zemēm un atpakaļ jaunajiem putniem rādot vecie putni. Tagad mēs zinām, ka daudzu sugu jaunie putni, tikko iemācījušies lidot, dodas uz dienvidiem patstāvīgi, bez vecākiem un vispār bez pieaugušajiem putniem. Piemērs tam ir melnie strazdi un bruņās čakstes. Dzeguzes, kuras izaudzējuši dziedālājputniņi, nekad pat neredz savus vecākus un aizlaižas uz Āfriku krietni vēlāk nekā pieaugušās dzeguzes, kuras jau augustā laidelējas ap Kiliman- džāro.

Jaunzēlandes bronzas dzeguzes ziemo Zālamana salās un Bismarka salās. Jaunās dzeguzes, kurām nav vēl ne gada, lido turp daudz vēlāk par vecajām un laižas sākumā uz ziemeļrietumiem — uz Austrāliju. Gar tās austrumu krastiem virzās tālāk uz ziemeļiem un pagriežas pēc tam uz ziemeļaustrumiem — atklātā okeānā. Tur, starp tā zilajiem viļņiem, uzmeklē dažas mazas saliņas, kuras kopš senseniem laikiem iepatikušās viņu senčiem, un tikai te satiekas ar saviem bezrūpīgajiem vecākiem.' Kā viņas atrod šīs vientuļās salas okeānā — tas ir vienkārši neizprotami!

Ir, protams, daudz arī tādu putnu, kuri ceļo uz dienvidiem veselām ģimenēm un jauktos baros; jaunie putni lido plecu pie pleca ar vecajiem. Tādi ir stārķi, zosis, gulbji, dzērves. Varbūt viņiem vecie putni rāda ceļu?

Vairākus tūkstošus jauno balto stārķu aizturēja tur, kur viņi bija uzauguši, līdz tam laikam, kad visi viņu radinieki bija atstājuši šo apvidu. Pēc tam gūstekņus apgredzenoja un palaida vaļā. Viņi tūdaļ sāka lidot uz dienvidaustrumiem, tas ir, uz turieni, kur ziemo arī pieaugušie stārķi Tio Baltijas.

Reiz jaunos stārķus 110 Austrumvācijas aizveda pie Reinas. 5ajā laikā visi vietējie putni jau bija aizlidojuši uz dienvidiem. Austrumvācijas emigranti devās ziemot pa agrāko dienvidaustrumu kursu — uz Adriju, bet Reinas stārķi taču lido ziemot uz dienvidrietumiem — uz Franciju.

Pelēkās vārnas, kas ligzdo Baltijā, ziemo parasti Zie- meļvācijā. Reiz pavasari Kuršu kāpās (pie Kaļiņingra- das pilsētas) noķēra 900 jaunas vārnas. Viņas jau pamazām virzījās uz savu dzimteni — Latviju un Igauniju, kur iepriekšējā vasarā bija izšķīlušās no olām. Gūsteknes aizveda uz Dāniju. Vēlāk šīs vārnas atrada Zviedrijā. Tātad viņas arī jaunajā vietā bija turpinājušas savu lidojumu ziemeļaustrumu virzienā un, protams, bija nokļuvušas nevis Latvijā, bet gan Skandināvijā.

Tādi eksperimenti izdarīti ar daudziem putniem, un rezultāts visiem bija vienāds: pārvietotie jaunie putni, kas ne reizi mūžā nav izdarījuši rudens pārlidojumus, tomēr lido tajā virzienā, kurā aizlido viņu vecāki. Tātad virziena sajūta viņiem ir iedzimta. Putni no senčiem manto tieksmi lidot rudenī noteiktā virzienā un nolidot noteiktu attālumu, tāpēc savos ceļojumos arī iztiek bez pieredzējušu vadītāju palīdzības.

Un tomēr tāda vadība ir, kad jaunie un vecie putni iido kopā. To arī pierādījuši eksperimenti ar pārvietotiem putniem. Ja jaunos Austrumvācijas stārķus, piemēram, palaiž vaļā Rietumvācijas rajonos, kad vietējie stārķi vēl nav aizlidojuši, tad pārvietotie jaunie putni pievienojas savu radinieku bariem un kopā ar tiem dodas uz dienvidrietumiem, bet nevis uz dienvidaustrumiem, kā būtu rīkojušies paši savā ziņā atstāti jaunie stārķi.

Tāpat izturas melnie strazdi un daudzi citi putni. Tātad «norādījumu», kurp jālido ziemot, putnēns saņem olā kopā ar citu instinktu sēriju, tomēr dzīvē iegūtā pieredze un parauga spēks var izdarīt labojumus mantotajos instinktos.

Te interesanti uzsvērt, ka putnam iedzimts lidojuma maršruts tikai vienā virzienā — uz ziemošanas vietu rudenī. Pavasarī jaunie putni atgriežas parasti pa to pašu ceļu, pa kuru aizlidojuši rudenī. Tāpēc, ja olas vai putnēnus pārved uz citu apvidu un tur putnēnus izaudzē, tad nākošajā pavasarī šie izaudzētie putni ne-

Siseņu bars virs tropu ineža

Rijīgo sienāžu drosmīgais iznīcinātājs — Ēģiptes sfekss. So lapseņu mātītes visur seko siseņu eskadriļām pārlidojumā

Leģendārās Kolorādo vaboles

Sūknēdams ūdeni caur šifonu (caurulīte virs «ragiem»), gliemezis kāri uztver smaržas, kuras atbilst viņa gaumei

Loti dramatisks moments: jātnieciņš efialts, atradis koka stumbrā miz- grauža kāpuru, izdur tam (un arī kokam!) cauri savu paralizējošo šķēpu

Bišu vilks atgriežas ar laupījumu: lies uz aliņu paralizēto biti

Šādus magnētiņus piestiprināja pie baložu spārniem, kad mēģināja noskaidrot, vai putni orientējas pec Zemes magnētiskā lauka

Paviljons, kurā Krāmers izdarīja savus slavenos eksperimentus

Krāmera būris ar divpadsmit vienādām barības silītēm tain apKārt

Karte ar Minhenes kvartāliem, pa kuriem gāja Noras ceļš. Pirmo reizi viņu aizveda uz punktu A. Viņa atgriezās mājās pa ce|u, kas iezīmēts ar punktētu līniju Ai — E,. A-R — otrreizējā atgriešanās no punkta A pa taisnāku ce|u. A2—E2 — trešā atgriešanās no citiem nepazīstamiem kvartāliem

Sikspārnis zivķērājs lidinās zemu virs ūdens, ar savu labi attīstīto sonaru uztaustīdams zivis

Laupījums nopeilēts — kājas ar asajiem nagiem ātri iegrimst ūdenī un zivtiņa jau zivķērājam mutē!

Zivs ar radiolokatoru — gimnarhs! Pievērsiet uzmanību viņas muguras spuras viļņveidīgajām svārstībām: pa to skrejošie vi|ņi pārvieto šo dīvaino zivi tikpat viegli ar galvu, kā ar asti uz priekšu

Lēlis guaharo — putns, kas apveltīts ar skaņas lokatoru

atgriezīsies vis senču zeme, kur vecāki viņus laiduši pasaulē, bet gan lidos turp, kur viņus izaudzējuši cilvēki un no kurienes viņi izdarījuši savā mūžā pirmo pārlidojumu uz ziemas mājokļiem. Tauriņiem, piemēram, monarhiem, gan tā nav. Viņu jauna paaudze, kas piedzimusi dienvidos, neatturami tiecas uz ziemeļiem, uz senču zemi. Tiklab šo tieksmi, kā ari lidojuma maršrutu viņi dabū dāvātu savā pirmajā dzimšanas diena.

Tomēr ar prasību pēc lidošanas «uzdotā» virzienā vien nepietiek, vajag vēl pēc kādiem orientieriem atrast šo virzienu. īsi sakot, nepieciešams kompass, kura rādījumi pastāvīgi kontrolētu izraudzītā kursa pareizību.

Lai izprastu šā kompasa dabu, tika izpētītas un diemžēl atmestas daudzas hipotēzes. Starp tām magnētiskā teorija vēl nesen bija ļoti populārā, sevišķi žurnālistu vidū, — tā bija plašās publikas gaumē.

Varbūt magnētiskais lauks un Koriolisa spēki pilda gidu lomu?

Domu, ka putni, iespējams, orientējas pēc Zemes magnētiskā lauka spēka līnijām, pirmais izteica 1855. gadā mūsu dabas pētnieks Midendorfs. Pēc tam šī ideja uz kādu laiku ne vienreiz vien kļuva par dedzīgas polemikas priekšmetu ornitologu vidū. Bet samērā nesen amerikāņu fiziķis Jeglijs un tūlīt pēc viņa arī amerikāņu žurnāli ar lielu troksni pasludināja, ka beidzot izdevies eksperimentāli pierādīt magnētisko sajūtu putniem. Tomēr šie pierādījumi, cik redzams, pārliecināja nedaudzus.

Mēģināja novietot putnus stiprā magnētiskā laukā, apstarot viņus ar īsiem radioviļņiem, bombardēja ar radiolokatoru stariem, piestiprināja pie spārniem magnetizētas plāksnītes, bet rezultāti vai nu apstiprināja, ka putni ir pilnīgi nejūtīgi pret elektromagnētiskajiem un magnētiskajiem laukiem, vai arī labākajā gadījumā bija nenoteikti.

Tad atcerējās Koriolisa spēkus. Tie izpaužas tad, kad kāds ķermenis kustas pa zemes virsu vai lido virs tās.

Bez zinašanām augstākajā matemātikā grūti saprast, kas tie par spēkiem. To pirmcēlonis ir Zemes griešanās. Ziemeļu puslodē Koriolisa spēki cenšas novirzīt katru kustošu ķermeni pa labi, bet dienvidu puslodē — pa kreisi.

Tad nu domāja tā: varbūt tie novirza arī šķidrumu, ar ko pildīti putna iekšējās auss pusloka kanāli, un šķidrums novirzīdamies spiež uz šo kanālu sieniņām, uz īpašiem jutīgiem matiņiem. Atkarībā 110 lidojuma virziena spiedienam būs dažāds spēks, bet tas savukārt var biit par rādītāju pareizā kursa meklēšanā.

Tiešām pusloka kanāli (tie ir arī cilvēka ausī), ja spriež pēc to anatomiskās uzbūves, ir šķietami ideāls orgāns Koriolisa spēku uztveršanai. Tomēr matemātiski aprēķini parādīja, ka Zemes griešanās izraisīto spēku ietekme uz tik vājiem «uztvērējiem» kā ļoti sīkās caurulītes dziedātājputna miniatūrajā ausī ir mazāka pat par Brauna kustību. Pusloka kanālos esošā šķidruma molekulas, pastāvīgi darbojošos termodinamikas likumu ierosinātas, pārvietojas ar lielāku spēku un enerģiju nekā Koriolisa spēku ietekmē. Tātad Koriolisa spēku ietekmi pilnīgi nomāc molekulu siltuma kustības haoss.

Domāja arī, ka putns varbūt spēj reaģēt uz Koriolisa spēku un Zemes magnētiskā lauka iedarbības izraisīto sajūtu kombināciju. Tad viņa navigācijas sajūtu rīcībā būtu bikoordinātu sistēma: dažādas intensitātes magnētiskās spēka līnijas var aizvietot koordinātu platuma sistēmu, bet Koriolisa efekts — garuma sistēmu.

Pamēģināja uzzīmēt uz kartes tīklu ar abu šo sistēmu spēka līniju krustojumiem, un izrādījās, ka vietām tās ir gandrīz paralēlas cita citai, bet vietām pat divreiz krustojas. Tas nozīmē, ka mūsu izraudzītajā koordinātu sistēmā ir nevis viens punkts, bet gan vairāki punkti ar vienādiem vai ļoti tuviem gradientiem, tas ir, «adresēm», pēc kurām putnam jāatrod savas mājas.

Tas arī ierosināja dažus pētniekus eksperimentāli pārbaudīt pasta baložu reakciju uz vienādām «adresēm», lai negatīva rezultāta gadījumā galīgi likvidētu kombinētās magnētiskās un rotācijas sajūtas hipotēzi.

Putnus no baložu būdas, kas atradās vienā 110 inag-

nētisko spēka līniju un Koriolisa izodinu krustošanās punktiem, palaida vaļā netālu no to pašu abu līniju cita krustojuma, tas ir, tuvu vietai, kura dublē baložu būdas «adresi». Ja putni būtu orientējušies tā, kā domāja šās hipotēzes autori, viņi visdrīzāk būtu lidojuši pēc tuvākās, tas ir, aplamās adreses vai vismaz būtu šaubījušies, kurp lidot. Bet viņi nešaubījās — devās tieši uz baložu būdu. Viņi izturējās tā, ka bija skaidrs: par otru adresi viņiem nav ne jausmas.

Tā zinātne citu pēc citas noraidīja visas hipotēzes, kuras kaut kā mēģināja izskaidrot lielo dabas noslēpumu. Un vēl 1942. gadā kāds no zinātniekiem, kuri daudz nopūlējušies ar šo mīklu, rakstīja: «Tādējādimēs pagaidām neredzam ceļu, kas mūs tuvinātu mīklas atrisinājumam …

Pagaidām mums atliek tikai ne visai patīkamais pienākums noraidīt fantastiskās, sadomātās hipotēzes un novākt tās no ce[a kā būvgružus.»

Bet vēl pēc dažiem gadiem doktors Krāmers sāka savus asprātīgos eksperimentus, kas palīdzēja beidzot atrast pareizo ceļu starp noraidīto teoriju «būvgružiem».

Krarnera eksperimenti

Pirmais to noskārta vācu biologs Sneiders. 1906. gadā rakstā par baložiem viņš izteicās, ka putni, iespējams, orientējas pēc saules, bet neviens no viņa laikabiedriem par to nopietni nedomāja. Un, kā tas bieži notiek, pareizā doma daudziem šķita pārāk fantastiska. Laiku pa laikam ideju par saules navigāciju apsprieda zinātniskajā literatūrā, tomēr pirms Krāmera[27] neviens nemēģināja eksperimentāli pārbaudīt, vai kaut kas tāds ir iespējams.

Jau sen ievērots, ka dziedātājputni, piemēram, melnie strazdi, ķauķi, čakstes, pat būros, kad pienāk laiks aizlidot uz dienvidiem vai, otrādi, pavasarī lidot uz

ziemeļiem, ļoti uztraucas. Sajā laika viņi parasti sēž uz laktām, pagriezuši galvas pārlidojuma virzienā, tas ir, uz to pusi, kurp pašlaik pari mežiem vai laukiem laižas viņu radinieki un kurp dotos ari viņi, ja būtu brīvībā. Putni uzbudinājumā sit ar spārniem, it kā vairs nevarētu nosēdēt uz vietas, un dažreiz uzšaujas augšā no laktas un lido, bet būra klūgas aiztur viņus.

Pat būri putni nekļūdās pareizā virziena izvēlē. Kra- mcrs nolēma pārbaudīt, vai būs atšķirība putnu izturēšanas veidā saulainās un lietainās dienās — kad viņi sauli redz un kad viņi to neredz.

Viņš konstruēja būri — apaļu, viscaur no inetala sieta, septiņdesmit centimetru diametrā. To nolika no visām pusēm slēgta neliela paviljonā. Tikai paviljona augša bija ierīkoti seši logi. Putni paviljonā pakārtajā būri varēja redzēt tikai debesis un neko vairāk. Paviljons bija uz riteņiem un viegli grozāms ap savu asi. Taja novēroja putnu izturēšanos.

Un ieraudzīja: kad debesis klāja mākoņi, melnais strazds lidoja un lekaja pa buri visos virzienos.

Bet, tiklīdz mākoņi sāka izklīst un saule paraudzījās pa mākoņu starpu, tūlīt putnu izturēšanās kļuva citāda. Visas melna strazda kustības tagad bija vērstas uz vienu pusi — uz ziemeļrietumiem. Viņa aktivitāte, ka izsakās speciālisti, bija stingri orientēta.

Tad pie katra paviljona lodziņa piestiprināja pa spogulim un pagrieza tos ta, ka saules gaisma sāka krist uz būri zem cita leņķa nevis no dienvidrietumiem, bet gan no dienvidaustrumiem; tūlīt par tādu pašu leņķi novirzījās no agraka arī strazda virzītā orientācijā. Putns pagriezās uz dienvidrietumiem, kaut gan tikko nebija varējis atraut skatienu no ziemeļrietumiem.

Vēlreiz un zem cita leņķa pagrieza spoguli pārsēdās arī strazds uz laktas, pagriezās uz to pusi, kur bija gaidīts.

Tā vienkārši un neapšaubāmi tika pierādīts, ka putni vajadzīgā virziena izvēlē orientejas pēc saules. Viņiem jāredz pati saule vai vismaz tai tuvākā debesjuma daļa trīsdesmit līdz četrdesmit piecu grādu loka robežās. Skaidra debess tālu no saules nevar noderēt par orientieri, jo atšķirībā no bitēm un citiem posmkājiem putni pret polarizēto gaismu nav jutīgi.

Pārskatu par saviem eksperimentiem Krāmers publicēja 1950. gada un tūlīt sāka citu eksperimentu sēriju.

Apkārt būrim no ārpuses piestiprināja divpadsmit barības silītes (pilnīgi vienādas un vienādā atialuma citu no citas). Melnos strazdus baroja tikai vienā no šīm silītēm. Viņi drīz vien pie tas pierada un nemaldīgi to atrada, kaut gan tā ne ar ko neatšķīrās no pārējām vienpadsmit silītēm.

Vienīgais rādītājs, pēc kura barības silīti varēja sameklēt, palika saule, pareizāk sakot, silītes stāvoklis attiecībā pret sauli. Kad sauli aizēnoja, strazdi bezpalīdzīgi šaudījās no vienas silītes pie otras. Kad spoguli bija mainījuši leņķi starp barības silīti un saules staru virzienu, strazdi lidoja pie citas silītes, kas atradās no pirmās tieši tada paša leņķa attālumā.

Eksperimentus atkārtoja, aizvietojot dabisko sauli ar mākslīgo — spēcīgu spuldzi, kura apgādata ar reflektoru un kuru parvietoja pa dzelzs stienīti pie griestiem. Rezultāti bija tie paši.

Un tad pamanīja vēl kādu pārsteidzošu iezīmi putnu prasmē orienteties.

Saule diena visu laiku pārvietojas pie debesīm, un tātad barības silītes stāvoklis attiecībā pret to katru stundu ir citāds. Tomēr putni vienmēr to nemaldīgi atrod, gluži kā zinādami, kā ik stundu mainās saules stāvoklis, un ņemdami vērā pārmaiņas, kādas sakarā ar to notiek ar leņķi starp barības silīti un sauli.

Pat divpadsmit dienas veci putnēni, kas uzauguši dziļi strazdu būrī un nekad mūžā nebija redzējuši sauli, ātri iemācījās orientēties pēc tās, katru stundu izdarot nepieciešamos labojumus sakara ar paša orientiera kustību.

Secinājums no šā negaidītā atklājuma varēja būt tikai viens: putniem ir laika sajūta! Ļoti precīzs hronometrs, endogens laika skaitītājs, kā to nosauca, vai fizioloģiskais pulkstenis, — arī ta dēvē šo fenomenu.

Te mums mazliet jāpakavējas pie pārrunām par šo pulksteni, bez kura saules navigācija taču nav iespējama. Citādi, ja mēs to nedarīsim, mums būs grūti saprasties, kad runa būs par turpmākajiem eksperimentiem un saules navigācijas teoriju.

Fizioloģiskais pulkstenis

Biškopjiem sen zināms: ja bites piebaro vienmēr vienā un tajā pašā laikā, viņas iegaumē barošanas stundas un atlido uz «ēdnīcu» bez nosebošanās. Bet, ja gadās nejauks laiks un lidošanai nelabvēlīgas dienas, bites, tiklīdz sāk sildīt saule, atkal atjauno «ēdnīcas» apmeklēšanu tajās pašās stundās. Un, ja šīs bites ātri pārved lidmašīnā no Ukrainas, teiksim, uz Altaju, viņas arī tur meklē barību pēc Ukrainas laika. Nevienam nav arī nekas jauns tas, ka daudzi ziedi atveras no rīta, kad pēc barības izlido kukaiņi, kas tos apputeksnē. Ziedi atveras neilgi pirms rītausmas, «it kā «zinādami,» raksta kāds zinātnieks, «ka pēc dažām stundām uzlēks saule». Un, ja pat pārnesīsim ziedus telpā, kurā nekad nebūs gaismas, tic tik un tā atvērsies noteiktā laikā.

Un, protams, katrs gan no mums pēc savas pieredzes zina, ka ari bez modinātājpulksteņa var pamosties, kad grib. Vajag tikai ar nelielu gribas sasprindzinājumu nostādīt uz noteiktu stundu savu «galvas pulksteni», kā pētnieki sauc šo pagaidām nezināmo fizioloģisko mehānismu, kas pamodina mūsu apziņu vajadzīgaja minūtē. Dažu cilvēku «galvas pulkstenis» tik precīzi mēra laiku, ka viņi pamostas minūti pirms modinātājpulksteņa zvana.

Cilvēku ievietoja uz vairākām dienām klusuma tornī, kur nebija nekāda pulksteņa un nekādu skaņu un iespaidu no ārpasaules, bet «galvas pulkstenis» joprojām skaitīja laiku. Un, ja kļūdījās, tad ne vairāk par piecpadsmit minūtēm diennaktī.

Vēl precīzāk tas darbojas hipnotizētam cilvēkam. Hipnotizētājs saka iemidzinātajam pacientam: «Pamo- dīsieties pēc divsimt četrdesmit minūtēm un izdzersiet šo glāzi ūdens.» Un, kaut gan telpā, kur notiek eksperiments, nav pulksteņa, cilvēks pamostas tieši pēc divsimt četrdesmit minūtēm un dzer ūdeni.

Visi šie novērojumi, kurus tagad neviens neapšauba, liecina par to, ka gan augiem, gan dzīvniekiem, gan cilvēkam arī ir organismā kāds «pulkstenis», kādi cikliski fizioloģiskie procesi, kuri laika ziņā sakrīt ar saules kustību pie debesīm. īsi sakot, ir saules pulkstenis.

Diennakts ritmus augiem atklāja jau pagājušajā gadsimtā. Kas tie par ritmiem? Intensīva augšana, sporu izsviešana, ziedu atvēršanās un aizvēršanas noteiktā diennakts laikā. Lapas noliecas naktī, paceļas sasprin- dzinoties dienā. Un citi līdzīgi procesi, kas atkartojas dienu no dienas un vienās un tajās pašās stundās. Visa putnu, zivju, zvēru, kukaiņu, tārpu — visu zemes dzīvo būtņu dzīve dažādā diennakts laikā norit dažādi: noteiktā laikā viņi guļ, noteiktā laikā meklē barību, dzied, rok alas, iet dzert ūdeni, klejo ielejās vai kalnos. Ir stundas, kad viņi nolaižas dzelmē, un ir citas stundas, kad peld uz virspusi. Pat izlidošana no kūniņam daudziem kukaiņiem notiek dienu no dienas, gadu no gada vienā un tajā pašā laikā.

Pienāk jauna diennakts, un tas pats dienas un nakts dzīves veids atkārtojas no sākuma.

Diennakts dzīves kartība ir iedzimta. Jau ar pirmo mūža dienu dzīvnieki un augi dzīvo pēc saules stundām, kuras skaita kāds iekšējs mehānisms, neapzināti pielāgodams tām ne tikai savu vielu maiņu un fizioloģiju, bet ari savus paradumus un, tā sakot, dienas režīmu.

Bet, ja dzīvnieku dīgļus (un augu sēklas arī) novieto pilnīgā tumsā vai, gluži otrādi, tur nepārtrauktā apgaismojumā, tad dzīvniekiem, kad tie piedzimst (un augiem, kad uzdīgst), nav nekādu periodisku ritmu — it kā tiem nemaz nebūtu fizioloģiskā pulksteņa. Bet vajag tikai jaunpiedzimušos kaut vai uz mirkli apgaismot ar īslaicīgi uzliesmojušu gaismu (ja tie attīstījušies tumsā) vai nodzēst gaismu uz sekundi (ja tie turēti nepārtrauktā apgaismojumā), lai tūdaļ šāds ritms viņiem rastos.

Kāpēc tā notiek — neviens nezina. Zinātne vēl -tikai pa īstam sākusi pētīt fizioloģiskā pulksteņa mehānismu, un te vēl ļoti daudz kas ir neskaidrs. Pagaidām to izskaidro tā: acīm redzot, katrai organisma šūnai ir savs fizioloģiskais pulkstenis, bet sākumā visi tie iet nesaskaņoti. Lai tos noskaņotu vienā ritmā, sinhronizētu, ari nepieciešams ārējais grūdiens — regulators, kas visus pulksteņus palaiž reizē. Šāda regulatora lomu augstākajiem augiem pilda sarkanā gaisma, sēnēm un vienšūnu aļģēm — zilā gaisma.

Dzīvniekiem iekšējo hronometru darbu uztur vienā ritmā kadas īpašas vielas, ko dziedzeri izdala asinīs.

Ar prusakiem izdarīja šādus eksperimentus. Nogrieza viņiem galvas, un kukaiņi uzreiz zaudēja laika sajūtu. Bet dzīvību nezaudēja — skraidīja arī bez galvas vēl daudz dienu. Kad bezgalvainajam prusakam pieaudzēja audu gabaliņu no cita prusaka galvas, viņš uzreiz sāka dzīvot pēc stundām, bet pēc tā prusaka stundām, kura galvas gabaliņš bija viņam pieaudzēts.

Saaudzēja ar mugurām divus prusakus — vienu ar galvu, otru bez galvas, un abiem Siamas dvīņiem bija viena laika sajuta, viens kopīgs pulkstenis ta prusaka pulkstenis, kuram bija galva.

Mugurkaulniekiem (ari cilvēkam) šūnu hronometru darbu pārzina centrālā nervu sistēma, tas ir, vienkārši runājot, smadzenes, kas vienādo, kā mēdz izteikties, saucējus — noregulē vienādu laiku. Bet smadzenes šādu regulāciju izdara ar īpašiem dziedzeriem, kuri izdala asinīs hormonus — regulētājvielas. Ir zināmi jau vairāk nekā četrdesmit fizioloģiskie un psihiskie procesi, kuru diennakts ritmu vada hormoni. Adrenalīnam un hipofīzes — zem smadzeņu puslodēm esoša maza dzie- dzerīša — melanoforajam hormonam ir, acīm redzot, galvenā loma — atsperes loma mūsu pulkstenī. Sās atsperes darbību pagaidām iedomājas tā: diena un nakts, gaisma un tumsa, mainoties stingrā secībā, uzvelk fizioloģiskā pulksteņa atsperi. Gaisma ar acu starpniecību1 ierosina darboties simpātisko nervu sistēmu, un ta liek izdalīties asinīs adrenalīnam. Tumsa uzbudina para- simpātiskos nervus un hipofizi, kura ražo melanoforo hormonu lielākās porcijās nekā dienā.

Rcgulētājvielu koncentrācijas ritmiskās svārstības, kas laika ziņā sakrīt ar saules kustību pie debesīm, — te adrenalīna vairāk, te melanofora hormona — nosaka toni visiem citiem procesiem organismā, pakļaujot tos vienam divdesmit četru stundu ciklam. Uz mehāniskā pulksteņa katra diennakts iedaļa apzīmēta ar skaitļiem. Fizioloģiskajā pulkstenī tāda skaitļa funkciju pilda noteikta regulētājvielu porcija.

Bet pati šī porcija, ka mēs jau zinām, atkarīga no gaismas un tumsas mijas. Gaisma ir tas ārējais enerģijas avots, kas uzvelk Saules sistēmas planētas iemītnieku iekšējos pulksteņus. Nav lieki to atkārtot — tik svarīga ir gaismas loma procesos, par kuriem runājam.

Ja normālo gaismas un tumsas miju diennaktī pārmaina, tad dzīvnieku (un arī augu) endogenais pulkstenis sāk atzīmēt laiku pa jaunam.

Šadi eksperimenti izdarīti simtiem reižu. Tā, piemēram, žurkas, prusakus, mušas, baložus vai . . . pupiņas apgaismoja, teiksim, desmit stundas pēc kārtas, bet pēc tam uz desmit stundām novietoja pilnīga tumsa — to fizioloģiskais pulkstenis jau pēc dienas vai divām dienam, sliktākaja gadījumā pēc nedē|as vai divām nedēlam, pilnīgi pārkārtojās un pielāgojās divdesmit stundu diennaktij.[28]

Bieži vien pat nav vajadzīgs visas desmit stundas apgaismot tumsā turētos dzīvniekus, bet pietiek katru reizi vienā un laja paša laikā ieslēgt gaismu kaut vai uz stundu un pat tikai uz dažām minūtēm, un izmēģinājumā «trusīšu» fizioloģiskais pulkstenis tiek uzvilkts no jauna.

Rīkojās arī tā: neizjauca normālo divdesmit četru stundu ritmu, tikai par sešām stundām agrāk ieslēdza apgaismojumu, kad ārā bija tumša nakts vai, otrādi, jau ausa gaisma, bet dzīvniekus vēl sešas stundas turēja tumsā. Viņu fizioloģiskais pulkstenis jau pēc dažām dienām radīja jaunu laiku — las bija ātrāks vai atpalika par sešām stundām. Gan miegs, gan pamošanās, gan barības meklēšana, gan visas citas dzīvnieka dzīvības procesu arējas un iekšējās izpausmes sākās sešas stundas agrak vai vēlāk nekā lidz tam.

Fizioloģisko pulksteni var pagriezt atpaka| ari ar zemu temperatūru.

Ņemiet bites, kas apmācītas atlidot dienvidū pie barības silītes pēc cukura sīrupa, un paturiet viņas dažas stundas aukstumā apmēram pie 0—5 grādu temperatūras. Kad viņas atgūs brīvību, katrā ziņā atcerēsies sīrupu. Bet atcerēsies ar novēlošanos tieši par tik daudz stundām, cik daudz jūs viņas esat noturējuši aukstumā, un tikai pret vakaru atlidos pie barības silītēm.

«Mēģinājumi parādījuši,» raksta Ervins Bīnings grāmatā, kas rezumē visus šādus eksperimentus, «ka pēc ilgstošas apstrādāšanas ar aukstumu organisms izturas tā, it kā šās apstrādāšanas laikā fizioloģiskais pulkstenis būtu atradies miera stāvoklī.»

Pulkstenis negāja, tātad bija «iesaldēts».

«Iesaldēšana» sasniedz mērķi ātrāk nekā daudzu dienu ilga iekšējo ritmu pārkārtošana ar nenormālu gaismas un tumsas mainīšanu, un zinātnieki to bieži vien lieto, kad eksperimentē ar augiem vai ar aukstasiņu dzīvniekiem, kuru ķermeņa temperatūra strauji ceļas vai pazeminās, kad apkārt kļūst siltāks vai aukstāks.

Man jābrīdina lasītāji, ka zinātnē nav vēl pietiekoši skaidra priekšstata ne par fizioloģiskā pulksteņa dabu, ne par tā darbību. Tāpēc īsais apskats iepriekšējās lappusēs jāuzskata tikai par dabisko hronometru ļoti sarežģītās mehānikas darbības visai shematisku un aptuvenu aprakstu.

Tomēr nākošo nodaļu lasīšanai mēs tagad būsim vairāk sagatavoti.

Navigācija pēc saules

Tātad atgriezīsimies pie melnajiem strazdiem.

Kad Krāmera eksperimenti kļuva zināmi ornitologiem, daži zinātnieki gribēja tos atkārtot. Sajā laikā arī fizioloģiskā pulksteņa pētīšana bija krietni pavirzījusies uz priekšu. Vācietis Hofmanis nolēma izmantot šos sasniegumus savos eksperimentos ar melnajiem strazdiem.

Viņš sāka ar to, ka izdarīja Krāmera eksperimentu: izdresēja divus strazdus atrast pēc saules barību vienā no divpadsmit pilnīgi vienādām silītēm. Pēc tam strazdus apmēram divas nedēļas noturēja telpā, kurā tika radīta mākslīgā diena un nakts, kas par sešām stundām atpaliek no normālās diennakts. Ari strazdu «pulkstenis» atpalika. Kad viņus atkal ielika būrī zem klajām debesīm, tie izsalkuši laidās uz silīti, kurā bija pieraduši atrast barību, bet silīti neatrada, kaut gan diena bija skaidra. Viņi kļūdījās tieši par deviņdesmit grādiem — barība atradās dienvidos, bet viņi meklēja to rietumos.[29] Pulkstenis bija trīs dienā, bet, tā kā strazdu «pulkstenis» atpalika par sešām stundām, viņi bija «nolēmuši», ka pašlaik ir tikai deviņi no rīta, tāpēc arī bija novirzījušies stipri pa labi. Saule sešās stundās pavirzās par deviņdesmit grādiem uz rietumiem, tas ir, pa labi, ja skatās uz tās ceļu pie debesjuma.

Un vēl divdesmit trīs dienas, kamēr strazdus turēja gan dienu, gan nakti gaismā, viņu «pulkstenis» gāja nepareizi, un viņi kļūdījās savos meklējumos. Pēc tam strazdus novietoja zem klajām debesīm, un pēc kādām divām nedēļām viņu «pulkstenis» bija panācis nokavētās sešas stundas, gāja atkal kopsolī ar sauli.

Putni, kuru iekšējie hronometri bija pagriezti par sešām stundām uz priekšu, kļūdījās vajadzīgā virziena meklējumos, novirzoties par deviņdesmit grādiem pa kreisi.

Sie eksperimenti, kas lika izdarīti gan ar baložiem, gan ar ķauķiem, gan ar čakstēm, skaidri parāda, ka saule putnu ikdienas dzīvē ir galvenais orientieris. Bet šis orientieris nestāv uz vietas. Atrast ceļu pēc tā nevar, ja nezina, kādā debess daļā katrā dienas stundā tas atrodas. Putniem te izlīdz laba atmiņa un «kabatas pulksteņi», ar kuriem daba apveltījusi visu dzīvo uz zemes.

«Jābrīnās,» raksta doktors Metjūzs, viens no lielākajiem speciālistiem zinātnē par putnu orientēšanos, «ka cilvēki, kas gadsimtiem ilgi noteic savu atrašanās vietu pēc saules, tikai pirms dažiem gadiem uzzināja, ka arī putni rīkojas tāpat.»

Tagad nav šaubu, ka putni navigācijā izmanto to pašu koordinātu sistēmu ko cilvēki, — pēc saules atrod ceļu. Bet kā viņi to dara — nav skaidrs. Mctjūza hipotēze, kas ir visvairāk izstrādāta, izskaidro šo norisi apmēram tā.

Ja liktenis aizvedis putnu dienvidos no mājām, tad saule šajos platuma grādos pārvietojas pie debesīm pa augstāku loku un zenītā stāv virs zemes augstāk nekā mājās. Tātad jālido uz ziemeļiem — uz turieni, kur dienvidū saule tik augstu nepaceļas pie debesīm. «Autopilots» sāk darboties, un putns lido uz ziemeļiem.

Ceļu no ziemeļiem uz dienvidiem putns atrod tādā paša veidā, tikai otrāda kārtiba — zenīts te ir zemāk un jālido uz turieni, kur tas augstāk.

Ne vienmēr, protams, gadās, ka putns startē dienas vidū. Negaida viņš arī, kad saule sasniegs augstako punktu orbīta, lai noteiktu savu atrašanās vietu. Met- jūzs doma, ka putns saules pārvietošanos pa nelielu loka gabalu ekstrapolē uz visu orbītu, skaidrāk izsakoties, viņam ir kāda sajūta, kas ļauj, brīdi vērojot saules kustību, nemaldīgi spriest par tas zenīta augstumu.

Tā notiek, domājams, vajadzīga platuma grāda meklēšana. Ģeogrāfisko garumu noteic vienkāršāk — gluži ka ar stūrmaņa metodi.

Zināms, ka saule vienā un laja pašā standarta laika stundā (tas ir, pēc Griničas laika) dažādos zemes punktos atrodas dažāda augstuma. Ja mums zināms, cik pulkstenis pašlaik Griniča, tad saules stāvoklis pie debesīm mums pateiks, vai atrodamies uz rietumiem vai austrumiem no Griničas. Griniča putnam ir viņa mājas dzimtenē, bet standarta laiks — rādījumi pēc viņa dabiskā hronometra, kas noskaņots vienā ritmā ar saules kustību virs viņa mājām. Tātad, ja apvidū, no kura putnam jāatrod ceļš mājup, saule novēlo — pirmajā dienas pusē atrodas zemāk un pēcpusdienā augstāk nekā mājās šajas pašās stundās pēc viņa hronometra, tad nezināmais apvidus atrodas rietumos no mājām un tāpēc jālido uz austrumiem. Ja turpretim saule steidzas priekšā putna fizioloģiskajam pulkstenim, tad tas uzvilkts rietumos un tāpēc turp arī jālido.

Tada ir teorija, kas mēģina izprast pārsteidzošos faktus, ko savākusi eksperimentālā bioloģija. Esmu, protams, iztirzājis to ļoti primitīvi, ņemdams vērā tikai vispārīgos principus. Cik šī teorija pareiza, rādīs nākošie pētījumi.

Vēl daži vārdi jāsaka par putniem, kuri pārlidojumus izdara nakti, bet dienu atpūšas. Tādu putnu nav maz. Dārza ķauķi, melngalvas ķauķi un brūnās čakstes arī ceļo pa naktīm. Esmu jau minējis, ka eksperimentos ar spoguli un mākslīgo sauli viņi izturējušies tāpat kā melnie strazdi — parādījuši, ka prot orientēties pēc saules. Nevar būt, raksta Metjūzs, ka tads sarežģīts pielāgošanās mehānisms ka navigācija pēc saules būtu attīstīts, bet netiktu lietots. Daba neko nedara velti. Kaut arī šie putni lido nakti, tomēr viņi, acīm redzot, orientējas pēc saules. Domā, ka viņi izraugās vajadzīgo virzienu saulrieta laikā un pēc tam visu nakti to atceras.

Ka tas ir tieši tā, pārliecina daži novērojumi. Reiz Krāmers palaida vaļā melngalvas ķauķi un divus brun- spārnu ķauķus lielas pilsētas tuvumā. Palaida vaļā pēc tam, kad saule sen jau bija norietējusi, tumsā, un putniņi lielpilsētas uguņu gaismu noturēja par. saulrietu un uzņēma nepareizu virzienu. Kad tajā paša vieta putnus palaida vaļā pirms saulrieta, viņi paguva pareizi orientēties un pilsētas ugunis viņus vairs neapmulsināja.

Tomēr melngalvas ķauķis un dārza ķauķis, arī neredzēdami saulrietu, lido nekļūdīdamies, kad debesis nakti zvaigžņotas. Biezi mākoņi un pārak spožs mēness traucē viņus. Acīm redzot, šie putni bez saules var orientēties vēl arī pēc zvaigznēm. Eksperimenti planetārijā apstiprināja šo minējumu.

Saules navigācijas teorija ir liela pētnieciskās domas uzvara, tomēr šajā kaujā, kurā uzvarējusi zinātne, cilvēka zināšanas vēl nav nostiprinājušas visas pozīcijas. Joprojām vēl zinātnieki nevar izskaidrot, ka putni, pārlidojuši pār ekvatoru, turpina orientēties pēc saules. Tā ir visvājākā vieta teorijā. Patiešām, putns lido uz sauli — uz dienvidiem. Tad viņš šķērso neredzamo ekvatora līniju — un saule jau viņam ir aiz muguras. Lai tagad turpinātu lidojumu uz dienvidiem, vajag lidot nevis uz sauli, bet gan no tās projām. Vai tik ātri var mainīties instinkts, lai putns tūdaļ pielāgotos redzēt savu orientieri nevis debess dienvidu, bet gan ziemeļu pusē. Turklāt ari acīm pierastā saules pārvietošanās no kreisas uz labo pusi tagad būs citāda — no labās uz kreiso pusi, pretēji pulksteņa rādītāja kustībai.

Tropos dzīvojošo bišu novērošana ainu padara mazliet skaidrāku.

Kad bites no ziemeļu puslodes pārveda uz dienvidu puslodi, tās ar savu fizioloģisko pulksteni turpināja orientēties tāpat kā savā dzimtenē, lidojumu pēc ienesuma un atgriešanos stropā pielāgojot saulei, kas virzās pulksteņa rādītāja kustības virzienā. Bet te saule šķērsoja debess jumu pretējā virzienā.

Tas jauca visus viņu «aprēķinus». Pat bites, kas dzimušas dienvidu puslodē, bet no mātes, kas atvesta 110 ziemeļiem, un hibrīdbites (110 šās mātes un vietējiem traniem) orientējās nepareizi.

Citādi izturējās bites, kuras dzīvo tropos. Viņas pārveda pāri ekvatoram, un bites atri pielāgojās «dīvainajai» saules kustībai jaunaja vietā. Jaunas bites jau pēc astoņām dienām «zināja», uz kuru pusi virzās saule, pareizi orientējās pašas un informēja citas bites ar savām dejām.

Tātad dzīvnieki, kuru uzbūve nav tik komplicēta kā putniem, var pārkārtot dažu dienu laikā visu navigācijas refleksu kompleksu, piemērojoties jaunajiem apstākļiem. Iespējams, ka tas pats notiek arī ar putniem.

Kas vel orientejas pēc saules?

Daži dzīvnieki saules navigācijas metodes iemācās, acīm redzot, pakāpeniski, nevis uzreiz ņem sauli palīgā, bet tikai tad, kad mazliet padzīvojuši un pieraduši pie grafika, pēc kāda kodoltermiskā lodīte veļas pāri debesīm.

Rūsganās meža skudras, piemēram, pavasarī vēl «nezina», ka saule ir kustīgs orientieris. Pa vasaru, līdz rudenim viņas šo patiesību jau ir stingri iegaumējušas. Bet, ja pavasarī uz kādu laiku pārklāj meža skudrai necaurspīdīgu kupolu, viņa sāks skriet, kad kupols būs noņemts, pa nepareizu ceļu. Iespaids ir tāds, ka, uzturēdamās tumsā, viņa nav ņēmusi vērā, ka saule pa šo laiku pavirzījusies uz rietumiem. Kad viņa no jauna ieraudzīja dienas gaismu, sāka skriet zein agrākā leņķa pret spīdekli un, protams, aizskrēja uz nepareizu pusi. Vasaru un rudeni tā nenotiek: skudras jau «zina», ka saule nestāv uz vietas, un. dabiskie hronometri palīdz viņām izdarīt pareizus labojumus, lai cik ilga būtu bijusi to piespiedu apstāšanās.

Tātad skudras arī orientējas pēc saules. Tomēr droši vien ne visas — dažas sugas, neraugoties uz eksperimentētāju pūlēm, nav parādījušas šādas spējas.

Zirneklis Arctosa perita dzīvo upju un ezeru krastos. Ja viņu iesviež ūdenī, viņš peld uz krastu, kur tas noķerts, peld taisni, lai cik tālu arī būtu iesviests ūdenī.

Itāliešu pētnieks Papi paņēma šo zirnekli, pārnesa uz pretējo krastu un tur iesvieda viņu ūdenī. Zirneklis ar visiem spēkiem peldēja uz krastu, bet dīvaini — nevis uz tuvāko krastu, 110 kura viņš bija iesviests, bet gan uz to krastu, kur bija dzimis un dzīvojis. Riskēdams ar dzīvību, peldēja šķērsām straumei.

Kurš ir un kurš nav dzimtais krasts, zirneklis uzzināja pēc saules. Papi to pierādīja, ar spoguli sagrozot saules stāvokli. Pēc tam ar zirnekli izdarīja tādus pašus eksperimentus kā ar melnajiem strazdiem. Kad zirneklis bija noturēts daudzas dienas tumsā, viņa fizioloģiskais pulkstenis sabojājās un viņš vairs nevarēja, skatīdamies uz sauli, izšķirt, kurš krasts savs un kurš svešs. Nenormālā mākslīgā dienas un nakts mija, ko viņš bija iepriekš pārdzīvojis, arī apmulsināja zirnekli.

Sauszemes sānpcldes, kas lēkā kā sienāži pa jūras pludmalēm, līdzīgas zirneklim arktozai ne tikai ar savu tieksmi pēc lieliem ūdens baseiniem — arī viņas savas mājas atrod pēc saules.

Sauszemes sānpeldēm patīk ccļot, viņas ne vienu reizi vien atrastas uz sauszemes tālu no jūras. Bet vienu sauszemes sānpeldi reiz noķēra… augstā kalnā. Tā gan nebija nokļuvusi līdz pašai virsotnei, bet tika noķerta ceļā uz to — vairāk nekā tūkstoš metru augstumā virs jūras līmeņa.

Sauszemes sānpeldēm lieliski attīstītas navigācijas spējas. Laboratorijās viņas ne sliktāk par melnajiem strazdiem prata pēc saules atrast pareizo virzienu. Tās vienmēr pievilka jūra, un, lai kur arī palaida vaļā sauszemes sānpeldes, tās pa īsāko ceļu devās turp. Tā notika viņu dzimtenē Itālijā. Bet, kad sauszemes sānpeldes aizveda uz Argentīnu, viņas apmaldījās — viņu hronometri darbojās vēl pēc Eiropas laika, bez sakara ar vietējo sauli un tikai mulsināja šos vēzīšus.

Daži pētnieki domā, ka sauszemes sānpeldes, kā arī astoņkāji, krabji un citi jūras dzīvnieki nemaldīgi atrod ceļu uz jūru (kad viņi iznesti uz sauszemes), vadoties no jūras trokšņiem — mums nedzirdamām infraskaņām un ultraskaņām.

Lai pie tas pašas reizes pārbaudītu ari šo hipotēzi, vairākus simtus sauszemes sānpelžu noturēja laboratorijā mākslīgas dienas un nakts apstākļos divpadsmit stundas ilgs bija katrs gaismas un katrs tumsas periods. Bet šīs pašdarinātās diennaktis par divpadsmit stundām atpalika no dabiskajam diennaktīm. Ārā bija diena, bet laboratorijā nakts, un otrādi.

Kad šos vēzīšus palaida vaļā netālu no jūras, viņi sāka skriet nevis uz jūru, bet gan no tas pavisam projām. Nekādi jūras trokšņi nepalīdzēja fizioloģiskais pulkstenis atpalika par pusciklu un tāpat par pusciklu, par simt astoņdesmit grādiem, «atpalika» no saules arī virziena sajūta. Reizē ar šām sauszemes sānpeldēm palaistie kontrolvēzīši, kas nebija apstrādāti ar gaismu un tumsu, aizlēca pareiza virziena taisni uz jūru.

Eksperimenti ar vēžiem, krabjiem, zirnekļiem, siseņiem un citiem dzīvniekiem galīgi nostiprināja saules navigācijas teorijas uzvaru. G'andrīz katrs dzīvnieks, kuru pārbaudīja, agri vai vēlu parādīja izcilu prasmi orientēties pēc saules. Neviļus nāk prāta doma, ka ta, cik redzams, ir dabā universāla prasme, dodoties ceļā, uzticēt savu likteni saulei. Iespējams, ka gan vaļi okeānos, gan zivis, gan roņi, kas ne mazākiem pulkiem kā putni pavasaros un rudeņos šķērso jūras platuma grādus, gan ziemeļbrieži, lēcējantilopes, lemingi un citi stepju, mežu un jūru nomadi iet un peld pa planētu, raudzīdamies uz sauli pie debesīm un klausīdamies hronometru «tikšķos» savās krūtīs.

Nav vairs ilgi atlicis ko gaidīt — jauni pētījumi drīz parādīs, vai tā ir.

Vai ari pec saules?

Šķiet, ka lemingu prasmi orientēties neviens nav pārbaudījis. Bet citi sīki grauzēji — Ziemeļamerikas balt- kāju peles 1 — šādu eksāmenu ir izturējušas.

' Kaut gail tas dēvē par pelēm un viņas ir pelēm Joti līdzīgas, faktiski tās ir nevis peles, bet gan kaniiši. No īstajām pelēm Amerika dzīvo tikai cilvēku ievesta mājas pele.

Viņas lielos ceļojumos nedodas. Parasti tālāk par piecdesmit metriem no savām alām neaizskrien. Zoologi šīs peles iezīmēja un palaida vaļā alu tuvuma, bet apkart bija koncentriskos riņķos izliktas slazdu sērijas — katrs riņķis noteiktā attaluinā.

Izrādījās, ka tajos slazdos, kas atradās tālāk par piecdesmit metriem, iezīmētās peles ne reizi nebija iekritušas.

Tomēr šīs pašas mazas baltkāju pelītes, kas parasta laika turējās tikai pie mājām, kad bija aiznestas tālu no alas uz viņām nepazīstamu apvidu, atgriežas mājās no ļoti lieliem attālumiem (ja ņem vērā pašu dzīvnieku lielumu). Kādā eksperimenta no četrdesmit deviņām pelēm, kas bija palaistas vaļā jūdzi (1,6 kilometrus) no midzeņiem, piecas driz vien atkal tika noķertas pie alām. Viena pele atrada ceļu uz mājām pat no divu judžu attāluma, otra — no divarpus kilometriem. Bet no četru jūdžu distances neatgriezās neviena pele.

Saja eksperimenta pats interesantākais ir tas, ka dzīvnieki, kuri laimīgi pabeidza savu divu un pusotra jūdžu krosu šķēršļotā apvidū, bija vēl gluži jauni pelēni divu mēnešu vecumā. Viņi tikai nupat bija sākuši atstāt savas alas un, protams, slikti pazina apvidu pat tuvākajā midzeņa apkārtnē. Un tomēr atgriezās no tik liela attāluma!

Austrijā izdarītie eksperimenti ar lauka pelēm — strupastem paradīja, ka trīssimt metru distanci pārvietotie grauzēji noiet desmit līdz piecpadsmit minūtēs — 1200 metrus stundā! Tas nozīmē, ka viņi iet taisni, nemaldās, netērē laiku pazīstamu orientieru meklēšanai, bet, tiklīdz palaisti vaļa, taisni un ātri skrien uz mājām. Bet, kā viņi atrod tās, — mēs nezinām. Pievērsiet uzmanību ceļa taisnumam un samēra lielajām distancēm, ko lauka peles noskrien pa svešiem mežiem un laukiem. Varbūt viņām arī palīdz saule?

Bet, lūk, sikspārnis, un par to nav nekādu šaubu, pēc saules neorientējas. Reiz liels sikspārņu pazinējs doktors Eizentrauts iezīmēja daudzus tūkstošus sikspārņu. Pēc tam dzīvniekus aizveda uz dažādām Eiropas zemēm. Daudzi no viņiem drīz vien atkal tika noķerti ta- jas pašās alas un pat tajās pašas vietās zem griestiem, kur tie pirmoreiz bija krituši cilvēku gūstā. Viens sikspārnis atlidoja pat no Lietuvas — tas bija aizvests septiņsimt piecdesmit kilometru no nelielā alas cauruma zemē, bet viņš šo caurumu tik un tā atrada!

Norbers Kasterē, alu pētnieks, kuru labi pazīst arī mūsu zemē[30], eksperimentēja ar citas sugas sikspārņiem — garaušu sikspārņiem. No Pireneju alām viņš tos aizveda uz dažādām Francijas pilsētām. No pilsētām, kuras atradās ne tālāk par divsimt kilometriem no Pireneju alām, garaušu sikspārņi drīz vien atgriezās. Izrādījās, ka četrsimt kilometru distance viņiem nav pa spēkam.

Sikspārņi pamet savus pazemes mitekļus, spraugas un dobumus, kuros guļ visu dienu, parasti apmēram pusstundu pēc saulrieta un atgriežas savās patvēruma vietās jau pirms saullēkta. Tas nozīmē, ka sauli viņi nekad neredz. Bet toties pēc sirds patikas viņi var priecāties par nakts spīdekļu ainu. Man šķiet, ka sikspārņi droši vien orientējas pēc zvaigznājiem un planētām tāpat kā putni pēc saules. Polārzvaigznes augstums vjrs apvāršņa var noderēt par platuma grāda rādītāju. Debess juma griešanās ap šo Visuma «centru», kas notiek uz katra meridiāna pēc sava grafika (ja salīdzina to ar Griničas, tas ir, ar fizioloģiskā pulksteņa laiku), dod priekšstatu par nepazīstamās vietas garuma grādu, no kurienes sikspārnim jāatgriežas mājās.

Daži putni virziena meklēšanā izmanto nakts spīdekļus par orientieriem, — par to tagad diez vai var šaubīties. Jādomā, ka sikspārņi nakts debess topogrāfiju zina ne sliktāk par viņiem.

Ilgi varētu stāstīt par kaķu, suņu, zirgu ārkārtīgo prasmi atrast savas mājas. Katrs par to dzirdējis daudz dažādu nostāstu. Kāds runcis pat iemantoja tik lielu slavu, ka iekļuva avīzēs: par šo runci rakstīja, ka tas esot atgriezies uz veco dzīves vietu 110 divsimt sešpadsmit kilometru liela attāluma — uz Kembridžu no Gločesteras, patērēdams visam ceļojumam divdesmit divas dienas. Es tam neticu. Daudz reižu esmu aiznesis kaķus tālu no mājām, un neviens no tiem nav atgriezies no attāluma, kas lielāks par astoņiem kilometriem.

Jāņem vērā arī, ka daba sadalījusi spējas starp dzīvniekiem tikpat nevienmērīgi kā starp cilvēkiem.

Tomēr šaubas nerada citi zinātnes pārbaudīti fakti.

Suni, vārdā Maksis, pa apkārtceļu aizveda sešus kilometrus tālu no mājām uz ciematu, kur viņš nekad nebija bijis. Cilvēku pamestais suns pusstundu bezmērķīgi skraidīja ap to vielu, kur viņu bija atstājuši. Pētnieks, kurš viņam slepeni sekoja, slasta, ka Maksis bijis ļoti uztraukts šas skraidīšanas laika, atri elpojis un izskats viņam bijis nožēlojams. Pec tam pēkšņi suns pagriezies ar purnu uz māju pusi un sācis skriet taisni uz savu ciemu. Vistaisnākais skrējiens būtu bijis pāri laukiem, bet viņš metis nelielu likumu, dodams priekšroku ceļam. Pēc stundas un astoņām minūtēm Maksis jau vaukšķējis pie saviem vārtiem.

Kuce Nora parādīja vēl izcilākas spējas — viņa ne- apmaldījās ari lielpilsētā, šķērsoja vairākus nepazīstamus kvartalus un pēc divām stundām un desmit minūtēm jau pārradas mājās, kad bija noskrējusi astoņ- arpus kilometrus pa Minhenes ielām un laukumiem. Un, kaut gan viņa ne vienu reizi vien apstājās, lai parotaļātos ar citiem suņiem, tomēr ceļu nepazaudēja.

Četrdesmit dienas vēlāk kuci atkal aizveda turpat un pameta, bet viņa pārradās mājās pēc trīsdesmit piecām minūtēm — bija atradusi Isaku ceļu.

Suņi visos eksperimentos atgriezās mājās pa taisnu vai gandrīz taisnu ceļu. Ceļa meklēšanai laiku netērēja un pa izraudzīto kursu gāja nešaubīdamies. Kad sastapa citus suņus, tad pēc suņu rituāla apošņājās, vēcinādami astes, rotaļājās vai plēsās. Un aizrāvušies nereti aizskrēja diezgan tālu sānis no ceļa, pa kuru bija gājuši. Ne nejaušas tikšanās un pazīšanās, ne pilsētas kustība, ne troksnis, ne tūkstošiem jaunu smaržu netraucēja viņiem pa taisnu ceļu atgriezties mājās, kad tas viss viņiem bija apnicis.

Varbūt arī suņiem palīdzēja saule?

RADIOLOKATORI UN TERMO LOKATORI

Ūdens ziloņa radiolokators

'tarp Senās Ēģiptes svētajiem dzīvniekiem bija kāda zivtiņa, kurai piemita 'pilnīgi unikālas spējas. Šī zivs ir mormiruss jeb ūdens zilonis. Viņas izstieptie žokļi veido nelielu snuķīti. Mormi- rusa neizskaidrojama spēja redzēt neredzamo šķita pārdabisks brīnums. Radiolokatora izgudrošana palīdzēja atklāt noslēpumu.

Izrādījās, ka daba apveltījusi ūdens ziloni ar apbrīnojamu orgānu — radaru (radiolokatoru)!

Visiem zināms, ka daudzām zivīm ir elektriskie orgāni. Arī mormirusam astē atrodas neliela «kabatas baterija». Tā ražo strāvu, kuras spriegums nav liels — tikai seši volti, bet ar to pietiek.

Katru minūti mormirusa radiolokators raida astoņdesmit līdz simt elektrisko impulsu. Elektromagnētiskas svārstības, kas rodas no «kabatas baterijas» izlādēšanās, daļēji reflektē apkārtējie priekšmeti, un tas kā radioatbalss atkal atgriežas pie mormirusa. Atbalss «uztvērējs» atrodas apbrīnojamās zivtiņas muguras spuras pamata. Mormiruss «aptausta» apkārtni ar radioviļņiem!

Ziņojumu par neparastajām mormirusa īpašībām 1953. gada sniedza Austrumafrikas ilitioloģijas institūts. Institūta darbinieki bija pamanījuši, ka mormirusi akvārija sak nemierīgi šaudīties, kad ūdenī iegremdē kādu priekšmetu, kam augsta elektrības vadītspēja, piemēram, stieples gabalu. Vai mormirusam ir spēja sajust pārmaiņas elektromagnētiskajā laukā, ko ierosina viņa elektriskais orgāns? Anatomi izpētīja zivtiņu. Lielo nervu para zari gāja gar viņas muguru no galvas smadzenēm uz muguras spuras pamatu, kur tie, sadalīdamies sīkos zariņos, beidzas audu veidojumos vienādos intervālos cits no cita. Acīm redzot, te atrodas orgāns, kas uztver reflektētos radioviļņus. Mormi- russ, kam bija pārgriezti nervi, kuri šo orgānu apkalpo, zaudēja jutīgumu pret elektromagnētisko izstarojumu.

Mormiruss dzīvo upju un ezeru dibenā un pārtiek no kukaiņu kāpuriem, kurus izvelk no dūņām ar garajiem žokļiem kā ar pinceti. Barības meklēšanas laikā zivtiņu parasti apņem biezs uzvandītu dunu mākonis, un viņa apkārt neko neredz. Kuģu kapteiņi pēc savas pieredzes zina, cik neaizvietojams tādos apstakļos ir radiolokators.

Mormiruss nav pasaulē vienīgais «dzīvais radiolokators». Lieliska radioacs atrasta arī Dienvidamerikas elektriska zuša aste. Viņa «akumulatori» attīsta strāvās rekorda spriegumu — līdz piecsimt voltiem, bet pēc dažām ziņām — līdz astoņsimt voltiem!

Amerikāņu pētnieks Kristofers Koutess pēc Ņujorkas akvārijā izdarītu eksperimentu sērijas secināja, ka nelielās kārpiņās uz elektriska zuša galvas ir radiolokatora antenas. Tās uztver no apkārtējiem priekšmetiem reflektētos elektromagnētiskos viļņus, kuru izsta- rotajs atrodas zuša astes galā. Šās zivs radiolokatora sistēmas jutīgums ir tāds, ka zutis, acīm redzot, var konstatēt, kadas dabas priekšmets nokļuvis lokatora darbības laukā. Ja tas ir barībai noderīgs dzīvnieks, elektriskais zutis tūdaļ pagriež galvu uz viņa pusi. Pēc tam iedarbina ķermeņa priekšdaļas spēcīgos elektriskos orgānus — raida uz upuri «zibeņus» — un bez steigas aprij elektrības izlādēšanās rezultātā nogalināto laupījumu.

Tajās pašas upēs, kur pie dibena laiski snauž elektriskie zuši, starp augiem šaudās elegantās nažzivis — eigenmanijas. Izskats viņām ir dīvains — muguras spuru nav un astes spuras arī nav (ir tikai kaila plāna smaile astes gala). Šīs zivis ari izturas neparasti groza šo astes smaili uz visām pusēm, it kā ošņādamas ar asti. Un, iekams viņas palien zem siekstas vai aliņa upes dibenā, tās vispirms spraugā atkal baž asti un pēc tam, ja izmeklēšana devusi, ta sakot, pozitīvus rezultātus, ielien tur pašas. Viņas lien nevis ar galvu, bet gan ar asti uz priekšu. Ka liekas, zivtiņas uzticas tai vairāk nekā acīm.

Viss noskaidrojās |oti vienkārši: eigenmanijas pave- dienveidīgās astes pašā gala zinātnieki atklāja elektrisko «aci» ka mormirusam.

Tropiskajam Amerikas zivtiņām gimnotīdām, kas ļoti līdzīgas eigenmanijām, acīm redzot, arī ir radiolokatori, kaut arī tas vēl nav pieradīts.

Nesen doktors Lismanis 110 Kembridžas atkal sāka interesēties par zoologu sen jau izpētītajiem elektriskajiem samiem, kas dzīvo Āfrikas upēs. Šīs zivis, kas spēj attīstīt strāvas spriegumu līdz divsimt voltiem, medī naktī. Bet viņām ir ļoti «tuvredzīgas» acis, un tumsā viņas slikti redz. Ka tad sams atrod laupījumu? Doktors Lismanis pierādīja, ka līdzīgi elektriskajam zutim elektriskais sams savus spēcīgos akumulatorus izmanto ari par radiolokatoru.

Daudzmaz rūpīgi eventuālā elektrolokācijas sistēma izpētīta tādām zivju sugām ka: mormiruss — Mortny- rus kanumae (Nīlas baseinā līdz pašām augštecēm), gimnarhs — Gijmnarchus niloticus (Centrālas Āfrikas upēs), elektriskais sams — Malapterus electricus (Centrālas Āfrikas un Rietumu Āfrikas upēs), elektriskais zutis — Eleclrophorus electricus (Gvajānas upēs, Amazones lejas daļā un vidus daļā) un eigenmanija — Eigentnannia virescens (Dienvidamerikas upēs no Gva- janas līdz Urugvajai). Tomēr daži biologi domā, ka, iespējams, vispār visām elektriskajām zivīm, kuru jūrā un saldūdeņos zināms jau apmēram simt sugu, ir radiolokatori.

Un ne tikai elektriskajām zivīm; domā, ka pat nēģi, kuriem nav skaidri manāmu elektrisko orgānu, tomēr ar muskuļos uzkrātu elektrību «aptausta» apkārtni un uzmeklē zivis, pie kurām piesūcas. Katrā ziņā konstatēts, ka nēģis kaut kādā veidā rada sev apkārt elektrisko lauku un reaģē uz visiem priekšmetiem, kuri atrodas šajā laukā, un atkarībā no to elektrības vadītspējas nēģa reakcija mainās.

Ar «elektrisko» sajūtu daži pētnieki mēģina izskaidrot to dīvaino faktu, ka nēģi, kas nodara lielu ļaunumu zivsaimniecībai saldūdeņos, samērā reti parazitē uz jūras zivīm. Viņi uzbrūk galvenokārt tīklos iekļuvušām un slimām zivīm. Sādu parādību izskaidro ar to, ka saldūdenim elektrības vadītspēja ir mazāka nekā jūras ūdenim, un tāpēc jūras zivis pa gabalu sajūtot nēģa raidītos elektromagnētiskos impulsus un pagūstot laikā aizbēgt. Turpretim saldūdens zivis tos sajūtot ar novēlošanos, kad nēģis jau tuvu un vairs nevar izbēgt.

Bez tam iespējams, ka saldūdens zivis vēl nav lāga paguvušas piemēroties šiem parazītiem — nav attīstījušas pietiekoši efektīvu antiradiolokācijas sistēmu, kas teicami funkcionē jūras zivīm, kurām jau sen ir darīšana ar nēģiem. Domā, ka nēģi pavisam nesen, tikai ledus laikmetā, pārceļojuši no jūras uz upēm.

Mums nav specifiskas elektriskā lauka sajūtas, bet daudziem dzīvniekiem tāda ir. Sen jau pierādīts, ka sīkie vienšūnas dzīvnieki — infuzorijas ūdenī eksperimentāli radītā elektriskajā laukā vienmēr peld uz katodu. Zīdītāju spermatozoīdi arī «gravitē» uz noteiktu elektrības polu. Spermatozoīdi, kas nes vīrišķo ig- rekhromosomu, peld uz vienu pusi, teiksim, uz plusu, bet spermatozoīdi ar sievišķo ikshromosomu — uz otru pusi, uz mīnusu.

Šī spermatozoīdu darbības «nesaskaņotība» dod zoo- tehniķu rokās lielisku metodi vajadzīgā dzimuma dzīvnieku ataudzēšanai: iespējams ataudzēt vai nu tikai tēviņus, piemēram, aunus, no kuriem var nocirpt vilnas vairāk nekā no aitām, vai arī tikai mātītes — piemēram, piena govis. Protams, šim nolūkam nepieciešama mākslīga apsēklošana, kas arvien vairāk ieviešas mūsdienu lopkopības praksē.

Lai nu kādā veidā, bet jaunpiedzifflušo dzimuma vadīšanas problēma tiks atrisināta ļoti drīz — par to nav šaubu.

Zivīm ir viena neparasta sajūta — viņas jūt visvieglāko ūdens kustēšanos.

Katra kustība rada ūdenī viļņus. Ūdens viļņi izplatās daudz lēnāk nekā radioviļņi, bet izrādās, ka arī ar tiem var «aptaustīt» apkārtni.

Pa zivs ķermeni no žaunām līdz astei stiepjas sīku caurumiņu virkne, it kā zivi kāds būtu nošuvis ar šujmašīnu, kurā ielikta tieva adata. Šis brīnišķīgais drēbnieks ir daba, bet ļoti smalkā šuve — zivs sānu līnija. Katrs sanu līnijas caurumiņš aiziet līdz mikroskopiskam dobumam. Tajā atrodas jutīgs pauguriņš, ko nervs savieno ar smadzenēm. Kad ūdens viļņi kustina paugu- riņu, smadzenes saņem attiecīgu signālu. Tā zivs uzzina par ienaidnieka tuvošanos.

Akla zivs peld ne sliktāk par redzīgu zivi. Viņa nekad neuzgružas uz «stūriem». Akla zivs ari medī, šķiet, ne sliktāk par redzīgu zivi. Reiz akvārijā, kur dzīvoja neredzīga līdaka, ielaida zivtiņas. Līdaka kļuva uzmanīga. Sānu līnijas pauguriņi viņai bija paziņojuši, ka laupījums nav tālu. Kad zivtiņas bija piepeldējušas tuvāk, līdaka izšāvās no paslēptuves un sagrāba vienu no tām. Neredzēdama mērķi, viņa tomēr nekļūdījās - - sānu līnija ir ļoti precīza koriģētaia.

Orgānus, kas uztver ūdens kustēšanos, zinātnieki atraduši arī kurkulēniem un tritoniem. Vardēm to nav.

Vai var redzet siltumu?

Dabas pētniekus vienmēr pārsteidzis pūces redzes asums — putni medī tumsā sīkus grauzējus un izķer tos daudz — desmitiem vienā naktī. Varbūt pūces tāpat kā tie dzīvnieki, ar kuriem nupat iepazināmies, arī sameklē laupījumu ar kādas neparastas sajūtas palīdzību?

Daži zinātnieki uzskata, ka pūces redz … siltumu, ko izstaro viņu upuru ķermeņi. Iespējams,ka pūces acis uztver mūsu acīm neredzamos infrasarkanos, tas ir, siltuma, starus.

Ja gaismas staru kūli laiž caur prizmu, tad tas sadalās dažāda viļņu garuma un dažādas svārstību frekvences staros, no kuriem gaismas staru kūlis sastāvējis un kurus mūsu redzes orgāni uztver kā spektra krāsu elementus — sarkano, oranžo, dzelteno, zaļo, gaišzilo, zilo, violeto. Bez stariem, ko cilvēka acs redz, gaismas staru kūlī ir arī neredzamie — ultravioletie un infrasarkanie stari. Tos var konstatēt ar dažādiem aparātiem, piemēram, ar fotoplati (ultravioletie stari) un loti jutīgu termometru (infrasarkanie stari). Konstatēts, ka infrasarkanie stari ir katra sasildīta ķermeņa siltuma izstarojums.

Katra dzīva pele, katrs putniņš arī izstaro infrasarkanos starus. Plēsoņa, kurš apveltīts ar savdabīgiem, pret siltuma stariem jutīgiem «termometriem», varētu ar tiem noteikt savu upuru atrašanās vietu.

Eksperimenti ar pūcēm deva pretrunīgu rezultātu. Daļai zinātnieku izdevās apstiprināt pieņēmumu par pūces «siltuma» redzi. Turpretim citi ar saviem darbiem parādīja, ka tādas redzes pūcei nav.

Tomēr atklāti citi dzīvnieki, kuriem ir termolokatori. Daži dziļūdens kalmari bez parastajām acīm apveltīti vēl ar ta saucamajām termoskopiskajām acīm, tas ir, ar orgāniem, kas spēj uztvert infrasarkanos starus. Sīs acis viņiem izkaisītas pa visu astes apakšējo virsmu. Katra acs izskatās kā neliels tumšs punkts. Mikroskopa redzams, ka tas uzbūve ir kā parastajai acij, bet tai ir gaismas filtrs, kas aiztur visus starus, izņemot infrasarkanos starus. Gaismas filtrs atrodas priekšā acs lēcai, kas lauž starus. Lēca koncentrēto siltuma staru kūli raida uz uztveršanas orgānu, kas ir jutīgs pret tiem.

Citādas konstrukcijas termolokatori nesen izpētīti čūskām. Par šo atklājumu ir vērts pastāstīt sīkāk.

Čūsku termolokatori

PSRS austrumos, no Piekaspijas, Aizvolgas un Vidusāzijas stepēm līdz Aizbaikālam un Usūrijas taigai, dzīvo nelielas indīgas čūskas, kuras dēvē par vairog- purnēm: galva viņām virspusē klāta nevis ar sīkām zvīņām, bet gan ar lieliem vairogiem.

Cilvēki, kuri vairogpurnes aplūkojuši tuvumā, apgalvo, ka šīm čūskām esot četras nāsis. Katra ziņā galvas sānos (starp īstajam nāsīm un aci) vairogpur- nēm labi pamanāmas divas lielas (lielākas par nāsi) un dziļas bedrītes.

Vairogpurnes ir tuvas radinieces Amerikas klabur- čūskam, kuras vietējie iedzīvotāji dažreiz sauc par kvartonaricām, tas ir, četrnāsainajām. Tātad klaburčūs- kām arī ir dīvainās bedrītes abpus galvai.

Visas čūskas ar četrām «nāsīm» zoologi apvieno vienā tā saucamo krotalidu jeb bedrgalvaino čūsku dzimtā. Bedrgalvainās čūskas dzīvo Ziemeļamerikā, Dienvidamerikā un Āzijā. Pēc savas uzbūves viņas līdzīgas odzēm, bet atšķiras no tām ar minētajām bedrītēm galvas sānos.

Vairāk nekā divsimt gadus zinātnieki risina dabas uzdoto mīklu, mēģinādami noskaidrot, kāda loma čūsku dzīvē ir šīm bedrītēm. Kādas tikai domas netika izteiktas!

Domāja, ka tās ir ožas vai taustes orgāni, dzirdes pastiprinātāji, dziedzeri, kas izdala vielu acu radzenei, vieglu gaisa kustību uztvērēji (līdzīgi zivju sānu līnijai) un, beidzot, pat gaisa sūkņi, kas piegādā mutes dobumā it kā indes ražošanai nepieciešamo skābekli.

Rūpīgi pētījumi, kurus anatomi izdarīja pirms vairāk nekā trīsdesmit gadiem, parādīja, ka klaburčūsku galvas bedrītes nav saistītas ne ar ausīm, ne ar acīm, ne ar kādiem citiem mums zināmiem orgāniem. Tās ir padziļinājumi augšžoklī. Katru bedrīti noteiktā dziļumā no ieejas atveres šķērssieniņa (membrāna) sadala divās — iekšējā un ārējā — kamerās. Ārējā kamera atrodas priekšpusē, un tai ir plata piltuvveidīga atvere uz āru starp aci un nāsīm (dzirdes zvīņu apvidū). Pakaļējā (iekšējā) kamera ir pilnīgi slēgta. Tikai vēlāk izdevās ievērot, ka to savieno ar ārējo vidi šaurs un garš kanāls, kas gandrīz kā mikroskopiska pora atveras galvas augšpusē pie priekšējā acs kaktiņa. Tomēr pora, acīm redzot, var, kad tas nepieciešams, ievērojami palielināties — atverei ir gredzenveidīgs slēdzēj- muskulis.

Šķērssieniņa (membrāna), kas sadala abas kameras, ir ļoti plāna (apmēram 0,025 milimetri). Biezi sa- vijušies nervu gali iet pa to visos virzienos.

Galvas bedrītes neapšaubāmi ir kaut kādu sajūtu orgāni. Bet kādu?

1937. gadā divi amerikāņu zinātnieki D. Nobls un A. Šmits publicēja lielu darbu, kurā pastāstīja par savu daudzu gadu laikā veikto eksperimentu rezultātiem. Viņiem izdevies pierādīt, tā apgalvoja autori, ka galvas bedrītes ir… termolokatori! Tie uztver siltuma starus un pēc šo staru virziena nosaka, kur atrodas sasildi tais ķermenis, kas tos izstaro.

D. Nobls un A. Smits eksperimentēja ar klaburčūs- kām, kurām izoperēti visi zinātnei pazīstamie maņu orgāni. Čūskām tuvu klāt pielika melnā papīrā ietītas elektriskās spuldzes. Kamēr spuldzes bija aukstas, čūskas nepievērsa tārri nekādu uzmanību. Bet, tiklīdz spuldze bija sasilusi, čūska to uzreiz sajuta. Viņa pacēla galvu, kļuva uzmanīga. Spuldzi pielika vēl tuvāk. Čūska izdarīja zibenīgu lēcienu un iekoda siltajam «upurim». Neredzēja to, bet iekoda precīzi, nekļūdījās.

Eksperimentētāji konstatēja, ka čūska pamana sasildītus priekšmetus, kuru temperatūra kaut vai par 0,2 grādiem augstāka nekā apkārtējā gaisa temperatūra (ja tos pieliek pie paša purna). Siltākus priekšmetus viņas sajūt līdz trīsdesmit piecu centimetru attālumam.

Aukstā istabā termolokatori darbojas precīzāk. Acīm redzot, tie pielāgoti nakts medībām. Apbruņota ar tiem, čūska uzmeklē sīkus siltasiņu dzīvniekus un putnus. Nevis smarža, bet gan ķermeņa siltums nodod upuri! Čūskām ir vāja redze un oža un pavisam slikta dzirde (kaut ari mēdz teikt: «Viss čūskas ķermenis ir viņas auss!»). Tāpēc palīgā tām nākusi jauna, pavisam sevišķa sajūta — termolokācija.

D. Nobla un A. Smita eksperimentos par to, ka čūska pamanījusi silto spuldzi, liecināja viņas lēciens. Taču čūska, protams, jau pirms tam, kad metās uzbrukumā, sajuta siltā priekšmeta tuvošanos. Tātad jāatrod kādas citas, precīzākas pazīmes, pēc kurām varētu spriest par čūskas termolokācijas sajūtas smalkumu.

Amerikāņu fiziologi T. Bulloks un R. Kaulss 1952. gadā izdarīja rūpīgākus pētījumus. Par signālu, kas dara zināmu, ka čūskas termolokators priekšmetu atklājis, viņi izraudzījās nevis čūskas reakciju, bet gan biostrāvu pārmaiņu nervā, kurš sazarojas galvas bedrītē.

Zināms, ka visi Uzbudinājuma procesi dzīvnieku (un cilvēka) organismā saistīti ar elektriskajām strāvām, kas rodas muskuļos un nervos. To spriegums nav liels — parasti volta simtdaļas. Tās ir tā saucamās uzbudinājuma biostrāvas. Biostrāvas nav grūti konstatēt ar elektromērīšanas aparātiem.

T. Bulloks un R. Kaulss iemidzināja čūskas, ievadot noteiktu kurāres indes devu. Vienu no nerviem, kuri sazarojušies galvas bedrītes membrānā, viņi notīrīja no muskuļiem un citiem audiem, izvadīja to uz āru un iespīlēja starp biostravu mērīšanas aparāta kontaktiem. Pēc tam uz galvas bedrītēm dažādi iedarbojās: apgaismoja ar gaismu (bez infrasarkanajiem stariem), pielika cieši klāt vielas, kas stipri ož, kairināja ar stiprām skaņām, vibrāciju, kniebieniem. Nervs nereaģēja - biostrāvas neradās.

Bet, tiklīdz čūskas galvai tuvināja sasildītu priekšmetu, pat vienkārši cilvēka roku (trīsdesmit centimetru attālumā), nervā radās uzbudinājums, — aparāts fiksēja biostrāvas.

Kad bedrītes apgaismoja ar infrasarkanajiem stariem, nervs uzbudinājās vēl stiprāk. Visvājākā nerva reakcija tika konstatēta, apgaismojot to ar infrasarkanajiem stariem, kuru viļņa garums bija apmēram 0,001 milimetrs. Kad viļņa garumu palielināja, nervs uzbudinājās stiprāk. Vislielāko reakciju izraisīja infrasarkanie stari ar vislielāko viļņa garumu (0,01- 0,015 milimetri), tas ir, stari ar siltuma enerģijas maksimumu, ko izstaro siltasiņu dzīvnieku ķermenis.

Izrādījās ari, ka klaburčūsku termolokatori atrod ne tikai tādus priekšmetus, kas ir siltāki nekā apkārtējais gaiss, bet pat tādus, kas aukstāki par to. Svarīgi ir tikai tas, lai šo priekšmetu temperatūra būtu kaut vai par dažam grada desmitdaļām augstāka vai zemāka nekā apkārtējā gaisa temperatūra.

Galvas bedrīšu piltuvveidigās atveres ir vērstas šķībi uz priekšu. Tāpēc termolokatora darbības zona atrodas čūskas galvas priekša. Uz augšu no horizontāles tā aizņem četrdesmit piecu grādu sektoru un uz leju trīsdesmit piecu grādu sektoru. Pa labi un pa kreisi no čūskas ķermeņa gareniskās ass termolokatora darbības lauks ierobežots ar desmit grādu lielu leņķi.

Fizikālais princips, uz kura dibināta čūsku terino- lokatoru uzbūve, ir pavisam citāds nekā kalmariem.

Laikam gan kalmaru termoskopiskajās acis siltumu izstarojošā objekta uztveršana notiek ar fotoķīmiska- jam reakcijām. Te droši vien norisinās tāda paša tipa procesi kā uz parastās acs tīklenes vai uz fotoplates ekspozīcijas momentā. Orgāna absorbētā enerģija ir par cēloni tam, ka pārkombinējas gaismas jutīgās (kal- mariem - siltumjutīgās) molekulas, kuras iedarbojas uz nervu, izraisot vērojamā objekta priekšstatu smadzenēs.

Čūsku termolokatori darbojas citādi pēc savdabīga termoelementa principa.

Uz loti plāno membrānu, kas sadala galvas bedrītes abas kameras, no dažādām pusēm iedarbojas divas dažādas temperatūras. Iekšējo kameru savieno ar ārējo vidi šaurs kanāls, kura ieejas atvere atrodas pretējā pusē no lokatora darbības lauka. Tāpēc iekšēja kamera saglabājas apkartējā gaisa temperatūra. (Neitrālā līmeņa indikators!) Turpretim ārējā kamera ar platu atveri — siltuma uztvērēju ir vērsta uz pētama objekta pusi. Siltuma stari, ko tas izstaro, sasilda membrānās priekšējo sieniņu. No atšķirīgām membrānas iekšējās un arējas virsmas temperatūrām, ko vienlaikus uztver nervi, smadzenēs ari rodas siltuma enerģiju izstarojošā priekšmeta sajuta.

Bez bedrgalvainajam čūskām termolokācijas orgāni konstatēti vēl pitoniem un žņaudzējčūskām (kā nelielas bedrītes uz lūpām). Mazās bedrītes, kas atrodas virs nāsīm Āfrikas, Persijas un dažam citām odžu sugām, noder, acīm redzot, tam pašam nolūkam.

IZLŪKOŠANA AR SKAŅU Ko abats darīja zvanu tornī?

tūkstoš septiņi simti deviņdesmit trešā gada vasarā, agri rītausmā, izglītotais abats Lacāro Spalancāni uzkāpa katedrāles zvanu torni Pāvijā. Krēsla patlaban sāka izklīst, un sikspārņi, atgriezdamies no nakts lidojumiem, slēpās dažādos kaktos zem vecā torņa velvēm. Abats ķēra sikspārņus un bāza tos maisā. Pēc tam ar maisu nokāpa no zvanu torņa un aizgāja uz mājām.

Tur viņš sikspārņus izlaida istabā. No griestiem līdz grīdai tajā bija savilkti smalki diegi, visa istaba diegu pilna. Izlaizdams katru sikspārni, Spalancāni aizlīmēja tam acis ar vasku. Un, lūk, pa veco zāli sāka šaudīties spārnainas ēnas.

Tomēr neviens aklais sikspārnis neskāra diegu! Neviens. It kā acis viņiem nemaz nebūtu vajadzīgas, lai redzētu.

Spalancāni palaida pēc tam šos sikspārņus brīvībā. Bet agri no rīta nākošajā dienā viņš atkal uzkāpa zvanu tornī un no jauna saķēra daudz sikspārņu. Starp tiem bija arī viņa vecie paziņas — aklie zvēriņi. Viņš uzšķērda tos — kuņģi bija pilni ar odiem! Tātad, lai, tā sakot, produktīvi medītu, šiem zvērēniem acis nemaz nav vajadzīgas. Spalancāni nosprieda, ka sikspārņi apveltīti ar kādu sevišķu, mums nezināmu sesto sajūtu, kas arī palīdz viņiem orientēties lidojumā. šveiciešu dabas pētnieks Šarls Žirins uzzināja par Spalancāni eksperimentiem. Viņš atkārtoja tos; jā, aklie sikspārņi lido ne sliktāk par redzīgajiem. Tad Saris Zirins aizbāza tiem ausis ar vasku.

Rezultāts bija negaidīts: sikspārņi vairs neatšķīra apkārtējos priekšmetus, sāka atdurties pret sienām gluži kā akli.

Kā tas izskaidrojams? Vai tad viņi var redzēt ar ausīm?

Kad Spalancāni uzzināja par Sarla Žirina eksperimentiem, viņš sākumā nodomāja, ka notikusi kāda kļūda. Viņš nolēma pārbaudīt, vai tā ir.

Spalancāni izgatavoja tievas metāla caurulītes precīzi pēc sikspārņu ausu caurumu lieluma. Bija daudz jānopūlas, jo caurulītes taču vajadzēja izliet tievākas par milimetru. Kad vara tapiņas ielika sikspārņu ausīs, zvēriņi lidoja ļoti labi un pret šķēršļiem neatdūrās. Bet, kad caurulītes aizbāza ar vasku, sikspārņi «kļuva akli».

Kas gan tam par cēloni? Spalancāni zināja par to ne vairāk kā viņa kritiķi. Bet kritiķu saradās daudz, un visi vienprātīgi izsmēja abatu fantazētāju.

žoržs Kivjē, slavenais franču anatoms un paleontologs, tā laika lielākā autoritāte bioloģijas zinātnē, arī negribēja ticēt, ka dzirdei būtu kāda nozīme sikspārņu orientācijā. Kivjē izvirzīja diezgan asprātīgu hipotēzi, kurai vajadzēja citādi izskaidrot sikspārņu noslēpumainās spējas.

Sikspārņiem, teica Kivjē, ir ļoti smalka tauste. Sevišķi jutīga viņiem ir spārnu āda. Tik jutīga, ka, tuvodamies šķērslim, sikspārnis uztver gaisa sabiezēšanos, kas rodas starp viņa ķermeni un ceļā esošo priekšmetu. Tas ir signāls: priekšā šķērslis! Un «pilots» maina kursu.

Ilgāk nekā simt gadu zinātnes uzskatos noturējās Kivjē hipotēze. Tikai mūsu gadsimta vidū ar jaunākajiem aparātiem izdevās beidzot noskaidrot patiesību.[31]

Pie šās interesantās problēmas atrisinājuma zinātnieki nonāca gandrīz vienlaicīgi dažādās zemēs.

Holandietis Svens Dijgrāfs nolēma pārbaudīt, vai tiešām tauste palīdz sikspārņiem izvairīties no šķēršļiem. Viņš pārgrieza spārnu taustes nervus, bet operētie dzīvnieki lidoja teicami. Tātad taustei te nav nozīmes. Tad eksperimentētājs laupīja sikspārņiem dzirdi — tie uzreiz kļuva kā akli.

Dijgrāfs nosprieda: tā kā sienas un priekšmeti, ko sikspārņi sastop lidojumā, neizdod nekādas skaņas, tad kliedzēji ir sikspārņi paši. Viņu pašu balss, kas atbalsojas no apkārtējiem priekšmetiem, ziņo zvēriņiem par šķēršļiem ceļa.

Dijgrāfs ievēroja, ka, iekams sikspārnis sāk lidot, viņš atver muti. Acīm redzot, izdod mums nedzirdamas skaņas, «aptaustot» ar tām apkaimi. Arī lidojuma sikspārņi pastāvīgi atver muti (pat tad, kad nemedī kukaiņus).

Sis novērojums uzvedināja Dijgrafu uz domam izdarīt šādu eksperimentu. Viņš uzmauca zvēriņam galvā papīra cepuri. Priekšā gluži kā sejsegs bruņinieka ķiverei cepurē bija mazas atveramas uri aizveramas durtiņas.

Sikspārnis, kuram cepurē durtiņas bija aizvērtas, nevarēja lidot, atdūrās pret priekšmetiem. Vajadzēja tikai papīra cepurē pacelt sejsegu, lai zvēriņš pārvērstos, — viņš atkal lidoja precīzi un droši.

Savus novērojumus Dijgrāfs publicēja 1940. gadā. Bet 1946. gadā padomju zinātnieks profesors A. Kuzja- kins sāka eksperimentus ar sikspārņiem.

Viņš aizlipināja tiem ar plastilīnu muti un ausis un palaida tos istabā ar krustām šķērsām izvilktām virvēm — gandrīz neviens zvēriņš nevarēja lidot. Eksperimentētājs konstatēja interesantu faktu: sikspārņi, kuri pirmoreiz bija palaisti telpā pārbaudes lidojumam ar vaļējām acīm, «daudzkārt un ar lielu spēku ka nupat noķerti putni sitās pret neaizklāto logu rūtīm».

Tas notika dienā. Vakarā elektriskās spuldzes gaismā sikspārņi vairs neatdūrās pret rūtīm. Tātad dienu, kad labi var redzēt, sikspārņi redzei uzticas vairāk nekā citiem maņu orgāniem. Bet sikspārņu redzei daudzi pētnieki taču negribēja piešķirt nekādu nozīmi.

Profesors A. Kuzjakins turpināja eksperimentus mežā. Uz galvām zvēriņiem — rūsganajiem agrajiem sikspārņiem — viņš uzmauca melna papīra cepurītes. Zvē

riņi tagad nevarēja ne redzēt, ne arī lietot savu akustisko lokatoru. Sikspārņi neriskēja lidot nezināmā telpā. Viņi izpleta spārnus un nolaidās ar tiem kā ar izpletņiem uz zemes. Tikai daži pārdrošnieki sāka lidot uz labu laimi. Rezultāts bija bēdīgs: viņi atsitās pret kokiem un nokrita zemē.

Tad melnajās cepurītēs izgrieza trīs caurumus — vienu mutei, divus ausim. Zvēriņi bez bailēm sāka lidot.

A. Kuzjakins secināja, ka sikspārņu skaņu orientēšanās orgāni «var gandrīz pilnīgi aizvietot redzi, bet taustes orgāniem … nekādas lomas orientācijā nav, un zvēriņi tos lidojumā nelieto».

Vairākus gadus agrāk amerikāņu zinātnieki D. Gri- fins1 un R. Galamboss pielietoja citu metodiku sikspārņu noslēpumaino spēju pētīšanai.

Sāka viņi ar to, ka vienkārši pielika šos zvēriņus klāt pie Pīrsa aparāta — pie aparāta, ar kuru var «dzirdēt» ultraskaņas. Un tūdaļ kļuva skaidrs, ka sikspārņi «izdod ļoti daudz kliedzienu, bet gandrīz visi tie iekrīt to frekvenču diapazonā, kas atrodas aiz cilvēka auss dzirdes iespēju robežas,» vēlāk rakstīja Donalds Grifins.

Lietojot elektrotehniskos aparātus, Grifins un Galamboss prata atklāt un izpētīt sikspārņu «kliedzienu» fizikālo dabu. Ievadot īpašus elektrodus izmēģinājuma zvēriņu iekšējā ausī, konstatēja arī, kādas frekvences skaņas uztver viņu dzirdes orgāni.

So problēmu sāka pētīt arī citi pētnieki. Un, lūk, kas tika konstatēts.

Virziena noteikšana pēc atbalss

No fizikālā viedokļa ikviena skaņa ir svārstības, kas viļņveidīgi izplatās elastīgā vidē.

Jo vairāk vibrāciju sekundē izdara oscilējošais ķermenis (vai elastīgā vide), jo augstāka skaņas frekvence. Viszemākajai cilvēka balsij (basam) svārstību

frekvence ir apmēram astoņdesmit reižu sekundē jeb, kā saka fiziķi, tās svārstību frekvence sasniedz astoņdesmit hercus. Visaugstākajai balsij (piemēram, Peru dziedātājas Imas Suinakas soprānam) ir apmēram 1400 hercu frekvence.

Dabā un tehnikā zināmas skaņas ar vēl augstākām frekvencēm — simtiem tūkstošu un pat miljoniem hercu. Skaņas rekorda augstums ir kvarcam līdz vienam miljardam hercu! Šķidruma vibrējošas kvarca plāksnītes skaņas stiprums 40 000 reižu pārspēj lidmašīnas motora skaņas stiprumu. Bet mēs nevaram kļūt kurli no šās «elles dārdoņas», jo nedzirdam to. Cilvēka auss uztver tikai tādas skaņas, kuru svārstību frekvence ir no sešpadsmit herciem līdz divdesmit tūkstošiem hercu. Augstākas frekvences akustiskās svārstības pieņemts saukt par ultraskaņām, ar to viļņiem sikspārņi arī «aptausta» apkaimi.

Ultraskaņas rodas sikspārņa balsenē. Te kā savdabīgas stīgas savilktas balss saites, kuras vibrējot rada skaņu. Balsene pēc savas uzbūves atgādina parasto svilpi: gaiss, ko izelpo no plaušām, viesuļa ātrumā plūst cauri balsenei — rodas «svilpiens» ar ļoti augstu frekvenci, līdz 150 000 hercu (cilvēks to nedzird).

Sikspārnis var periodiski aizturēt gaisa straumi. Pēc tam tā izlaužas uz āru ar tādu spēku, it kā eksplozijas izsviesta. Cauri balsenei plūstošā gaisa spiediens ir divreiz lielāks nekā tvaika katlā. Tas nav slikts sasniegums zvēriņam, kura svars ir 5—20 grami!

Sikspārņa balsenē rodas īslaicīgas skaņu augstfrekvences svārstības — ultraskaņas impulsi. Sekundē impulsu skaits ir no 5 līdz 60 un dažām sugām pat no 10 līdz 200. Katrs impulss, «eksplozija», ilgst tikai 2—5 tūkstošdaļas sekundes (pakavdeguņiem 5—10 simtdaļas sekundes).

Skaņu signāla īsums ir ļoti svarīgs fizikāls faktors. Tikai tāpēc ir iespējama precīza skaņas lokācija, tas ir, orientēšanās ar ultraskaņu palīdzību.

No šķēršļiem, kas atrodas septiņpadsmit metru tālu, reflektētā skaņa atgriežas pie zvēriņa apmēram 0,1 sekundes laikā. Ja skaņu signāls ilgs vairak nekā 0,1 sekundi, tad tā atbalsi, kas reflektēta no tuvāk par septiņpadsmit metriem esošiem priekšmetiem, zvēriņa dzirdes orgāni uztvers vienlaikus ar parnatskaņu.

Bet tieši pēc laika posma starp raidītā signāla beigām un pirmajām atbalss skaņām sikspārnis instinktīvi gūst priekšstatu par attālumu līdz priekšmetam, kas ultraskaņu reflektējis.

Tāpēc skaņu impulss ir tik īss.

Padomju zinātnieks J. Pumpers 1946. gadā izteica ļoti interesantu pieņēmumu, kas labi izskaidro skaņas lokācijas fizioloģisko dabu. Viņš uzskata, ka sikspārnis katru jaunu skaņu izdod tūdaļ pēc tam, kad izdzirdis iepriekšējā signāla atbalsi. Tādējādi impulsi reflckto- riski seko cits aiz cita, bet kairinātājs, kas to izraisa, ir auss uztvertā atbalss. Jo tuvāk sikspārnis pielido šķērslim, jo ātrāk atgriežas atbalss un jo biežāk tātad zvēriņš izdod jaunus skaņas lokācijas «kliedzienus». Beidzot, kad viņš pielidojis šķērslim tieši klāt, skaņu impulsi sāk sekot cits aiz cita ārkārtīgi ātri. Tas ir briesmu signāls. Sikspārnis instinktīvi maina lidojuma kursu, nogriežoties no virziena, no kurienes reflektētās skaņas atnāk pārāk ātri.

Tiešām eksperimenti parādījuši, ka sikspārņi pirms starta raida sekundē tikai 5—10 ultraskaņu impulsus. Lidojumā viņi to biežumu palielina līdz 30. Tuvojoties šķērslim, skaņu signāli tiek raidīti vēl ātrāk — līdz 50 vai 60 reizēm sekundē. Daži sikspārņi, kad viņi medī nakts kukaiņus, satverdami laupījumu, izdod pat 250 «kliedzienus» sekundē.

Sikspārņu ultraskaņas lokators ir ļoti precīzs navigācijas «aparāts»: tas spēj nopeilēt pat mikroskopiski mazu priekšmetu — tikai 0,1 milimetru diametrā!

Un tikai tad, kad eksperimentētāji telpā, kur lidinājās sikspārņi, samazināja izvilktās stieples resnumu līdz 0,07 milimetriem, zvēriņi sāka atdurties pret to.

Sikspārņi sāk palielināt skaņas lokatora signālu tempu apmēram divus metrus no stieples. Tātad divu metru attālumā viņi to arī «satausta» ar saviem «kliedzieniem». Tomēr sikspārnis virzienu maina nevis uzreiz, bet gan lido vēl tālāk tieši uz šķērsli un tikai dažu centimetru attāluma no tā ar strauju spārna vēcienu nogriežas sānis.

Lietojot sonarus[32], ar kuriem sikspārņus apveltījusi daba, viņi ne tikai orientējas telpā, bet arī ķer savu dienišķo maizi — odus, sviļņus un citus nakts kukaiņus.

Dažos eksperimentos zvēriņus piespieda ķert odus nelielā laboratorijas zālē. Viņus fotografēja, svēra — vārdu sakot, visu laiku sekoja tam, cik veiksmīgi viņi medī. Kāds septiņus gramus smags sikspārnis stundas laikā saķēra gramu kukaiņu. Cits mazulis, kas svēra tikai trīsarpus gramus, tik ātri rija odus, ka ceturtdaļstundā «pieņēmās miesās» par desmit procentiem. Katrs ods sver apmēram 0,002 gramus. Tātad piecpadsmit medību minūtēs tika noķerti 175 odi — katrās sešās sekundēs viens ods! Ļoti straujš temps!

Grifins saka, ja nebūtu sonara, tad sikspārnis, pat visu nakti lidodams ar atvērtu rnuti, noķertu «saskaņā ar gadījuma likumu» vienu vienīgu odu, un arī tikai tad, ja apkārt odu būtu daudz.

Dabisko sonaru tipi

Vēl nesen domāja, ka dabiskie sonari ir tikai sīkajiem kukaiņēdājiem sikspārņiem kā, piemēram, mūsu peļausu sikspārnim, bet lielajām lidojošajām lapsām un lidojošajiem suņiem, kas aprij tonnām augļu tropu mežos, to it kā nav. Iespējams, ka tas tā ir, bet tad rouzetusi ir izņēmums, jo šās sugas lidojošajiem suņiem skaņas lokatori ir.

Lidojot rouzetusi visu laiku klakšķina ar mēli. Skaņa izlaužas uz āru pa mutes kaktiņiem, kuri rouzetusam vienmēr stāv pavērti. Sie klakšķi mazliet atgādina savdabīgo klakšķināšanu ar mēli, ko dažreiz praktizē cilvēki, kad kaut ko nosoda. Primitīvais lidojošā suņa sonars tomēr darbojas pietiekoši precīzi: milimetru resnu stiepli viņš fiksē no vairāku metru attāluma.

Itin visi sīkie sikspārņi no apakškārtas Microchirop- tera, tas ir, mikrosikspārņi, apveltīti ar skaņas lokatoriem. Bet šo «aparātu» modeļi viņiem ir diezgan dažādi.

Pēdējā laikā pētnieki dabiskos sonarus iedala šādos trīs galvenajos tipos: čukstošais, skandējošais un čirkstošais jeb frekvenci modulējošais tips.

Čukstošie sikspārņi dzīvo Amerikas tropos. Daudzi no viņiem, līdzīgi lidojošajiem suņiem, pārtiek no augļiem. Viņi ķer arī kukaiņus, tomēr nevis gaisā, bet gan uz augu lapām. Viņu skaņas lokācijas signāli ir ļoti īsi un ļoti klusi klakšķi. Katra skaņa ilgst tūkstoš- daļu sekundes un ir ļoti vāja. Dzirdēt to var tikai ļoti jutīgi aparāti. Dažreiz gan čukstētājsikspārņi «čukst» tik stipri, ka arī cilvēks viņus dzird. Bet parasti viņu sonars darbojas ar 150 kilohercu frekvenci.

Slavenais vampīrs ari ir čukstētājs. Čukstēdams mums nezināmus «burvju vārdus», tas mitrajos Amazones mežos uzmeklē nomocījušos ceļotājus un suc viņu asinis. Ir ievērots, ka suņus reti sakož vampīri — smalkā dzirde jau laikus brīdina viņus par asinssūcēju tuvošanos. Suņi pamostas un aizbēg. Vampīri uzbrūk tikai guļošiem dzīvniekiem. Izdarīti pat tādi eksperimenti. Suņus izdresēja: kad viņi dzirdēja vampīra «čukstēšanu», tūdaļ sāka riet un uzmodināja cilvēkus. Paredzēts, ka nākamās ekspedīcijas uz Amerikas tropiem ņems līdz šos dresētos «vampirolokatorus».

Skandē pakavdeguņi. Daži no viņiem dzīvo mūsu zemes dienvidos — Krimā, Kaukāzā un Vidusāzijā. Par pakavdeguņiem viņus sauc tāpēc, ka uz purna viņiem ir uzaugums, kas ādaina pakava veidā divkāršā gredzenā apņem nāsis un muti. Uzaugumi nav lieki rotājumi — tie ir sava veida rupors, kas skaņu signālus šaurā kūlī virza uz to pusi, uz kuru skatās sikspārnis. Parasti zvēriņš karājas ar galvu uz leju un, pagriezdamies (gandrīz par trīssimt sešdesmit grādiem!) gan pa kreisi, gan pa labi, ar skaņu aptausta apkaimi. Gūžu locītavas tropu pakavdeguņiem ir ļoti elastīgas, tāpēc arī viņi var izdarīt savus mākslinieciskos pagriezienus. Tiklīdz lokatora darbības laukā nonāk ods vai vabole, autopilotējošais lidaparāts atraujas no zara un metas gūstīt degvielu, tas ir, barību.

Un šis «lidaparāts», izmantodams fiziķiem labi zināmo Doplcra efektu, šķiet, spēj pat noteikt, kurp barība lido, — vai tā tuvojas zaram, pie kura pakavdc- gunis karājas, vai arī attālinas no tā. Atbilstoši tam mainās ari vajāšanas taktika.

Pakavdeguņi medībās lieto ļoti ilgas (ja salīdzina tās ar citu sikspārņu «kliedzieniem») viena toņa skaņas. Katrs signāls ilgst desmitdaļu vai divdesmitdaļu sekundes, un tā skanējuma frekvence nemainās — vienmēr ir simt lidz simt divdesmit kilohercu (dažreiz arī sešdesmit kilohercu atkarībā no dzīvnieka sugas).

Bet mūsu parastie sikspārņi un viņu Ziemeļamerikas radinieki telpu pārmeklē ar skaņām, kuru frekvences modulētas, tāpat kā cilvēka radīto sonaru labākie modeļi. Signāla tonis pastāvīgi mainās, tātad mainās arī reflektētās skaņas augstums. Un tas savukārt nozīmē, ka katrā attiecīgajā momentā uztvertās atbalss augstums nesakrīt ar raidītā signāla toni. Ari nespeciālistam skaidrs, ka tāda uzbūve ievērojami atvieglo meklēšanu ar skaņas lokatoru.

Mazais rūsganais peļausu sikspārnis sāk savu čirk- stināšanu[33] ar skaņu, kuras frekvence ir apmēram deviņdesmit kilohercu, bet beidz to ar četrdesmit piecu kilohercu noti. Divās tūkstošdaļās sekundes, kamēr ilgst viņa «kliedziens», signāls noskrien pa frekvenču skalu divreiz garāku diapazonu nekā viss ar cilvēka ausi uztveramo skaņu spektrs! «Kliedzienā» ir apmēram piecdesmit skaņu viļņu, bet starp tiem nav divu viļņu ar vienādu garumu. Tādu «kliedzienu» ar modulētām frekvencēm katru sekundi ir desmit vai divdesmit. Tuvodamies šķērslim vai bēgošam odam, sikspārnis savus signālus raida biežāk. Tagad viņš čirkstina nevis 12, bet gan 200 reižu sekundē.

Grifins raksta: «Vienā no ērtajiem noklausīšanās aparatūras tipiem katrs augstfrekvences pīkstiens, ko izdod sikspārnis, noskanēs telefonā kā klakšķis.» Ja ar šo aparātu aiziesim uz meža malu, kur sikspārņi medī odus, tad, vienam no sikspārņiem lidojot garām, austiņās izdzirdēsim ne visai steidzīgu klaudzināšanu «putt-putt-putt-putt» — «ka no veca kūtra gazolīna motora».

Bet, tiklīdz sikspārnis metas vajāt svilni vai nolēmis izpētīt augšup pasviestu akmentiņu, tūdaļ sāk klauvēt ātri, ātri «pit-pil-pit-bizzz». Tagad «skaņas seko cita aiz citas kā gāzes izplūdes trokšņi no motocikla, kas attīsta ātrumu».

Svilnis pamanījis vajātāju un ar veikliem manevriem mēģina glābt savu dzīvību. Bet sikspārnis nav mazāk veikls, dejodams gaisā dīvainas piruetes, viņš panāk svilni — un telefonā jau dzirdama nevis ātra klaudzināšana, bet gan elektriskā zāģa motora dūkšana.

Samērā nesen atklāti sikspārņi zivķērāji. Viņiem arī ir frekvenci modulējošā tipa sonars. Jau aprakstītas četras šādu sikspārņu sugas. Tās dzīvo tropiskajā Amerikā. Sie sikspārņi izlido medības krēslā (daži pat pēcpusdienā) un medī visu nakti. Lidinās zemu virs ūdens, pēkšņi iegremdē ūdenī kājas, izzvejo zivtiņu un tūlīt iemet to mutē. Kājas sikspārņiem zivķērajiem ir garas un nagi asi un līki, tapat kā viņu konkurentiem zivju ērgļiem, bet, protams, ne tik lieli.

Dažus zivķērājus sikspārņus sauc par zaķlūpainajiem. Šķelta apakšlūpa viņiem nokarājas uz leju, un domā, ka pa šo kanālu sikspārnis, kas lidinās virs jūras, raida savas zondējošās skaņas tieši uz leju, ūdenī.

Izgājusi cauri ūdens slānim, «čirkstināšana» reflek- tējas no zivtiņas peldpūšļa, un tās atbalss atgriežas pie zivķērāja. Tā kā zivs ķermenis vairāk nekā par 90 procentiem sastāv no ūdens, tas gandrīz nemaz ne- reflektē zemūdens skaņas. Bet ar gaisu pildītais peldpūslis ir skaņai pietiekoši «necaurspīdīgs» ekrāns.

Kad skaņa no gaisa nonāk ūdenī un otrādi — no ūdens gaisā, tā zaudē vairāk nekā 99,9 procentus savas enerģijas. Fiziķi to jau sen zina. Pat tad, ja skaņa krīt uz īulens virsmu zem taisna leņķa, tikai 0,12 procenti tās enerģijas izplatās zem ūdens. Tātad sikspārņa signāli, divas reizes pārgājuši robežu «udens-gaiss», te pastāvošās augstās muitas dēļ pazaudē tik daudz enerģijas, ka skaņa kļūst pusotra miljona reižu vājāka!

Bez tam ir vēl citi zudumi: ne visa skaņas enerģija reflektējas no zivs un ne visa tā, izlauzusies atkal gaisā, nokļūst ar skaņas lokatoru apveltītā zvēriņa ausīs.

Pēc visiem šiem prātojumiem negribas lāgā ticēt, ka skaņas lokācija «gaiss-ūdens» ir nevis mīts, bet gan realitāte.

Tomēr Donalds Grifins aprēķinājis, ka sikspārnis zivķērājs saņem atpakaļ no ūdens apakšas tikai četr- kārt vājāku atbalsi nekā parastais sikspārnis, kas ar atbalsi meklē kukaiņus gaisā. Tas nemaz nav tik slikti. Turklāt, ja pieņemam, ka sikspārņa sonari fiksē kukaiņus nevis tikai no diviem metriem, kā viņš bija pieņēmis savos aprēķinos, bet jau 110 divu metru un astoņdesmit centimetru attāluma (kas pilnīgi iespējams), tad reflektētā signāla intensitāte ir vienāda abiem — kā zivķērājam, tā arī odu ķērājam.

«Veselais prāts,» secina Grifins, «un pirmais iespaids var maldināt, kad mēs risinām jautājumus, kuri neiekļaujas parastajā cilvēka pieredzē, uz kuras taču tieši balstās tas, ko mēs saucam par veselo prātu.»

Ari sikspārņi kļūdās

Tāpat kā cilvēki, arī sikspārņi var maldīties. Un tā nereti gadās, kad viņi noguruši vai nav vēl īsti pamodušies pēc tumšos kaktos pavadītas dienas. To pierāda sakropļotie sikspārņi, kas ik nakti iet bojā, atsizdamies pret Ernpire Building un citiem debesskrāpjiem.

Ja zemu virs upes izvelk stiepli, tad sikspārņi parasti aizķeras aiz tās, kad nolaižas pie ūdens, lai remdētu slāpes ar dažiem lidojumā nolaizītiem pilieniem. Zvēriņi dzird vienlaikus divas atbalsis — skaļu no ūdens virsmas un vāju no stieples — un nepievērš uzmanību pēdējai, tāpēc arī sadauzās pret stiepli.

Sikspārņi, kas pieraduši lidot pa sen pārbaudītām trasēm, izvēlas par gidu savu atmiņu un tad vairs neuzklausa sonara protestus. Pētnieki izdarījuši ar viņiem tādus pašus eksperimentus kā ar bitēm vecajā aerodromā. (Vai atceraties?) Iekārtoja dažādus šķēršļus uz sen jau «iestaigātām» takām, pa kurām sikspārņi katru vakaru izlidoja medībās un rītausmā atgriezās atpakaļ. Zvēriņi atdūrās pret šiem šķēršļiem,

kaut gan viņu sonari darbojās un laikus deva pilotiem trauksmes signālus. Tomēr viņi vairāk ticēja sav^i atmiņai nekā ausīm.

Sikspārņi nereti kļūdās vēl tāpēc, ka kukainīši, kurus viņi medī, ari nav vientiesīgi — daudziem no tiem ir anti- sonari.

Evolūcijas procesā kukaiņiem izveidojušās ierīces, kas aizsargā pret ultraskaņu. Daudzus nakts sviļņus, piemēram, klāj biezi sīki matiņi. Miksti materiāli — dūnas, vate, vilna — absorbē ultraskaņu. Tātad spalvainos sviļņus grūtāk nopeilēt.

Dažiem nakts kukaiņiem attīstījušies pret ultraskaņu jutīgi dzirdes orgāni, kas palīdz viņiem laikus uzzināt par draudošām briesmām. Nokļuvuši sikspārņa skaņas lokatora darbības rādiusā, viņi sāk svaidīties no vienas puses uz otru, mēģinādami izkļūt no bīstamās zonas. Sikspārņa nopeilēti nakts tauriņi un vaboles lieto pat šādu taktikas paņēmienu: sakļauj spārnus un krīt lejup, palikdami nekustīgi guļam uz zemes.

So kukaiņu dzirdes orgāni parasti uztver divu dažādu diapazonu skaņas — zemas frekvences skaņas, kādās «sarunājas» viņu radinieki, un augstas frekvences skaņas, ar kādām darbojas sikspārņu sonari.

Pret slarpfrekvencēm (starp šiem abiem diapazoniem) viņi ir kurli.

Kliedzieni dzelmē

1949. gada 7. marta pēcpusdienā pētniecības kuģis «Atlantic» izklausīja jūru simt septiņdesmit jūdzes uz ziemeļiem no Puertoriko. Zem kuģa bija milzīgs dziļums. Piecus kilometrus biezs sāļa ūdens slānis piepildīja milzīgo ieplaku uz zemes.

Un, lūk, no šās dzelmes atskanēja skaļi kliedzieni. Viens kliedziens, pēc tam tā atbalss. Vēl kliedziens, un atkal atbalss. Daudz kliedzienu pēc kārtas ar apmēram pusotras sekundes starplaiku. Katrs kliedziens ilga apmēram trešdaļu sekundes, un tā toņa augstums bija piecsimt hercu.

Tūdaļ aprēķināja, ka nezināmā būtne vingrinās solo- dziedāšanā apmēram trīsarpus kilometru dziļumā, šās būtnes balss atbalss reflektējās no jūras dibena un tāpēc sasniedza kuģa aparātus ar zināmu novēlošanos.

Tā kā vaļi nenirst tik dziļi un vēži un krabji neizdod tik skaļas skaņas, biologi nosprieda, ka bezdibenī kliegusi kāda zivs. Un kliegusi tādēļ, lai zondētu okeānu ar skaņu. Vienkārši runājot, bija mērījusi tā dziļumu, pētījusi apvidu, okeāna dibena reljefu.

Tagad nav daudz tādu, kam ši ideja liktos neticama. Jau precīzi konstatēts, ka zivis, kuras ilgi uzskatīja par mēmām, izdod tūkstošiem visdažādāko skaņu, sitot ar īpašiem muskuļiem pa peldpūšļiein gluži kā pa bungām. Citas šņirkstina zobus, knikšķina ar savu bruņu kauliņiem. Daudzi 110 šiem sprakšķiem, čirkstie- niem un pīkstieniem skan ultraīsajā diapazonā un, acīm redzot, liek lietoti skaņas lokācijai un orientācijai telpā. Tātad arī zivīm, tāpat kā sikspārņiem, ir savi sonari.

Zivju skaņas lokatori vēl nav izpētīti, bet delfīniem tic izpētīti ļoti labi.

Delfīni ir ļoti «pļāpīgi». Ne minūti viņi neklusē. Liela daļa viņu kliedzienu ir, tā sakot, sarunu valodā, bet tā mūs pašlaik neinteresē. Turpretim citi, acīm redzot, apkalpo sonarus.

Delfīns afalina svilpo, klakšķina, rukšķ, rej, spiedz dažādās balsīs frekvenču diapazonā no simt piecdesmit līdz simt piecdesmit pieciem tūkstošiem hercu. Bet ari tad, kad viņš peld «klusēdams», viņa sonars pastāvīgi aptausta apkaimi ar strauji plūstošiem ātriem kliedzieniem jeb, kā vēl saka, klakiem. Tie ilgst ne vairāk par dažām milisekundēm un atkārtojas parasti piecpadsmit līdz divdesmit reižu sekundē, bet dažreiz arī simtiem reižu!

Mazākais šļakstiens ūdens virspusē — un delfīns tūdaļ sāk biežāk izdot kliedzienus, «aptaustīdams» ar tiem grimstošo priekšmetu. Delfīna skaņas lokators ir tik jutīgs, ka pat maza skrotiņa, kas uzmanīgi iegremdēta ūdenī, nepaliek viņam nepamanīta. Odenī iesviestu zivi viņš fiksē nekavējoties. Delfīns sāk to gūstīt. Duļķainajā ūdenī medījumu neredzēdams, viņš tomēr nemaldīgi "dzenas tam pakaļ un precīzi maina kursu, tiklīdz zivs to izdarījusi. Ieklausīdamies savas balss atbalsī, delfīns viegli paliec galvu te uz vienu, te uz otru pusi lāpai kā cilvēks, kurš mēģina precīzāk noteikt skaņas virzienu.

Ja nelielā baseinā iegremdē vairākus desmitus vertikālu stieņu, delfīns ātri peld starp tiem, neskardams tos. Tomēr lielacainus tīklus viņš, kā liekas, nevar konstatēt ar savu skaņas lokatoru. Tīklus ar smalkām acīm «uztausta» viegli.

Tas izskaidrojams, cik redzams, ar to, ka lielās acis ir pārāk «caurspīdīgas» skaņai, bet smalkās reflektē to kā nepārtraukts šķērslis.

Viljams Sevils un Barbara Lorensa-Sevila, Vudslio- las Okeanogrāfijas institūta darbinieki, ar interesantu eksperimentu sēriju parādījuši, cik delfīnam ir smalka akustiskā «tauste».

Delfīns peldēja nelielā, no jūras nožogotā līcītī un visu laiku «čirkstināja». Bet dažreiz aparāts mežonīgi šņirkstēja no pārāk ātriem, steidzīgiem klakiem. Tas notika tad, kad ūdenī svieda zivs gabaliņus. Nevis vienkārši svieda, bet gan lēnītiņām bez kāda šļaksta nolika baseina dibenā. Bet no delfīna bija grūti noslēpt visklusāko barības iemetienu, pat tad, ja viņš peldēja baseina otrā galā divdesmit metru attālumā no diversijas vietas. Bet ūdens šajā peļķē bija tik duļķains, ka, iegremdējot tajā pusmetra dziļumā metāla plātnīti, tā it kā izkusa — pat visredzīgākā cilvēka acs nevarēja to saskatīt.

Eksperimentētāji ielaida ūdenī mazas zivtiņas apmēram piecpadsmit centimetru garumā. Delfīns momcntāli fiksēja zivtiņu ar skaņas lokatoru, kaut gan tā tikko bija iegremdēta — cilvēks turēja to aiz astes.

Uzskata, ka klaki delfinam noderīgi tuvajai orientācijai. Vispārējā apvidus izlūkošana un attālāku priekšmetu aptaustīšana notiek ar svilpienu. Un šis svilpiens ir ar modulētu frekvenci! Bet atšķirībā no tāda paša tipa sikspārņu sonariem tas sākas ar zemākām notīm un beidzas ar augstākām.

Citi vaļi — gan kašaloti, gan spuru vaļi, gan balt- vaļi — arī, acīm redzot, orientējas ar ultraskaņas palīdzību. Tikai vēl nav zināms, ar ko viņi izdod šīs skaņas. Daļa pētnieku domā, ka ar elpekli un elpošanas kanāla gaisa maisiņiem, citi — ka ar rīkli. Kaut arī īstu balss saišu vaļiem nav, tās, kā daži uzskata, sekmīgi var aizvietot īpaši uzaugumi uz balsenes iekšējām sieniņām.

Bet varbūt gan elpeklis un elpošanas kanāla gaisa maisiņi, gan balsene vienādā mērā apkalpo sonara raidošo sistēmu.

Visur ultraskaņa

Apmēram pēdējo piecpadsmit gadu laikā biofiziķi ar izbrīnu konstatēja, ka daba, acīm redzot, ne visai skopojusies, kad apveltījusi savus bērnus ar sonariem. Pētnieki ar saviem aparātiem pārgāja no sikspārņiem pie delfīniem, no delfīniem pie zivīm, putniem, žurkām, pelēm, pērtiķiem, juras cūciņām, vabolēm un visur atrada ultraskaņas.

Izrādās, ka ar skaņas lokatoriem apgādāti daudzi putni. Smilšu tārtiņi, kuitalas, pūces un daži dziedātājputni, kad viņus lidojuma pārsteigusi migla un tumsa, izlūko ce|u ar skaņu viļņiem. Ar brēcieniem viņi «aptausta» zemi un pēc atbalss rakstura uzzina par lidojuma augstumu, šķēršļu tuvumu, par apvidus reljefu.

Acīm redzot, skaņas lokācijas nolūkā nelielas frekvences (divdesmit līdz astoņdesmit kilohercu) ultraskaņas izdod arī citi dzīvnieki — jūras cūciņas, žurkas, somainās lidvāveres un pat daži Dienvidamerikas pērtiķi.

Peles un cirsliši eksperimentālajās laboratorijās, iekams devās ceļā pa tumšajiem labirintu kakliem, kur pārbaudīja viņu atmiņu, raidīja uz priekšu žiglos izlūkus — ultraskaņas. Pilnīgā tumsā viņi lieliski atrod alas zemē. Arī te palīdz skaņas lokators — no šiem caurumiem atbalss neatgriežas!

Treknie lēļi jeb guaharo, kā viņus dēvē Amerikā, dzīvo Peru, Venecuēlas, Gvajānas alās un Trinidādes salā. Ja esat sadomājuši viņus apmeklēt, apbruņojieties ar pacietību un, galvenais, ar kāpnēm un kabatas baterijām. Nepieciešams ari kaut cik zināt alpīnisma pamatus, jo lēļi ligzdo kalnos un bieži vien, lai pie viņiem piekļūtu, nākas rāpties pa stāvām klintīm.

Bet, tiklīdz ar visiem šiem rīkiem ieiesiet alā, laikā aizbāziet ausis, jo tūkstošiem gaismas pamodinātu putnu uztrūksies no dzegām un sienām un, apdullinoši brēkdami, sāks šaudīties jums virs galvas. Sie putni ir lieli, izplestu spārnu platums sasniedz metru, šokolādes brūnā krāsā ar lieliem baltiem plankumiem. Noraudzīdamies viņu virtuozajos manevros Aīda valstības drūmajās alās, visi brīnās un uzdod vienu un to pašu jautājumu: kā gan šie spārnainie troglodīli, lidodami pilnīgā tumsā, neuzgrūžas sienam un daža- diem stalaktītiem un stalagmītiem, kas balsta apakšzemes velves?

Nodzēsiet gaismu un ieklausieties. Mazliet palidojuši, putni ātri nomierinās, mitējas brēkt, un tad jūs izdzirdēsiet vieglus spārnu vēzienus un ka akompane- mentu tiem paklusu klakšķināšanu. Lūk, arī atbilde uz jūsu jautājumu!

Protams, te darbojas skaņas lokatori. To signālus uztver arī mūsu auss, jo tie skan samērā zemu frekvenču — apmēram septiņu kilohercu diapazonā. Katrs klakšķis ilgst vienu vai divas tūkstošdaļas sekundes. Donalds Grifins, mums jau zināmais sikspārņu sonaru pētnieks, aizbāza ar vati ausis dažiem guaharo un palaida viņus va|ā tumšā zālē. Un nakts lidojumu virtuozi, kļuvuši kurli, tūlīt arī «kļuva akli» — bezpalīdzīgi atdūrās pret visiem priekšmetiem zālē. Nedzirdēdami atbalsi, viņi nevarēja orientēties tumsā.

Dienas stundas guaharo pavada alās. Turpat viņi ierīko arī savas māla ligzdas, kaut kā pielipinādami tās pie sienu dzegām. Pa naktīm putni atstāj pazemes alas un lido turp, kur daudz augļu koku un palmu ar mīkstiem, plūmēm līdzīgiem augļiem. Tūkstošiem viņi uzbrūk arī eļļas palmu plantācijām. Augļus rij veselus, bet kauliņus pēc tam, kad atgriezušies alās, atrij atpakaļ. Tāpēc pazemes alās, kur ligzdo guaharo, vienmēr ir daudz augļu koku «dēstu», kuri tomēr ātri iet bojā — nevar augt bez gaismas.

Tikko apspalvojušos guaharo putnēnu vēderiņi klāti ar biezu tauku kārtu. Kad jaunie troglodīti ir apmēram divas nedēļas veci, alās ierodas cilvēki ar lāpām un garām kārtīm. Viņi izposta ligzdas, nogalina tūkstošiem reto putnu un turpat, pie ieejas alās, izkausē no tiem taukus. Kaut gan šiem taukiem nav sliktas arī barības īpašības, tos galvenokārt lieto par degvielu lukturos un lampās.

Tie deg labāk par petroleju un ir lētāki par to — tāds uzskats ir šā putna dzimtenē, un tāpēc iznāk, ka likteņa ļaunā ironija viņu notiesājusi visu mūžu pavadīt tumsā, lai nomiris viņš dotu gaismu cilvēka mājokļiem.

Dienvidāzijā, no Indijas līdz Austrālijai, dzīvo vēl kāds putns, kurš atrod tumsā ceļu uz ligzdu ar sonara palīdzību. Viņš arī ligzdo alās (dažreiz gan arī uz klintīm zem klajām debesīm). Tā ir slavenā salangana, ko labi pazīst visi vietējie svīru gardēži — no to ligzdām vāra … zupu.

Lūk, kā salangana vij ligzdu: pieķeras ar kājām pie klints un notriepj ar lipīgām siekalām akmeni, zīmēdama uz tā pīpes siluetu. Velk ar galviņu pa labi un pa kreisi — siekalas tūlīt sarec, parvēršas par brūnganu garoziņu. Bet salangana visu laiku triepj to no augšas. Aug ligzdas sieniņas, un iznāk mazs šūpulītis pie milzīgās klints.

Sis šūpulītis, kā stāsta, ir ļoti garšīgs. Cilvēki kāpj uz augstajām klintīm, lāpu gaismā rāpjas uz alu sienām un vāc salanganu ligzdas. Pēc tam vāra tās, iemetot karstā ūdenī (vai vistas buljonā!), un iznāk lieliska zupa, kā apgalvo lietpratēji.

Pavisam nesen atklāja, ka salanganas interesē ne tikai gardēžus, bet arī biofiziķus: šie putni, lidodami tumsā, arī sūta uz priekšu akustiskos izlūkus, kas «tarkšķ kā uzvelkama bērnu rotaļlieta».

Arī virpuļotajvaboles virpuļo ne jau aiz gara laika

Vai ir pie mums kāds dīķis vai kluss upes līcis, kur vasaru nevirpuļotu virpuļotājvaboles? Droši vien nav. Es tādu dīķi un tādu līci vēl neesmu uzgājis.

Sīs mazās melnās vabolītes caurām dienām jautrā dejā slīd pa ūdens virsmu kā pa ledu un «gluži kā tērauda šļakatas» izšķīst uz visām pusēm, kad jūs, vēlēdamies tās aplūkot, esat pārāk zemu noliecies pār dīķi un tumšā ēna vabolītes izbiedējusi.

Bet satraukums pārgājis — un vabolītes atkal virpuļo. Viņas negrimst tāpēc, ka no apakšas tās balsta virsmas spraiguma spēki, ko labi pazīst fiziķi un tie, kas mācījušies fiziku skolā.

Virpuļotājvaboles medī. Izlūko medījumu gan virs ūdens, gan zem tā. Viņām nav jāatstāj viens novērošanas punkts, lai uzmeklētu citu, — viņu acis sadalītas virsūdens un zemūdens daļās. It kā vabolēm būtu četras acis — divas izlūko visu, kas interesants dīķī, bet divas novēro gaisu.

Bet tas nav vienīgais, ar ko virpuļotājvaboles var valdzināt zinātkāro prātu. Kā izteicies kāds zinātnieks, tuvāka iepazīšanās ar viņu dzīves veidu lika konstruktoriem aplūkot no viena viedokļa tiklab šīs vaboles, kā arī vissarežģītāko radiolokatoru darbību.

Kad virpuļotājvaboles atnesa laboratorijā un nolika akvārijā tumšā istabā, viņas riņķoja arī tumsā. Tikpat veikli kā saulainā dienā dīķī viņas manevrēja, pagriezdamās vajadzīgajā brīdī, lai izvairītos no sadursmes ar citām vabolēm un akvārija sieniņām. Kad vabolītēm bija laupīta redze, nekas viņu rīcībā nemainījās.

Vācu biologs Fridrihs Egerss nolēma uzmanīgāk izpētīt šīs noslēpumainās virpuļotājvaboļu spējas. Viņš ievēroja, ka virpuļotājvabolēm taustekļu (zoologi tos sauc arī par antenām) uzbūve ir citāda nekā citām vabolēm. Kad vabole virpuļo, viņas antenas vienmēr atrodas uz robežas starp ūdeni un gaisu, ne zemāk un ne augstāk. Tās ar saviem biezajiem sariņiem it kā nokrejo ūdeni.

Tas tiešām gandrīz tā ir: «krējums», ko vaboļu antenas tvarsta, ir vilnīši ūdens virspusē. Tie paši vilnīši, kas riņķveidīgi izplatās pa ūdens virsu no tajā Iekritušas lapas vai akmens. Tie traucas uz visām pusēm arī no vabolītes, kas skrien pa ūdens virsu gluži kā evaņģēlija brīnumdaris. Reflektēdamies no šķēršļiem, tie atkal atgriežas pie vabolītes. Tad viņa tos arī tver ar saviem taustekļiem «separatoriem».

Kad doktors Egerss sabojāja virpuļotājvaboļu taustekļus (applūkāja sariņus uz tiem vai pārgrieza nervus, kas tos apkalpo) un pēc tam palaida tās vaļā uz ūdens, no virpuļotājvaboļu veiklības vairs nekas nebija palicis pāri! Viņas bezpalīdzīgi «kā putns, kas sitas pret logu rūtīm», atdūrās pret visiem priekšmetiem, gan cita pret citu, gan pret akvārija sieniņām.

Mikroskopiskie sariņi uz kukaiņu taustek|iem, ūdens virspuses viļņa spiediena rezultātā novirzīdamies par miljardo daļu centimetra, jau spēj informēt dzīvnieka smadzenes par savu pārvietošanos un tātad ari par sastapšanos ar vilni. Bet apbrīnojami ir tas, kā vaboles atšķir reflektētos viļņus, kurus pašas sūta uz priekšu, no citām ūdens kustībām.

Sis noslēpums vēl gaida pētniekus.

PROMETEJA OTRĀ LĀPA

pētniekus gaida ari citas mīklas. Katra 'jauna diena uzdod tās papilnam. Nesen dažiem gliemjiem 'atklāja (beidzot tomēr!) arī magnētisko kompasu, ko tik neatlaidīgi meklēja putniem un neatrada. Pierādīts, ka gliemeži nasariusi orientējas ūdenī, paklausot Zemes magnētisma norādījumiem. Amerikāņu okeano- logi noķēra dzi|ūdens ieplakā pie Filipīnām… radioaktīvas zivis. Sīm drūmās dzelmes iemītniecēm, kas nebūt nav nekaitīgas, aiz acīm spilgti spīdēja lieli orgāni, kuri izstaroja bez parastajiem redzamā spektra stariem vēl arī visur iek|ūstošos rentgena starus! Sīs zivis pašlaik tiek rūpīgi pētītas.

Inženieri bioniķi cer konstruēt daudzas jaunas tehniskas ierīces, kad būs izpētīti dzīvie modeļi.

Daudz kas jau paveikts. Kukaiņu spārna pterostigma palīdzēja tikt galā ar gaisa kuģu katastrofālo vibrāciju, zirnekļa kājas noderēja par modeli soļojošajai bruņu mašīnai, kuru amerikāņi pašlaik izmēģina džungļos. Delfīnu ādas noslēpumu izpētīšana dos kuģu būvētājiem neizsmeļamas iespējas jaunu, sevišķi ātru kuģu projektēšanā. Un autopilots putna acī (domā, ka tas tieši tur atrodas) apbruņos mūsu stūrmaņus ar vispilnīgākajiem navigācijas aparātiem. Konstruktori intensīvi pēta arī sviļņu antiradiolokatorus. Sūkņi, kas kopē blakts sūcējžokļus, jau darbojas, nevis tiek projektēti.

1956. gadā ASV un Kanāda izdeva trīs miljonus dolāru, lai ierīkotu elektriskos žogus šķērsām upēm, kuras ietek Murona ezera, Mičigana ezerā un Augšezera. Cauri stiepļu žogam laista elektriskā strāva aizbaida lašus un citas zivis, kas iet nārstot uz upju augštecēm. Peldēdamas gar žogu, zivis nonāk īpašā nožogojumā, kur tās šķiro: slimās un vājās izķer, vērtīgām vaislinie- cēm dod brīvu ceļu uz nārsta vietām. Bet lūk, kas ir interesanti: nēģi, kā izrādās, nejūt elektromagnētisko lauku, kas rodas ap elektriskajiem žogiem, bet varbūt arī jūt, tomēr tuvojas, lai tos izpētītu (nēģiem taču ir radiolokatori, kuriem elektriskie žogi rada traucējumus, un viņi pieraduši tūlīt reaģēt uz šiem traucējumiem). Pagaidām nav skaidrs, kas tam par cēloni. Katrā ziņā nēģi atduras pret elektriskajām barjerām un iet bojā no strāvas sitieniem. Amerikāņi cer ar šādu paņēmienu iznīcināt visus nēģus savos ezeros.

Inženieriem, kuri meklē jaunas idejas mežos, laukos un jūrās, paveras lieliskas perspektīvas. Cilvēkam ir ko mācīties no dabas. Sacenšoties ar to un pilnveidojot dabas konstrukcijas, viņš sasniegs vēl nepieredzētu progresu visās savas darbības sfērās. Tehnikas un bioloģijas savienība ir Prometeja otrā lāpa, ko zinātne atnesīs cilvēcei.

PĒCVĀRDS

Zinību popularizēšana ir viena no vissarežģītākajām literatūras nozarēm un reizē ar to viens no svarīgākajiem pašas zinātnes uzdevumiem. Te tiek savienotas divējādas prasības — mākslas prasības un zinātnes prasības. Tieši tas arī nosaka, ar kādām īpašībām jābūt apveltītam populāri zinātnisku un zinātniskās daiļliteratūras darbu sarakstītājam — viņam jābūt reizē gan rakstniekam, gan zinātniekam. Kā zinātniekam viņam jābūt ar lielu erudīciju visdažādākajās zinātnes nozarēs, jāzina paši pēdējie zinātnes sasniegumi. Tomēr ar to vien nepietiek! Grāmatā var būt ļoti daudz interesantu faktu — un tomēr tā var būt garlaicīga. Te ļoti svarīgi atrast pieeju, uztvert pareizo skaņu, pareizo ritmu. Un man šķiet, ka Igors Akimuškins pratis uztvert šo neredzamo ritmu, kas mūs aizrauj līdz dabas kārtējās mīklas atminējumam, pratis atrast vajadzīgos vārdus. Grāmatu «Kurp? Un kā?» var izlasīt vienā rāvienā.

Paskaidrošu teikto ar piemēru. Nupat nodaļā «Izlūkošana ar skaņu» mēs ar aizrautīgu interesi izlasījām par apbrīnojamu parādību — sikspārņu un delfīnu skaņas Iokāciju, izlasījām kā kādu atklāsmi. Bet padomju lasītājam tas nevarētu būt nekāds jaunums! Jau pirms vairākiem gadiem Valsts fizikas un matemātikas literatūras izdevniecība pārtulkoja krievu valodā un izdeva piecdesmit tūkstoš eksemplāros grāmatu «Atbalss cilvēku un dzīvnieku dzīvē», ko sarakstījis Donalds Grifins, viens no dzīvnieku skaņas lokācijas mācības dibinātājiem. Si grāmata ir nopietna un gudra. Ziņas, kas tajā sniegtas, saņemtas, tā sakot, no pirmavota — autors pats izdarījis tūkstošiem eksperimentu, izanalizējis desmitiem hipotēžu. Turklāt tā sarakstīta, kā liekas, populāri. Un tomēr grāmata palikusi atmiņā tikai speciālistiem, bet citi lasītāji to nav pamanījuši! Ar ko tas izskaidrojams? Tieši ar to pašu «pareizo ritmu», par kuru runājām un kuru D. Grifins, cik redzams, nav atradis.

Reizē ar to populāri zinātniskā literatūra nebūt nav saistoša lasāmviela (kaut arī šis elements, protams, ir). Veidot uzskatus par dabu un sabiedrību — tāds ir šā žanra galvenais uzdevums. Tieši tāpēc vajadzīga sevišķa rūpība faktu atlasē un analīzē, to ticamības pārbaudē un pareizā apgaismošanā. Vilcienā, metro vai vienkārši va|as brīdi izlasītais paliek atmiņā uz visu mūžu! Diemžēl par to bieži vien aizmirst un dažreiz, dzenoties pēc sižeta līnijas un sensacionalitātes, izsaka vienpusīgus spriedumus un nekritiski izklāsta literatūras (sevišķi ārzemju!) datus. Arī Igors Akimuškins atsevišķos gadījumos nav bez grēka: daudzi viņa izteiktie atzinumi, bez šaubām, ir pārāk kategoriski, un dažu ārzemju zinātnieku darbu rezultātus viņš pieņem bez vajadzīgiem iebildumiem.

Grāmata «Kurp? Un kā?» veltīta ļoti sarežģītām problēmām. Dzīvnieku pārceļošana un viņu orientēšanās telpā saistīja cilvēka uzmanību jau tālā senatnē. Tomēr, kaut gan šajās nozarēs ir daudz darbu, mūsu zināšanas te vēl tālu no pilnības un bieži vien to vietā tiek likti vairāk vai mazāk asprātīgi minējumi un hipotēzes. Attiecībā uz mugurkaulniekiem un dažiem jūras organismiem stāvoklis ir samērā labs, bet attiecībā uz pārējiem dzīvniekiem pētniekus vēl gaida plaši «nepazīstamu zemju» apgabali. Sevišķi vāji mūsu (arī zinātniskajā) literatūrā noskaidroti kukaiņu migrāciju un orientācijas jautājumi.

I. Akimuškins aplūko abas šīs problēmas visplašākajā aspektā. Mēs uzzinām gan par dzīvnieku areālu (izplatīšanās apgabalu) veidošanos aizvēsturiskajā laikā, gan par viņu izvietošanos vēlākā laikā, gan par dzīvnieku sezonas un diennakts migrācijām, gan par viņu orientāciju.

Daiļliteratūras darba uzbūve tiek veidota pēc saviem īpašiem likumiem, kas atšķiras no tiem, kuri noteic stingri zinātniskas grāmatas uzbūvi. Literāro paņēmienu sistēma, kuras gala mērķis ir iemantot lasītāju uzmanību, saistoši izklāstot faktus, pilnīgi atkarīga no autora individuālām tieksmēm, no viņa individuālā stila. Turpretim zinātnes prasība ir dot precīzākus un konkrētākus formulējumus un noteiktāku izskaidrojumu, kā arī atklāt cēloņsakarību un, beidzot, sistēmu.

Ir zināms, ka viss dzīvais uz Zemes pastāvīgi pārvietojas. Tomēr pārvietošanās formas un cēloņi, kas to ierosina, katrā atsevišķā gadījumā ir dažādi. Lasīdami, piemēram, par senajiem piligrimiem, mēs skaidri redzam zirgu un kamieļu barus, kas dodas pa zemes šaurumiem no Amerikas uz Eirāziju. Bet, ja mēs ar fantāzijas spēku būtu nokļuvuši uz kāda no šiem zemes šaurumiem, tad nepamanītu neko sevišķu, nekādu kustību. Mēs varētu nodzīvot tur arī tūkstoš gadu, pat tad nepamanītu nevienu baru, kas vienprātīgi un mērķtiecīgi dotos no austrumiem uz rietumiem.

Kas gan noticis, kur palikuši piligrimi, kuriem jāceļo? Vai varbūt grāmatā viss pateikts nepareizi? Nē, pareizi! Vienkārši tie laika mēri un tie ātruma mēri, pie kuriem esam pieraduši mūsdienu dzīvē, nav lietojami aprakstītajos procesos. Ne tikai viena īpatņa dzīve, bet arī daudzu paaudžu dzīve šajos procesos norit praktiski vienā un tajā pašā vietā, vienā un tajā pašā «mikrorajonā». Ikviens laikam gan zina: ja secīgi izskata vairākus kinolentas kadrus, tad atšķirību starp tiem acs praktiski neuztver, jo katrs kadrs parāda tikai to kustības posmu, kas atbilst apmēram 1/30 sekundes. Bet, kad sācis darboties projektors, tad daudzās statiskās ainas, kas lielā ātrumā nomaina cita citu, saplūst vienā attēlā, kurā mūsu acs jau bez pūlēm redz kustību. Tā arī seno faunu veidošanās vēsturē. Tikai tādā nolūkā, lai mēs ieraudzītu klīstošo piligrimu pūļus, katrs šās fantastiskās filmas kadrs būtu bijis jāuzņem ar apmēram simt gadu ekspozīciju un projicēšanas laikā lentai būtu jākustas ar kosmisko ātrumu — simt kadru sekundē. Atgādināšu, ka tās filmas, ko mēs tagad redzam uz ekrāniem, tiek rāditas ar ātrumu 24 kadri sekundē. Vai tas tomēr nozīmē, ka dzīvnieku pārceļošana notiek ar tādu ātrumu? Nē, un te jums būs pavisam cits piemērs.

Ja kādam no lasītājiem palaimēsies rudenī apmeklēt PSRS Zinātņu akadēmijas ornitoloģijas staciju Kuršu kāpās (Kaļiņingradas apgabala), viņu pārsteigs patiešām grandiozais skats, ko sniedz milzīgie visdažādāko putnu bari, kas bezgalīgās virknēs nomaina cits citu. Diennaktī pār nelielo sauszemes gabaliņu, kas dziļi iesniedzas jūrā, pārlido līdz piecsimt tūkstošiem putnu, pie tam rīta stundās (no pulksten sešiem līdz deviņiem no rīta) pari šai zemes strēlei, lidojošo putnu skaits sasniedz divsimt tūkstošus. Tātad kustībai var būt da- žadas formas, dažādi mehānismi un atbilstoši arī dažādi nosaukumi. Turklāt ari cēloņi dažādi! Pirmajā gadījumā ir dzīvnieku izplatīšanās klimata vai sauszemes kontūru mainīšanās rezultātā (biologi to sauc par areāla — sugas vai sugu grupas izplatīšanās apgabala veidošanos). Otrajā gadījumā runa ir par dzīvnieku migrācijām, tas ir, viņu masveida pārvietošanos, kas saistīta ar pagaidu (parasti sezonas) pārmaiņām eksistences apstākļos. Tādējādi izplatīšanās un migrācija ir divas galvenās, kvalitatīvi atšķirīgās dzīvnieku telpiskās pārvietošanās formas.

Tomēr visas ļoti daudzveidīgās pārvietošanās, kas vērojamas dabā, neiekļaujas minētajā shēmā. Runādami, piemēram, par zirgu vai kamieļu izplatīšanos, mēs iedomājamies to ģeoloģisko laikmetu mērogā. Tā notika paralēli veidošanās procesam arī visā šo sugu tapšanas periodā, un to nosaka Zemes virsas pakāpeniskas un zināmā mērā neatgriezeniskas pārmaiņas — klimata un sauszemes konfigurācijas pārmaiņas. Cilvēka acs uztver šādu izplatīšanos kā statisku ainu, kas parāda tās gala rezultātu attiecīgajā laika posmā, bet visam procesam var izsekot tikai pēc paleontoloģiskiem atradumiem.

Sā procesa sekas ir atsevišķo kontinentu fauna tagadējā veidā. Lūk, kāpēc Āfrika ir imigrantu zeme, kaut gan tieši neviens zvērs turp nav pārgājis! Vai tas tomēr nozīmē, ka dzīvnieku izplatīšanās beigusies, ka vienā vai otrā Zemes virsas apgabalā — vai nu tā būtu sauszeme vai jūra — iemītnieku sastāvs butu galīgi «apstiprināts»? Nē, izplatīšanās arī tagad noliek itin visur, bet mēs redzam tikai citas tās formas.

Pēdējos divsimt trīssimt gados Zemes izskatu sācis mainīt jauns spēks — cilvēku sabiedrības darbība. Jaunās «stihijas» iedarbība pieaug gandrīz ģeometriskā progresijā. Nebūs pārspīlēts, ja teiksim, ka cilvēks XX gadsimta pirmajā pusē dabu pārveidojis vairāk nekā visos iepriekšējos gadsimtos! Mežu izciršana, stepju uzaršana, tuksnešu apgādāšana ar ūdeni, purvu nosusināšana, ūdenskrātuvju un kanālu būve, līdz ar to savienojot jūras un upju sistēmas pilnīgi jaunās kombinācijās, dažādu transporta līdzekļu ārkārtīgā attīstība un, beidzot, milzīga skaita pilsētu un citu apdzīvotu vietu rašanās — tie ir Zemes virsas pārveidošanas galvenie posmi. Pievienojiet tam vēl manāmu klimata pārmaiņu, kas notikusi pēc augsnes un augu segas pārmaiņām un hidrogrāfiskā tīkla palielināšanās; pievienojiet pieaugošo cilvēka tiešo iedarbību uz faunu un floru, — un jūs sapratīsiet, ka dzīvnieku izplatīšanās nevarēja neiegūt kvalitatīvi jaunas formas. Laikam gan tagad par dzīvnieku izplatīšanās galveno formu kļuvusi ceļošana līdz ar cilvēku ar «bezmaksas pasažiera» tiesībām uz kuģiem, vilcienos, lidmašīnās kopā ar koksni, kokvilnu, pārtikas produktiem (sevišķi ar augļiem) un citām izejvielām. Izcilais tropu kukaiņu pētnieks Maierss, braukdams no Trinidādes uz Manilu ar kuģi, kas veda rīsu, izklaidējās, sastādot uz kuģa atrasto visdažādāko kukaiņu sarakstu. Pavisam viņš saskaitīja četrdesmit vienu sugu šādu ceļotāju, galvenokārt kukaiņu. Kad Maierss izsaiņoja savus čemodānus viesnīcā Manilā, no tiem izrāpoja vairākas vaboles — pazīstami miltu un graudu kaitēkļi. Novēroti gadījumi, kad dažu vaboļu kāpuri nokļuvuši no Āfrikas Eiropā no palmas augļu čaulām izgatavotās pogās!

I. Akimuškins min daudzus tādas izplatīšanās piemērus, un to skaitu varētu desmitkāršot, tomēr nav nekādas vajadzības pēc tā. Daudz interesantāk ir pakavēties pie šo pārceļotāju likteņa, izanalizēt viņu veiksmes un neveiksmju cēloņus. Vai vienmēr viņu gājieni bijuši triumfāli? Bet, iekams mēs to sākam, jānorāda, ka ne tikai tieša pārnēsāšana (ar nodomu darīta vai nejauša) var būt par izplatīšanās cēloni — dažreiz cilvēks, neapzināti salauzdams dabiskās barjeras, ari pavēris ceļu jaunam uzbrukumam. Lūk, kas notika, piemēram, ar jūras nēģiem Amerikas Savienotajās Valstis. Sī plēsīgā suga dzīvo galvenokārt jūrā, bet nārstot iet upēs. Jau tālā pagātnē jūras nēģi dabiskā ceļā apmetās uz dzīvi Ontārio ezerā, bet Niagaras ūdenskritums bija tiešs šķērslis viņu iekļūšanai Lielajos ezeros. 1829. gadā pabeidza būvēt Vellendas apgāju kanālu, kas padara iespējamu kuģošanu starp Ontārio un Eri ezeriem. Simt gadu bija vajadzīgi nēģiem, lai izietu pa šo kanālu. Bet turpmāk viņu izvietošanās noritēja ātrā tempā. 1930. gadā nēģi sasniedza Sentklēras upi un 1937. gadā pa to iekļuva Ilūrona un Mičigana ezeros. 1946. gadā jūras nēģi apmetās Augšezerā. Sā iebrukuma ekonomiskie rezultāti izpaudās nekavējoties: desmit gados ļoti vērtīgo lašu dzimtas zivju golcu nozveja no 3900 tonnām samazinājās līdz 12 tonnām gadā, jo nelūgtie laupītāji bija viņas iznīcinājuši.

Atgriezīsimies pie jautājuma par imigrantu likteni. Kas viņus sagaida jaunajā vietā? Vai filokseras, Kolorādo vaboles un Ķīnas krabja uzvaras gājieni ir likums vai izņēmums? Izrādās, ka zināmā mērā izņēmums!

Lielais angļu zoologs Č. Eltons šo atzinumu raksturo tā: «Kāda rakstura ekoloģiskā vide gaida sugu, kas ielauzusies jaunajā dzīves vietā? Ja tā iekļūs noliktavā, kas pilna ar pārtikas produktiem, tā tur atradīs priekšā citu dzīvnieku nelielu sabiedrību; ja tā nokļūs ar lauksaimniecības kultūraugiem aizņemtās zemēs, tad te būs mazliet daudzveidīgāka asociācija; ja šīs zemes apņem ceļmalas joslu, dzīvžogu un ar mežu apaugušu zemes gabalu tīkls, tā sastaps daudz bagātāku augu un dzīvnieku kompleksu, bet dabiskajā mežā atradīs sevišķi sarežģītu dzīvo organismu pasauli.» Citiem vārdiem sakot, imigrantam būs jāatrod sev vieta, jāizlauž sev ceļš ļoti sasprindzinātā dzīvo organismu savstarpējo attiecību dabiskajā sistēmā, kas vēsturiski izveidojusies un kur visi «amati» jau sen aizņemti un eksistences līdzekļi sadalīti. Imigranti meklē vietas, kur vairoties, un atklāj, ka šīs vietas aizņemtas, viņi meklē barību, no kuras jau pārtiek citas sugas, un patvēruma vietas, kurās jau slēpjas citi dzīvnieki, laužas iekšā šajās patvēruma vietās, bet, kad iekļuvuši tajās, viņus bieži vien no turienes padzen.

«Ceļojošo» augu un dzīvnieku skaits ir milzīgs, bet ta nav nejaušība, ka no tūkstošiem augu un dzīvnieku sugu, kas pēdējos gados ievestas Ziemeļamerikā, tikai četrsimt spējušas tur iedzīvoties un tikai atsevišķas sugas ieņēmušas galveno vielu dabiskajās asociācijās. Tā, piemēram, no Amerikas Savienotajās Valstīs ievestajiem putniem tikai četras sugas — mājas zvirbulis, melnais strazds, laukirbe un fazāns — izrādījušies par veiksmīgiem kolonistiem. Pārējie putni vai nu uzreiz piedzīvoja pilnīgu neveiksmi (tādi ir meža strazdi, dažādi žubīšu dzimtas putni, zīlītes, lakstīgala, sila cīrulis, sarkanrīklīte, ūdens strazds, grieze, mednis, pau- gurknābja gulbis), vai sākuma it ka iedzīvojās, bet pēc tam faktiski izmira (dadzītis un lauka cīrulis).

Gūt panākumus imigrantam iespējams tikai tad, kad viņš šādu vai lādu cēloņu dēļ atrod citu dzīvnieku neizmantotus eksistences apstākļus — vai nu tā būtu barība, patvēruma vietas vai vairošanās vietas (kā saka zoologi, brīvu ekoloģisko nišu), vai arī gūst uzvaru konkurencē ar aborigēniem. Jau teiktais mūs pārliecina, ka .tāda varbūtība ir diezgan maza. Tomēr šajā mazajā varbūtībā slēpjas sevišķas briesmas, briesmas, ko rada bezrūpība. Drausmīgas ekonomiskās katastrofas, ar kurām cilvēce samaksājusi par vieglprātīgu attieksmi pret iebrukumu iespēju, vēl nav pats ļaunākais. Zināmi taču arī šādi gadījumi.

1929. gadā kāda nelielā aerodromā Brazīlijas ziemeļaustrumu daļā nolaidās franču iznīcinātājs no Dakāras. Nejauši mašīnā bija iekļuvuši daži odi. Nosēdinājusi lidmašīnu, tās apkalpe devās uz bāru. Bet odi deva priekšroku piekrastes purvam, kur viņi nodibināja nelielu koloniju. Sākumā viņiem nepieversa sevišķu uzmanību, un vairākos turpmākajos gados odi mierīgi izplatījās gar piekrastes joslu, līdz beidzot apmēram 320 kilometrus 110 izejas punkta uzliesmoja malārijas epidēmija. Šī epidēmija ilga līdz 1938. un 1939. gadam, pie tam no simtiem tūkstošu saslimušu brazīliešu apmēram divpadsmit tūkstoši nomira. Šās nelaimes cēloņi ir vienkārši: šajā zemē vienmēr bija eksistējuši malārijas odi, bet nebija tādu, kuri, līdzīgi Āfrikas sugai, regulāri ielidotu dzīvokļos un varētu dzīvot ārpus meža, klajās vietās. Pēc epidēmijas likvidēšanas, kurai bija izlietots milzīgi daudz darba un līdzekļu, tika noteikta lidmašīnu karantīnas apskate. Un drīz vien kādā lidmašīnā atrada ,ce-ce mušu — miega slimības pārnēsātāju!

Es atļāvos mazliet novirzīties no temata arī tādēļ, lai parādītu, ar kādām grūtībām saistīts cits izplatīšanās veids. Runa ir par dzīvnieku apzinātu ievešanu, ko izdara cilvēks, par tā saucamo aklimatizāciju. Tās pamudinošie cēloņi un objekti var būt ļoti dažādi. Dažos gadījumos ieved medījamos un zvejojamos dzīvniekus, citos — barības objektus, vēl citos — parazītus vai plēsoņas kaitēkļu apkarošanai. Ļoti plaši noorganizēti eksperimenti zivju aklimatizācijā, bieži vien pārceļotāji emigranti ņēma sev līdz uz jaunajām dzīves vietām dzīvniekus, kuri viņiem atgādināja dzimteni. Tādā veidā pārvietoto sugu skaits droši vien sniedzas vairākos tūkstošos. Un tomēr diez vai simti no tām spēj izlauzties cauri «bioloģiskajam aizsprostam» un iekarot sev vietu konkurencē ar aborigēniem. Tāpēc visumā apzinātas ievešanas loma dzīvnieku izplatībā pa zemeslodi izrādās visai ierobežota. Tieši tāpēc samērā maz ir veiksmīgas aklimatizācijas piemēru un tik daudz ir gadījumu, kad aklimatizācijas darbiem izdotā nauda izrādās velti izšķiesta. Dažreiz rezultāts ir vēl bēdīgāks, kā, piemēram, tas bija pēc «sekmīgās» jenotsuņu aklimatizācijas. Iemitinājušies divdesmit gadu laikā milzīgā teritorijā, viņi ne tikai izrādījās vainīgi medījamo dzīvnieku (sevišķi pīļu) skaita samazināšanā, bet arī kļuva par galvenajiem trakumsērgas izplatītājiem dabā.

Tomēr būtu nepareizi domāt, ka dzīvnieku izplatīšanās pašlaik ir saistīta tikai ar cilvēku. Daudzu sugu izplatības apgabala pārmaiņa notiek arī dabiska ceļā, kaut gan arī te cilvēka darbības netieša ietekme reizēm izpaužas visai jūtami. Ja mēs pirms gadiem divdesmit būtu mēģinājuši sastapties Piekaspijā vai Kazahijā ar saigu, tad diez vai mums tas būtu izdevies. Turpretim tagad grūti iedomāties šīs vietas bez saigu bariem, kuros viņu ir daudzi tūkstoši, un saiga tagad kļuvusi par vienu no svarīgākajiem medījamiem dzīvniekiem. Aizsardzības likumu ietekmē šo dzīvnieku skaits ir kļuvis

ļoti liels, un tāpēc savukārt paplašinājies viņu areāls. Aļņu straujā virzīšanās uz ziemeļiem, kas pašlaik vērojama, izskaidrojama ar to, ka rajonos, kur daudz sniega, agrak viņus medīja sevišķi nesaudzīgi (dziļā sniegā alnis nevar tālu un ātri skriet un viegli kļūst par laupījumu medniekam) un viņi tika pilnīgi iznīcina! i, turpretim tagad tie ņemti aizsardzībā. Tādējādi īstenībā te nenotiek vis izplatīšanās Urā veidā, bet gan tiek atjaunots agrākās izplatības apgabals, kas bija samazinājies XVIII un XIX gadsimtā.

Analoģiska aina vērojama attiecībā uz sabuļiem un daudziem citiem dzīvniekiem. Tiklab cēlonim, kā arī sekām šajā gadījumā ir zināmā mērā mākslīgs raksturs. Dažreiz tomēr cēloņi var but tikai dabiski, kā to mēs redzam, piemēram., notiekot periodiskām ūdens līmeņa svārstībām Ziemeļkazahijas ezeros, kad, tiem piepildoties, daudzu zivju gārņu, tārtiņu, pīļu, kaiju un pe- likānu izplatības robeža krasi pavirzās uz ziemeļiem, bet pēc tam, ezeriem izžūstot, atkal pamazām atvirzās uz dienvidiem. Tada tipa izplatīšanos, kad dzīvnieku izplatības apgabals kaut kādu cēloņu dēļ te samazinās, te atkal atjaunojas, sauc par areāla pulsāciju, pie tam parasti šīs robežas pārvirzes notiek samērā īsā laikā — no dažiem gadiem līdz diviem trijiem gadu desmitiem.

Citādi cēloņi un citāds mehānisms ir izplatības apgabala ilgstošas un nepārtrauktas palielināšanās, tas ir, vārda tiešajā nozīmē saprotamas izplatīšanās pamatā. Pēdējos trīsdesmit gados daudzi pētnieki savākuši plašu un labi dokumentētu materiālu, kas dod iespēju, salīdzinot to ar arhīvu datiem un veciem darbiem, daudzos gadījumos diezgan skaidri izsekot šā procesa dažādām formām un virzieniem. Noskaidrojies, ka ļoti daudzas sugas enerģiski izplatās arī pašlaik, gadu no gada ieņemdamas arvien jaunus apgabalus.

Tā, piemēram, viens no kaitīgākajiem grauzējiem, mazais susliks, kaut arī viņu apkaro, jau vismaz simt gadus nemitīgi paplašina savu areālu Saļskas un Stav- ropoles stepēs, Picvolgā un pie Donas. Pēc izdarītiem aprēķiniem, Donas un Stavropoles stepēs šie susliki ik gadus «sagrābj» apmēram septiņdesmit tūkstošus hektāru, un viņu izplatības robeža virzās uz dienvidiem un rietumiem ar 1,2 2,7 kilometru ātrumu gadā. Sās izplatīšanās cēloņi ir pārmērīgā stepju noganīšana ar lopiem un tas izraisītā tuksneša ainavu rašanās.

Sugu, kas izplātās, ir ļoti daudz. Daļa no tām virzās uz ziemeļiem (laukirbe, stepju piekuns, stepju lija, sirmā čakste, lauka un cekulainais cīrulis, dārza stērste, pupuķis, pelēkais zaķis, lielā lecējpele, meža un stepju seski), citi — uz rietumiem (zeltainā stērste, zaļais ķauķis, ziemeļu ķauķis, stērstu ģints putnu suga Emberiza rustica, zilastitis). Parasti izplatīšanās notiek vienmērīgi, bet dažreiz vērojama ari areālu lēcienveidīga paplašinašanās, ka tas bija ar lauka liju Somija un Dienvidaustrumu Zviedrija 1952. gada. Leciena cēlonis bija neparasti siltais pavasaris.

Visumā izplatīšanās mūsdienās saistīta ar diviem faktoriem — ar cilvēka darbību (mežu izciršana, neskarto zemju uzaršana, apgādāšana ar ūdeni utt.) un ar klimata pārmaiņām. Dažreiz tomēr neizdodas saistit izplatīšanos ar redzamām ainavas vai klimata pārmai- ņam. Tā, piemēram, kāda stērstu ģints putnu suga, kas tipiska dažiem Vidusāzijas un Kazahijas rajoniem, pēdējos piecdesmit gados pavirzījusies uz rietumiem līdz Urāliem, Lejaspievolgai un Viduspievolgai. Nelielā skaista gredzenubele Eiropā līdz 1932. gadam ligzdoja tikai Balkānu pussalā, 1932. gadā viņa šķērsoja Do- navu un ieradas Ziemeļaustrumu Ungārijā, 1944. gadā pirmo reizi sastapta Užgorodā un 1955. gadā sāka ligzdot Kijevā, kur tagad tā ir diezgan parasta. Tādējādi nepilnu divdesmit piecu gadu laika gredzenūbele paplašināja savu areālu par tūkstoš kilometriem taisnā līnijā. Kā trešo piemēru var minēt Indijas strazdu mainu (Ac- ridotheres tristis), vienu no Vidusāzijā vispopulārākajiem istabas putniem. 1907. gadā šis putns ligzdoja tikai Kamarsarajā, 1912. gadā — Termezā, ap 1925. gadu gar Amudarjas ieleju sasniedza Kerki pilsētu, 1940. gadā ieradās Cardžovā un no 1952. līdz 1957. gadam vairs nebija nekāds retums Repetekā, Gogorčnili, Taš- kepri, Tahtabazarā un Samarkandā. Tagad viņš ir diezgan parasts arī Taškentas apkaimē. Izplatīšanās ātrums mainai tāpat ka gredzenūbelei ir ļoti liels: piecdesmit gadu laikā tā pavirzījusies uz priekšu par sešsimt septiņsimt kilometriem. Kā gredzenūbele, tā arī maina ligzdo tikai apdzīvotās vietās, tāpēc meklēt viņu izplatīšanās cēloņus ainavas pārmaiņā nav pamata. Nav te tieša sakara arī ar klimata pārmaiņām. Tāpēc var pateikt tikai to, ka izplatīšanās cēloņi pagaidām nav zināmi!

Līdz šim plaši izplatīti nostāsti, ka paipalas šķērsojot juru «jāšus» uz zosīm, ka «katra dzērve nes uz muguras griezi» un ka tās pašas zosis pārlidojumos izmantojot par transporta līdzekli kolibriji. Diemžēl tā ir tikai skaista leģenda un atspēkojama ļoti viegli: dzērves un vēl jo vairāk zosis pārceļo uz dienvidiem tikai vēlu rudenī, bet kolibriji, griezes un paipalas pamet ligzdošanas vietas par pusotra līdz diviem mēnešiem agrāk, vieni no pirmajiem.

Tomēr «mazo būtņu pasaulē» pārceļošana ar gājputniem ir ne tikai parasta, bet arī pilnīgi nepieciešama. Droši vien daudzi sākuši prātot par to, kā dažādi sīkie ūdens dzīvnieki — rotatorijas, infuzorijas, gliemji, polipi un citi — varējuši izplatīties pa visām neskaitāmajām peļķēm, dīķiem, ezeriem, upēm un purviem, pie tam ūdenskrātuvju fauna milzīgās teritorijās ir gandrīz vienveidīga. Atbilde ir viena: šo dzīvnieku sporas, oliņas vai ikrus atnesuši putni un dažreiz vējš. Jau sen zināms, ka arī daudzu augu sēklas pielīp pie ūdens putnu spalvām tikpat labi kā zivju ikri uti gliemju oliņas. Tāda pasīva izplatīšanās notikusi miljoniem gadu ilgi, un tās iespējas ir lielā rnērā jau izsmeltas. Tomēr sakarā ar mūsu planētas izskata mainīšanos, kas sākusies samērā nesen, bet jau izraisījusi gājputnu ierasto ceļu pārvietošanos, tā pārdzīvo savu otro dzimšanu. Dažu dzīvnieku pasīvā izplatīšanās cilvēku sevišķi interesē. Es domāju to, ka putni uz savām spalvām pārnēsā dažādas ērces un blusas, kuras savukārt bieži vien ir dažu slimību mikrobu «glabātavas». Apdzīvotā vietā ievazāta blusa, kas pirms tam piesūkusies ar mēri saslimuša savvaļas grauzēja — smilšu peles, suslika vai murkšķa — asinis, var «labvēlīgos» apstākļos kļūt par cēloni lielai nelaimei. Un tādi gadījumi, kad šādas blusas noķertas uz putniem pilsētās, tagad ir zināmi!

Ziemeļēģiptē, Vidusjūras piekrastē, izdarīja speciālus pētījumus, lai noskaidrotu gājputnu lomu ērču pārnēsāšanā no Eiropas uz Āfriku un pretējā virzienā. Tika konstatēti ļoti interesanti fakti. Izrādījās, ka dažādas ērces, kas dzīvo Eiropā un Āzijā, rudens pārlidojuma laikā tika atrastas uz trīsdesmit deviņu sugu putniem! Pavasarī, kad putni atgriezās uz dzimteni, uz ligzdošanas vietām, uz divdesmit divu sugu putniem atrada Āfrikas ērces, kas ceļoja uz Eiropu. Labi zināms, ka ērces ir neizsmeļams dažādu vīrusu un baktēriju rezervuārs. Ērcēm šāda tipa izplatīšanās jau ir «divkārt pasīva», kaut gan mums 110 tā, kā saka, nekļūst vieglāk. Piecdesmitajos gados Indija, Maisoras štata, uzliesmojusī agrāk nezināmas slimības epidēmija, ko iedēvēja par Kiasanuras meža slimību, laupīja dzīvību ļoti daudziem cilvēkiem. Pētījumi parādīja, ka ar šo slimību cilvēks inficējas no ērču kodieniem un ka pēc savas izpausmes tā neatšķiras no agrāk zināmā Omskas hemoraģiskā drudža, kas sastopams Rietumsibīrijā. Tā kā Rietumsibīrijā un Indija ir daudzu gājputnu ceļu gala punkti, Kiasanuras meža slimības parādīšanos daži speciālisti saista ar to, ka putni ievazā inficētās ērces. Sī hipotēze ir ļoti ticama, un, ja vēlāk tā apstiprināsies, tad mums būs ļoti interesants piemērs, kas rāda, ka vīruss var tikt ievazāts no daudzu tūkstošu kilometru attāluma. Nav nejaušība, ka jautājums par gājputnu lomu vīrusu iznēsāšanā pa zemeslodi uzņemts daudzu visas pasaules zinātnisko iestāžu darbu sarakstos.

Mēs iepazināmies ar viena dzīvnieku kustības veida, un proti, izplatīšanās, galvenajām formām, cēloņiem un tempiem. Uzzinājām, ka dabiskos apstākļos izplatīšanās norit kā pakāpeniska jaunu teritoriju sagrābšana, ka šās sagrabšanas ātrums atkarīgs no daudziem cēloņiem un vispirms no tā, ar kādu spēku ienācējiem pretojas aborigēni, no tā, vai ir brīvas ekoloģiskās nišas. Zemes virsas vai klimata mainīšanās parasti stipri ietekmē dzīvnieku izplatīšanos, kas sevišķi cieši saistīta ar cilvēka darbību. Sakarā ar to kļūst saprotams, ka izplatīšanās ģeoloģisko laikmetu mērogos (faunu veidošanās) noritēja lēni un vispirms tāpēc, ka klimats un visi citi eksistences apstākļi tālajā senatnē bija gandrīz vienādi un vienmērīgi uz visas zemeslodes. Tūlīt pēc Zemes siltuma joslu rašanās, pēc krasas gadalaiku mijas rašanās izplatīšanās tempi strauji palielinājās, bet šajā laikā izplatīšanās telpa un iespējas bija manāmi sašaurinājušās, jo sauszeme tās tagadējā izskatā jau bija izveidojusies. Jauns izplatīšanās vilnis, turklāt milzu mērogos, uzbangoja tad, kad cilvēka darbība zemes virsas pārveidošanā bija ieguvusi stihiska spēka raksturu, tad, kad cilvēks bija apguvis Zemi.

Atgriezīsimies tagad pie otra galvenā dzīvnieku pārvietošanās veida — pie migrācijām. So pārvietošanās veidu raksturo samērā liels ātrums, un šī pārvietošanās nav saistīta ar teritoriju ilgstošu «sagrābšanu». Parasti migrācijas regulāri atkārtojas kādā neilgā laika posmā, un tad mēs runājam par periodiskām migrācijām. Ja migrāciju cikls iekļaujas vienā gadā, tad tās sauc par sezonas migrācijām, kā, piemēram: putnu rudens un pavasara pārlidojumi; ikgadējas ziemeļbriežu, aļņu un stirnu migrācijas, pārejot no apgabaliem ar dziļu sniega segu uz rajoniem, kur sniega maz; dažādu antilopu (to skaitā arī mūsu saigas Piekaspijā un Ka- zahijā!) pārvietošanās sausuma ietekmē; kotiku, roņu, vaļu un daudzu citu dzīvnieku migrācijas; tādas ir arī daudzu zivju migrācijas. Sacīdami «meklē sauszemi», «bēg no aukstuma», «meklē saldūdeni», mēs ar to saprotam nevis kvalitatīvi atšķirīgus pārvietošanās tipus (kā varētu likties pirmajā mirklī!), bet gan būtībā vienu un to pašu tipu — sezonas migrācijas. Sai parādībai ir masveidīgas mērķtiecīgas kustības raksturs, kaut arī tas ne vienmēr ir labi pamanāms. Alēs esam pieraduši jebkurā gadalaikā sastapt parastās pelēkās vārnas. Tomēr daudzi nezina, ka vārnas, kas ziemā pulcējas atkritumu izgāztuvēs un bariem klejo Maskavas parkos, dzimušas talu no Alaskavas apkaimes, ziemeļu mežos, un atlaižas šurp tikai ziemot. Pienāks marts, un viņas nemanāmi atdos vietu savām māsām, kas atgriezušās no dienvidiem un ārēji 110 viņām neatšķiras, — «vecu vecajām maskavielēm», bet pašas aizlidos ligzdot uz savu dzimteni, uz Arhangeļskas un Vologdas apgabaliem.

Sezonas migrācijas cēloņi vienmēr ir kompleksi. Tomēr visjūtamākais no tiem ir tieši bads, nevis aukstums, kaut gan ne vienmēr tos viegli norobežot. Zināmi tādi gadījumi (un nepavisam ne reti!), kad tipiski gājputni (kas, kā varētu likties, nav pielāgoti bargajiem ziemas apstāk|icm) palikuši ziemot spalgajā salā. Galvenais te ir pietiekoši lieli neapsnigušas zemes gabali vai neaizsalušas ūdenskrātuves, kur varētu atrast papilnam barības. Nedrīkst aizmirst, ka ziemas diena ir īsa un, ja mēs tajā nesagādāsim «degvielu» garajai naktij, tad siltuma bilance izjuks un aukstums, visa dzīvā otrais valdnieks, padarīs savu darbu. Lūk, kāpēc zem kokiem, kuros ziemu nakšņo vārnas, ļoti bieži var atrast viņu sasalušos, čokurā savilkušos ķermeņus. Un, lūk, kāpēc tik jautri un neatkarīgi plunčojas tipiskie gājputni — pīles lasmeņos ledū pie zooloģiskā dārza ēdināšanas vielām!

Bet dažreiz arī citi cēloņi mudina dzīvniekus pārceļot uz jaunām vietām. Tā, piemēram, brieži pavasarī pāriet uz ganībām augstākās vietās tāpēc, ka viņus moka mūdži — odi, spindeles, dunduri. Kas redzējis vasarā briežu baru, tas, protams, pievērsīs uzmanību tam, ka dzīvnieki izturas nemierīgi — nemitīgi krata galvu, sprauslā, skraida no vienas vietas uz otru. Un, tikai uzkāpuši kādā augstienē, viņi nomierinās un pat atpūšas gulēdami un atgremodami. Ar ko tas izskaidrojams? Vienkārši ar to, ka sācis pūst vējš un mazie mocītāji pazuduši. Un briežu bari iet «uz vēja pusi», uz Ledus okeāna pusi.

Sevišķi skaidri sezonas migrācijas parādās vietās ar krasu dzīves apstākļu maiņu, ziemas vietā iestājoties vasarai, vietās ar bargu ziemu un karstu, sausu vasaru. Arktikas tundrās pie ezeriem un kalnu nogāzēs ligzdo liels daudzums putnu. Pīļu, zosu, kaiju, tārtiņu, gār- galu un citu pulnu sugu skaits sniedzas līdz divarpus simtiem, un par īpatņu skaitu nemaz nav ko runāt! Bet pienāk ziema — un jūs sniega klātajā tuksnesī nesa- stapsiet nevienu putnu. Pat polāras pūces, pat purva baltirbes aizlaižas ziemot vairāk uz dienvidiem. Arī tādas tipiskas «ziemeļnieces» kā polārlapsas aiziet daļa uz taigas pusi, daļa pa okeāna lediem, kur pie krasta ledus blāķu līnijas vienmēr var atrast sev lomu no jūras veltēm. Sezonas migrācijas krasi izpaužas ari kalnos, bet tur tās dabū citu virzienu, pāriet, ja tā var izteikties, no horizontālas plaknes vertikālā plaknē. Vasarā dzīvnieki kāpj augstāk kalnos, ziemā, kad uzsnieg sniegs, kāpj lejup, uz ielejām. Visas šīs parādības apvieno viena kopēja iezīme — stingrs sezonas raksturs un tas, ka dzīvnieki gadu no gada virzās pa vieniem un tiem pašiem ceļiem, kuri vēsturiski izveidojušies, kaut gan pavasara kustības ceļi bieži vien nesakrīt ar tiem ceļiem, pa kuriem dzīvnieki virzās rudeni.

Pie periodiskām migrācijām var pieskaitīt arī diennakts pārvietošanos, piemēram, planktona pārvietošanos okeāna ūdeņu slāņos. So pārvietošanos cēloņi labi aprakstīti grāmatā, un ārēji tās miniatūrā atkārto sezonas migrācijas. Dažreiz migrācijas gan atkārtojas regulāri, bet aizņem lielus laika posmus, kā tas notiek, piemēram, ar zušiem. Šādos gadījumos mēs runājam par.daudzgadīgām migrācijām.

Pilnīgi citādi norit tā saucamās neperiodiskās migrācijas — parādība, kas ļoti plaši izplatīta dabā. Par neperiodiskajām tās nosauktas tāpēc, ka to secība parasti neiekļaujas noteiktos ciklos, tās rodas stihiski un katrs tāda uzbrukuma uzliesmojums atdalīts no otra ar nevienādiem, dažreiz visai ilgiem laika posmiem.

Šīm pārvietošanās kustībām arī ir masu raksturs, pie tam pat lielākā mērā izteikts. Tiesa gan, te varbūt vēl ir nozīme arī subjektīvajam aspektam: šie uzbrukumi vienmēr pārsteidz vairāk tieši ar savu koncentrētību un neparastumu. Dažos gadījumos mēs varam izskaidrot šādu migrāciju cēloņus, citos nevarīgi plātām rokas. Minēsim, piemēram, tādu klasisku gadījumu kā vāveru migrācijas. Labi zināms, ka tās izraisa vai nu egļu, ciedru un citu skuju koku sēklu neraža, vai arī lieli mežu ugunsgrēki. Tomēr labi zināmi arī gadījumi, kad nekā tāda nav bijis, bet stihiskais uzbrukuma vilnis pēkšņi sagrābis savā varā milzum daudz zvēriņu, aizraudams sev līdz arvien jaunus'ceļotājus, kas, dzīdamies pakaļ nezināmam rēgam, pamet pat ar barību bagātākus apvidus.

Parunāsim vēl par smilšu vistiņu. Tas ir mazs (baloža lielumā) putns ar garu īlenveidīgu asti un īpatnējām kājām, kas nav līdzīgas putna kājām, un dzīvo Vidusāzijas, Kazahijas un Mongolijas tuksnešos. Smilšu vistiņas dzīvo baros un ligzdošanas teritorijas lielākajā daļā neizdara pat sezonas pārlidojumus. Un pēkšņi bez kāda redzama cēloņa smilšu vistiņas sāk vispirms klejot un pēc tam neapturamām straumēm dodas tālu aiz tuksneša robežām. Tā, piemēram, 1863. un 1888. gadā smilšu vistiņas sasniedza Arhangeļsku, Somiju, Norvēģiju, Zviedriju, Fareru salas, Angliju, Franciju un Itāliju, pie tam vairākās vietās pat mēģināja ligzdot. Tomēr šie mēģinājumi bija lemti neveiksmei: pārāk liela bija dažādu kolekcionāru un mednieku ziņkārība par neredzētajiem putniem. To gan var saprast. Droši vien tas pats notiktu arī pie mums, ja pašlaik mūsu mežos būtu ieradušies papagaiļu vai paradīzes putnu bari. Pēdējo simt gadu laikā atzīmētas vairāk nekā sešpadsmit tādas smilšu vistiņu «viesošanās» Eiropā. Dažreiz šādu «viesošanos» saista ar sniega segas īpatnībām ligzdošanas apgabalos, tomēr šis izskaidrojums nav pilnīgi apmierinošs un īsiie migrāciju cēloņi pagaidām paliek neatklāti.

Un, beidzot, pēdējais ceļotāju tips ir dzīvnieki, kas visu mūžu pavada klejojumos, staiguļošanā, tiešām «nomadi pēc savas dabas». Parasti viņu pārvietošanās izplatības apgabala robežās nav saistīta ne ar kādām regulārām parādībām, un to nosaka vairāku nejaušību sakrišana. No mūsu faunas pārstāvjiem visraksturīgākais nomads laikam gan ir baltais lācis. No dzimšanas līdz vecumam šis lieliskais zvērs klīst starp peldošiem lediem (tikai lāču mātīte izkāpj uz sauszemes dzemdēt), ledus lauku dreifs un roņu apmešanās vietu izvietojums nosaka viņa «dzīves ceļu».

Dzīvnieku pārvietošanās tipu un ar pārvietošanos saistīto parādību pētīšanas nozīme ir ļoti liela. Tā ne tikai dod atbildi uz daudziem vispārbioloģiskiem jautājumiem, kuri attiecas uz kontinentu un okeānu izcelšanos, dzīvnieku pasaules evolūcijas tempiem un ceļiem un dabas mainīšanos aizvērsturiskajā laikā, bet arī atrisina praktiskus uzdevumus. Dažos gadījumos šajos uzdevumos ietilpst aklimatizācijas bioloģisko pamatu izstrādāšana, rūpnieciskās ieguves noorganizēšana, aizsardzības pasākumi, citos — kaitīgo dzīvnieku iebrukumu novēršana, karantīnas likumi un veselības aizsardzības jautājumi.

Novērtēdams šādu iebrukumu bīstamību, č. Eltons, kuru jau esmu citējis, raksta: «Mēs dzīvojam eksplo-, ziju pilnā pasaulē, un, kaut gan kārtējā uzliesmojuma laiku un vietu mēs ne vienmēr zinām, droši vien mēs v°-ētu atrast paņēmienu, kā novērst to vai vismaz samazināt tā spēku. Mums draud ne tikai kodoltermiskie ieroči un atomkarš. Ir arī citas, «ekoloģiskās eksplozijas» … Par «ekoloģisko eksploziju» mēs saucam kaut kāda organisma savairošanos pārmērīgi lielā skaitā (kad tas kaut kādā veidā nokļuvis labvēlīgos apstākļos. — V. F.) — vai nu tas būtu gripas vīruss, mēra baktērija, sēnīte, kas izraisa kartupeļu slimību, zaļš augs, piemēram, kaktuss opuncija, vai dzīvnieks, kā pelēkā (Karolīnas) vāvere.» Un tālāk: «Ekoloģiskās eksplozijas atšķiras 110 dažām citām ar to, ka tās nerada tik stipru troksni un nenorit tik ātri, tomēr dažreiz to sekas ir visai iespaidīgas un ir par cēloni ļoti daudzu cilvēku izputēšanai, bojā ejai vai emigrācijai.» Man šķiet, daudzas nodaļas grāmatā «Kurp? Un kā?» uzskatāmi apstiprina 1111 ilustrē šos labi pateiktos vārdus.

Otrā problēma, ko iztirzā I. Akimuškins, ir dzīvnieku orientēšanās pārvietojoties. Pati jautājuma nostādne arī ļoti plaša. Te ir gan «navigācija», gan dažādi dzīvnieku biofizikālie un bioķīmiskie pielāgojumi dažādiem barības iegūšanas paņēmieniem, gan fizioloģiskās īpatnības, kas saistītas ar laika un attāluma noteikšanu, gan nosacījuma refleksu procesu elementi. Kā autors pilnīgi pareizi uzsver, lielā pārsvarā ir tādi gadījumi, kad mēs, pamatojoties uz dažādu faktu salīdzināšanu, pagaidām varam tikai konstatēt, ka eksistē noteikti mehānismi. Bet pašu mehānismu daba mums, ar retiem izņēmumiem, nav skaidra. Sīs parādības atšifrēt, tās reproducēt un izmantot cilvēka praksē ir nākošo paaudžu uzdevums. Un reizē ar to nedrīkst aizmirst, ka tas ir ļoti svarīgs uzdevums ar lielu praktisku vērtību. Nav nejaušība, ka pašlaik tā progresē viena no visjaunākajām zinātnēm — bionika, kuras uzdevums ir arī izpētīt un modelēt dažādas ierīces un sistēmas, ar kurām daba apgādājusi dzīvniekus. Sie mehānismi un sistēmas ir izturējuši kolosālu laika pārbaudi, izveidojušies visstingrākās izlases apstākļos, kuros par mazāko nepilnību bija jāsamaksā ar dzīvību. Nav brīnums, ka tie bieži vien ir «konstruēti» augstākā līmenī nekā cilvēka roku darinātie. Un ļoti bieži cilvēks ilgos eksperimentos, grūtos meklējumos nonāk pie tā, ko sen jau «atklājusi» daba.

Lai to pamatotu, minēšu kādu piemēru, kurš gan nav saistīts ar orientācijas problēmu. Jau sen ievērots, ka delfīni un vaļi var attīstīt ātrumu, kas krietni pārsniedz tādas pašas «jaudas» kuģu ātrumu. Speciāli pētījumi parādīja, ka tāds palielināts ātrums tiek sasniegts ar to, ka vaļveidīgo ārējam pārsegam (ādai un zemādas slānim) ir īpaša uzbūve. Sās uzbūves īpatnība ir tāda, ka jūras zīdītāju ārējā pārsegā atrodas ar šķidriem taukiem piepildītu savstarpēji savienotu dobumu sistēma. Tā palielina ādas elastību, tāpēc ūdens virpuļi, kas, dzīvniekam kustoties, rodas ap viņu, gandrīz pilnīgi tiek apslāpēti. Tāda sistēma tika eksperimentāli reproducēta, un ar šādu «ādu» pārklāta torpēda uzrādīja ātrumu, kas daudzkārt pārsniedz parasto ātrumu. Nav jābūt apveltītam ar lielu fantāziju, lai iztēlotos, ka tuvā nākotnē tiks konstruētas soļojošas apvidus automašīnas, mazas lidmašīnas ar vēcinošu lidojumu un citas līdzīgas mašīnas.

Igora Akimuškina sarakstītie darbi jau iemantojuši popularitāti. Jācer, ka arī viņa jaunā grāmata, kas dod plašas iespējas domāšanai, gus tādus pašus panākumus.

Bioloģijas zinātņu kandidāts V. Flints

SATURS

Viņus aicina tāles…………………….

Seno kontinentu piligrimi……………

Paleotcrija zobs………………………..

Lielā Gondvana……………………….

Kā zirgs sāka skriet uz viena pirksta

Pazudušā dēla atgriešanās ….

Ce|š, kas vaļā uz abām pusēm . . .

Atrika — imigrantu zeme . . . .

Bēg no aukstuma, bada un sausuma

Desmit miljoni izsūtītu gredzenu . .

Gārgales — jūrasbraucejas ….

Pārlidojums Arktika — Antarktika .

Bet kur pavada ziemu mūsu pīles? .

«Katra dzērve nes uz muguras griezi»

Aiziet arī brieži………………………..

Kāpēc va[i peld uz dienvidiem? . .

Zivs, kura var aizrīties ūdenī . . .

Krokodili pārce|o……………………..

Ceļojošā «ga|as noliktava» . . . .

Meklē sauszemi………………………..

Harēmi Kornandofa salās……………

Grinjonu iebrukums………………….

Meklē, kur sausāks……………………

Meklē barību……………..

Kā siļķe ceļo………………

Vāveres ieņetn pilsētas . . .

Nāvinieku pārgājieni …

Nomadi pēc savas dabas

Klejojošie veģetārieši . .

Simt gadu uz kājām . . .

Ak dievs! Skudras! . . .

Meklē saldūdeni………………………………..

Iet upēs…………………………………………..

Dzīve upēs……………………………………….

Dzīve jūrā………………………………………..

Anadromās un katadromās zivis………………

Meklē veco dzimteni?…………………………..

«Viņus rada jūras dzīles»……………………..

Ihtioloģiskā epopeja……………………………

Sials un sima……………………………………

Klejojošie kontinenti…………………………..

Kukaiņu pārlidojumi………………………….

Pirmie pierādījumi……………………………..

Monarhi iekaro jaunas zemes………………….

Spogulītis dāvanai……………………………..

Ktir spāres lido pāri, tur vistas pārstāj dēt .

Mārītes arī nepaliek vienā vietā………………

Ātrāk līdzi siseņiem!……………………………

Astotā Ēģiptes mocība………………………….

Kad lielgabali būs noderīgi…………………..

Atnākuši līdzi cilvēkam……………………….

Imigranta nāve………………………………….

Filokseras un Ķīnas krabja uzvaras gājieni .

Kolorādo vaboles žilbinošā karjera ….

Tas, kas Eiropā izņēmums.

Amerikā ir likums

Derīgu eksperimentu kaitīgās sekas ….

Gliemezis nāk — drīz viņš būs klāt ….

Cik daudz pasaulē zvirbuļu?………………….

Kazas aprij mežus………………………………

Apgrieztā sakarība……………………………..

Lūgti viesi……………………………………….

Dzīvības atgriešanās……………………………

Smaržas rāda ceļu………………………………

Planārija ošņā…………………………………..

Smaržu vektori………………………………….

Kas jūrā iezīmē trases?…………………………

Mneinozīnes bērni……………………………..

Kukaiņi ķirurgi………………………………..

Bišu vilks un citi……………………………….

Včjš — sabiedrotais un ienaidnieks ….

Bara sajūta un tās palīgi………………………

Kursa koriģēšanas sajūta……………………..

Siseņi un lietus nāk reizē……………………..

Straume nav vējš, tomēr arī tā novirza . .

Saules bērni…………………………………….

Atkal Mnemozīne……………………………….

Dejas uz šūnām…………………………………

Baložu pasts…………………………………….

Varbūt arī atmiņa?…………………………………………….

Varbūt meklē pa spirāli?…………………………………….

Varbūt vecie rāda ceļu?……………………………………….

Varbūt magnētiskais lauks un Koriolis.a spēki

pilda gidu lomu?……………………………………………

Krāmera eksperimenti…………………………………………

Fizioloģiskais pulkstenis……………………………………..

Navigācija pēc saules………………………………………….

Kas vel orientējas pēc saules?………………………………..

Vai arī pēc saules?……………………………………………..

Radiolokatori un termolokatori…………………………….

Odens ziloņa radiolokators…………………………………..

Vai var redzēt siltumu?……………………………………….

Čūsku termolokatori…………………………………………..

Izlūkošana ar skaņu…………………………………………..

Ko abats darīja zvanu tornī?………………………………..

Virziena noteikšana pēc atbalss……………………………..

Dabisko sonaru tipi……………………………………………

Arī sikspāņi kļūdās……………………………………………

Kliedzieni dzelmē………………………………………………

Vistir ultraskaņa……………………………………………

Arī virpuļotājvaboles virpuļo ne jau aiz gara laika..

Prometeja otrā lāpa……………………………………………

Pēcvārds …………………………………………………….

Redaktore G. LIvensone. Māksi, redaktors V. Selkovs. Tehn. redaktore D. Pastare, Korektore I. Danemanc.

Nodota salikšanai 1969. g. 19. februārī. Parakstīta Iespiešanai 1969. g. 28. martā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2. formāts 84X108/32. 9.0 fiz. Iespiedi.; 15,12 uzsk. iespiedi.; 15,64 izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. Maksā 63 kap. Izdevniecība «I.icsma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 22657/J2264. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina Ielā 137/139. Pašūt. Nr. 99.

1 Dažas Amerikas ecitonu sugas klejo astoņpadsmit vai deviņpadsmit diennaktis bez pārtraukuma, bet pēc tam dienas deviņpadsmit vai divdesmit apmetas nometnē. Pēc tam atkal klejo astoņpadsmit vai deviņpadsmit dienas utt.

1 Aprakstītā dadžu raibeņu migrāciju shēma izpētīta Rietumeiropas tauriņiem. Mūsu dadžu raibeņu bioloģijā var būt lielākas novirzes.

Gregors IX vērsa pret Fridrihu ar lamu vārdiem pilnas enciklikas: «Raugieties uz zvēru, kas nāk ārā no jūras dzelmēm, ar lūpām, no kurām atskan tikai dieva zaimošana, ar lāča nagiem un lauvas niknumu. Viņš atver savu rīkli, lai izgrūstu apvainojumus pret dievu.»

1 Pirms trīssimt miljoniem Kailu, Zemes vēstures karbona un perma periodos, ziemeļu puslode bija silts klimats un auga mūža meži, 110 kuriem vēlāk izveidojās akmeņogļu iegulas; turpretim dienvidu puslodi klaja ledus — lur bija ledus laikmets

[22] es nosaucu trusi par grauzēju, kaut gan daudzi zoologi pret to enerģiski iebilst. Pēdējos gados sistematiķi izdalījuši visus zaķus, trušus un pīkstētājus īpašā zaķveidīgo kārtā. Izrādās, ka pēc dažām dzīvnieku klasifikācijai svarīgām pazīmēm zaķi ir tuvāki nagaiņiem nekā īstajiem grauzējiem — vāverēm, pelēm, žurkām.

[23] bitēm ir īss snuķītis — 7 milimetru garumā, un viņas ar to nevar aizsniegt nektārijus sarkanā āboliņa ziedos un tāpēc gandrīz nemaz nelido uz tiem. Kamenēm snuķītis garāks — 9—20 milimetru.

[24] sumatras dienvidaustrumos, apmēram 80 kilometru no Krakatau.

[25] tās racējlapsenes, kas, rakdamas aliņu, aiznes zenii mutē un uz kājiņām tālu 110 ligzdas (un katru reizi uz citu pusi), izpēta apkaimi šo ekspedīciju laikā. Viņas parasti aizlido medībās bez apvidus iepriekšēja orientēšanās- aplidojuma.

15-99

Content

Akimuškins Igors Kurp. Un kā.

VIŅUS AICINA TĀLES

SENO KONTINENTU PILIGRIMI

BĒG NO AUKSTUMA, BADA UN SAUSUMA

MEKLĒ SAUSZEMI

mekle barību

NOMADI PĒC SAVAS DABAS

MEKLĒ SALDŪDENI

MEKLĒ VECO DZIMTENI?

KUKAIŅU PĀRLIDOJUMI

ATNAKUŠI LĪDZI CILVĒKAM

DZĪVĪBAS ATGRIEŠANAS

SMARŽAS RĀDA CEĻU

MNEMOZĪNES BĒRNI

VĒJŠ — SABIEDROTAIS UN IENAIDNIEKS

SAULES BĒRNI

RADIOLOKATORI UN TERMO LOKATORI

IZLŪKOŠANA AR SKAŅU Ko abats darīja zvanu tornī?

PROMETEJA OTRĀ LĀPA

PĒCVĀRDS

SATURS