Maikls Džordžs

Maiklu ģimene Āfrikā

DŽORDŽS MAIKLS

MAIKLU ĢIMENE ĀFRIKĀ

.

KARJERA PAR SEŠPENSU

Sasvīdušajā saujā sažņaudzis sešpensa gabalu, uz sakarsušās ietves stāvēja desmit gadus vecs zēns un cieši vērās milzīgā, krāsainā afišā. Tajā attēlotais bezbailīgais mednieks, kas varonīgi stājas pretī rēcošiem lauvām un uzbrūkošiem ziloņiem, zēnu it kā hipnotizēja, un viņš stāvēja, kā sastindzis.

Cik daudzreiz viņš pats sevi bija iztēlojies pārdrošā, varonīgā mednieka lomā! Cik daudzreiz viņš pa brezenta sienu apakšu bija līdis iekšā ceļojošā cirkā vai rāpies uz vietējā zooloģiskā dārza asā dzelzs žoga, lai tikai brīdi palūkotos uz dižajiem lauvām un milzīgajiem ziloņiem!

— Vēl tikai dažas vietas par šiliņu! Sanāk, sanāk! Tikai vēl pāris vietas!

Košā livrejā tērptā šveicara zemā balss ielauzās mazā. zēna sapņu pasaulē un atsvieda viņu atpakaļ īstenībā. Apziņā atausa šveicara teikto vārdu jēga, un zēna iedegušajā sejā lēnām iezīmējās izmisuma un bezcerīgas vilšanās izteiksme.

Vēl tikai dažas vietas par šiliņul Un viņam ir tikai sešpenss, viens vienīgs sešpenss — visas nedējas peļņa, iegūta, skraidot par izsūtāmo un veicot daudzus sīkus mājas darbus.

Pilsētā šo filmu sāka rādīt pirmdien. Visu nedēļu viņš bija dzīvojis priecīgās gaidās redzēt Frenku Baku filmā «Lai viņi atgriežas dzīvi». Šodien bija sestdiena — pēdējā diena, kad to varēs skatīties viņa dzimtajā pilsētā Pretorijā, Dienvidāfrikā.

Zēns nedroši tuvojās šveicaram un pavaicāja:

—  Piedodiet, ser, vai nav vairs nevienas biļetes par sešpensu?

—  Nav vis, dēls, tās jau pārdotas pulksten divos. Tev vajadzēja atnākt agrāk.

—  Es nevarēju atnākt agrāk, nācu kājām. Es dzīvoju tālu no šejienes, — zēns paskaidroja žēlā, drebošā balsī, un acis viņam pieplūda ar asarām.

—  Neko darīt, puisīt, tev jādabū vēl viens sešpenss, ja gribi noskatīties izrādi.

—  Ser, varbūt jums ir stāvvietas par sešpensu? Man noteikti jāredz Frenks Baks.

—   Stāvēt kājās nav atļauts, dēls.

Tas nu patiešām bija smags sitiens puikam, kas visu nedēļu ne par ko citu nebija domājis. Viņam bija vajadzīgs otrs sešpenss, lai uz vienu stundu pārceltos dzīvnieku un piedzīvojumu pasaulē, pēc kuras bija ilgojies kopš tās neaizmirstamās dienas pirms diviem gadiem, kad viņu skolā sveica kā varoni tāpēc, ka viņš bija sagūstījis no zooloģiskā dārza izbēgušu vervet- pērtiķi.

Dēkaiņa dzirksts, ko zēnā iešķīla Šis notikums, sāka mirdzēt spožāk, kad viņš gulēja gultā, dziedēdams pērtiķa koduma brūces. Viņu apciemoja tēvocis, kuram piederēja ferma Austrumu Transvālā, un iedāvināja gaisa šauteni.

—   Kādreiz, — tēvocis toreiz sacīja, — tev piederēs lielākas un labākas šautenes par šo spēļlietiņu. Tu medīsi ziloņus, lauvas un leopardus un ceļosi pa visu Āfriku.

—   Kā Frenks Baks, vai ne, tēvoci?

—  Jā, manu zēn, kā Frenks Baks.

Tēvocis nezināja, cik nekļūdīgi viņš bija pareģojis zēna nākotni, — turpmākie gadi zēnam izvērtās pilnum pilni piedzīvojumu un pieredzējumu, kas atnesa gan slavu, gan panākumus un — pats galvenais — deva apmierinājuma izjūtu, ko iepazīst tikai tas, kura dzīve ritējusi briesmās.

Pār zēna vaigiem sāka plūst asaras, kad viņš no jauna uzrunāja šveicaru:

—  Lūdzu, ser, vai jūs nevarētu mani ielaist par sešpensu? Man patiesi jāredz Frenks Baks.

Šveicars lūkojās lejup zēna lūdzošajās, asaru pilnajās acīs, un piepeši viņam sametās žēl šā aizkustinoši mazā cilvēciņa, kas stāvēja ar pastieptu roku, turēdams netīrajā, piesvīdušajā saujā sešpensa gabalu.

Šveicaram bija mazbērni, un viņš saprata.

—  Nu labi, — šveicars teica, bāzdams roku kabatā, — varbūt varu tev aizdot sešpensu, ja jau tik loti gribi redzēt -Frenku Baku. Bet naudu vajadzēs atdot.

Kā uz burvja mājienu asaras nozuda.

—  O jā, seri Apsolos atdot nākamajā sestdienā. Es apsolos.

—   Okei! Un tagad pasaki, kā tevi sauc, dēlsl

—   Džordžs Maikls, ser.

—  Džordžs Maikls? Labs ir, Džordž, bet nu pasteidzies, lai kaut ko nenokavē, un neaizmirsti — nākamajā sestdienā.

Es neaizmiršu nākamo sestdienu un nekad neesmu aizmirsis šo labsirdīgo veco vīru.

Visu izrādes laiku es nosēdēju, ar rokām cieši aptvēris priekšējo sēdekli, līdz sirds dziļumiem aizgrābts par lieliskajiem dabasskatiem, plēsīgo zvēru lielo spēku un niknumu un Frenka Baka un viņa iezemiešu pēddziņu drosmi un izveicību. Es biju piemirsis, ka man apkārt ir cilvēki, es nedzirdēju, kā viņi kliedza un svilpa, un dauzīja kājām katrreiz, kad varonim laimējās izglābties no šķietami drošas nāves. Es iedomājos sevi šā varoņa vielā. Nevis Frenks Baks, bet Džordžs Maikls zogas klāt dusmīgajam degunradzim; Džordžs Maikls bija tas, kurš nogāza uzbrūkošo melnkrēpaino lauvu ar vienu pašu lodi, raidītu zvēram starp acīm.

Es izgāju no kinoteātra kā transā. Viss redzētais bija atstājis uz mani tik dziļu iespaidu un manas domas tik ļoti nodarbināja piedzīvojumi un safarika es nemaz nejutu, kā biju nogājis tās četras jūdzes līdz mājām.

Man bija skaidrs, ka filma uzņemta nevis kādas tālas zemes studijā, bet gan manā zemē, manā Āfrikā, turklāt ne pārāk tālu no manām mājām Pretorijā.

' Safari — medību ekspedīcija Āfrikā. (Tulk.)

Interese par savvaļas dzīvniekiem, džungļiem un mežiem, kur tie dzīvo, aprija visas manas pārējās intereses, gluži tāpat kā vēja dzīta stepes uguns iznīcina visu savā ceļā.

Man radās neremdējamas slāpes pēc grāmatām un filmām par Āfriku un tās plašumu iemītniekiem. Kā tas nereti gadās, kad nākotnes notikumi dīvainā kārtā plaiksnās apziņā jau gadiem ilgi, pirms tie noris īstenība, es jau pat tad zināju, ka mana dzīve kaut kādā brīnumainā veidā būs saistīta ar Melnā kontinenta zobiem un nagiem. Daudzus gadus es nēsāju šo sapni savas apziņas slēptākajās dzīlēs, nekad to neatmetu, un galu galā tas piepildījās, turklāt tā, kā es nekad nebūtu iedomājies.

Četrpadsmit gadu vecumā, uzturēdamies fermā pie tēvoča, kas man bija iedāvinājis pirmo gaisa šauteni, es nošāvu savu pirmo leopardu ar tēvoča šauteni.

Es todien pastaigājos gar dzelzceļa līniju, kas stiepās cauri mūsu fermai, kad piepeši kādā pagriezienā sadūros acs pret aci ar leopardu. īsu mirkli mēs stāvējām, blenzdami viens otrā. Nezinu, kurš no mums abiem bija vairāk pārsteigts un nobijies. Es piesviedu šauteni pie pleca un izšāvu. Šāvienam sekoja drausmīgs rēciens, tad iestājās klusums. Pielādēju no jauna un uzmanīgi tuvojos leopardam, kas gulēja uz sāna ar šāviena brūci starp acīm. Beigts.

Lepnums deva spēku, un man kaut kā izdevās uzvelt leopardu sev plecos, es steberēju ar smago nastu uz tēvoča māju. Liekas dīvaini, ka, stiepdams atspēries lielo, beigto zvēru, es nedomāju, ko par to teiks mani skolas biedri un tēvocis. Es prātoju, cik brīnum labi šāds kadrs iederētos filmā. Jā, jau kā pusaudzis, četrpadsmit gadu vecumā, es aizrāvos ar fotografēšanu un filmēšanu; bieži esmu sev jautājis, vai šo interesi izraisījusi galvenokārt godkāre vai arī tā jau bijusi apzinīga gatavošanās nopietnam darbam nākotnē. Domājams, ka godkāre būs mani mudinājusi fotografēt it visu, ko es nošāvu vai noķēru.

«Cik brīnišķīgi,» es tad jūsmoju, «ja var tā iemūžināt bildēs savus veikumus un ar tiem palepoties biedru priekša.»

Vai nu tā bija godkāre, vai kas līdzīgs ar citādu nosaukumu — mana aizraušanās ar fotografēšanu un filmēšanu lika pamatus tai manai darbības sfērai, kas šodien Dienvidāfrikā man ir pati nozīmīgākā un veiksmīgākā.

Septiņpadsmit gadu vecumā es pabeidzu vidusskolu, bet ekonomiskās depresijas dēļ, kas valdīja pirms otrā pasaules kara, nekur nevarēju atrast darbu un aizbēgu no mājām; es devos kājām uz Rodēzijas mežonīgajiem apgabaliem, nosoļoju 250 jūdzes, tad mani panāca un nogādāja mājās. Pēc tam man palaimējās ietikt darbā, un divdesmit viena gada vecumā es apguvu koka pūšamo instrumentu labotāja amatu. Nodibināju deju kapelu, tai bija panākumi, un man radās papildienākums, tomēr manas vismīļākās nodarbības bija medības, makšķerēšana un fotografēšana; interese par tām nekad nav mazinājusies.

Gadu vēlāk man piedāvāja vadītāja vietu plaši pazīstamā ieroču, munīcijas un sporta piederumu veikalā. Tā īpašnieks saprata, ka pieredze, ko esmu ieguvis, piekopjot iemīļotās nodarbības, cels viņa uzņēmuma vērtību, un patiešām — drīz vien veikals manā vadībā plauka un zēla, pārspējot visu cerēto. Es jutos laimīgs šai darbā; vairums strādājošo par sevi to nevar teikt.

Nedēļas nogales es pavadīju medījot un makšķerējot. Katru vakaru, izņemot svētdienas un pirmdienas, spēlēju deju kapelā. Es jutos savā elementā veikalā starp zvejas piederumiem, ar kuriem var noķert pašu mazāko stagaru vai izvilkt krastā vislielāko plēsīgo zivi. Tur bija dažādas formas un lieluma revolveri un pistoles, plašā izvēlē visu veidu munīcija, medību bises un šautenes kā medniekam sportistam, tā malu medniekam. Jā, kādreiz es pārdevu šos nāves rīkus, lai cilvēki ar tiem nogalinātu tos radījumus, kurus tagad tik kaismīgi cenšos aizsargāt!

Vēl laimīgāks es sajutos, kad, būdams divdesmit trīs gadus vecs, apprecējos ar Mardžoriju un drīz pēc tam atvēru pats savu nelielu sporta piederumu veikalu. Pasākums plauka. Es sāku organizēt safari un pavadīju uz medību vietām simtiem cilvēku, lai viņi «savāktu» trofejas — nogalinātu lauvas, ziloņus un citus dzīvniekus. Drīz mana profesionālā mednieka slava izplatījās pa visu Āfriku. Ļaudis, kas tīkoja kļūt par medniekiem, apbēra mani vēstulēm, prasīdami padomus par šautenēm, munīciju un medību paņēmieniem. Dažādu teritoriju pārvaldes uzdeva man izsekot un iznīcināt ziloņus un lauvas, kas postīja sējumus un uzbruka mājlopiem. Esmu nostaigājis kājām tūkstošiem jūdžu, meklēdams zvērus bandītus. Simtiem zvēru krituši no rnanām lodēm. Aiz manis pa visu Āfrikas zemi vilkās asiņaina sliede; visas dzīvnieku aizsardzības biedrības lādēja mani un sauca par «cietsirdīgu slepkavu». Cik aplams bija šis spriedums! Nekad neesmu jūsmojis par savām medību veiksmēm, neesmu ar tām lielījies kā parasts, aprobežots mednieks. Mana sirdsapziņa ir tīra: esmu rīkojies kā bende, kas pilda savu pienākumu ar mierīgu prātu, zinādams, ka viņa upuri tikuši atzīti par vainīgiem un tāpēc taisnīgi notiesāti uz nāvi.

Medību sports ir skaists un cēls sports, ja vien tiek ievērota visstingrākā medījamo zvēru atlase un mednieks rīkojas likumā noteiktajās robežās. Bet, ja jānogalina tādi dzīvnieki, kas atzīti par klaidoņiem un bandītiem, tad tas vairs nav sports, bet darbs — kā jebkurš darbs; tā sekmes atkarīgas vienīgi no darītāja spējām un pieredzes.

Lai kur veda mans cejš — cauri Mozambikas purviem vai Kalahari tuksneša smiltājiem, — vienmēr man bija klāt pa vecam pirktā 16 mm kinokamera un apdauzītais, daudz lietotais fotoaparāts. Ar šiem abiem uzticamajiem draugiem es drīz savācu lielisku kolekciju neparastu uzņēmumu, kas iegūti nereti ar lielu risku daudzos jo daudzos safari Āfrikas mežonīgajos plašumos. Visas filmas un fotogrāfijas es rūpīgi sakārtoju un uzglabāju savā darbistabā līdz tai dienai, kad sākšu uzņemt filmu par pirmatnējo, neskarto Āfriku, kuru iepazinu un iemīlēju arvien vairāk.

Tikai pēc tam, kad ar sievu Mardžoriju un mūsu meitenēm Kerolu un Džūnu bijām noskatījušies «Ķēniņa Zālamana raktuves» Holivudas versijā, es beidzot nolēmu uzņemt filmu, par kuru tik ilgi biju sapņojis. Man trūka profesionāla kinooperatora pieredzes un jebkādas sajēgas par filmu inscenēšanu. Es biju tikai veiksmīgs amatieris, apņēmies iekļūt noslēpumainajā un sarežģītajā profesionāļu pasaulē.

Es zināju, ka «Ķēniņa Zālamana raktuves» daļēji uzņemtas Āfrikā, bet ne mazums reālistisku ainu rūpīgi sagatavotas un uzņemtas ideāli iekārtotā kinostudijā. Sādā studijā ir vajadzīgais apgaismojums, kameras, mikrofoni, aktieri, kuru darbību vada un kontrolē, tā ka katru ainu var atkārtot daudzas reizes, līdz režisors atzīst, ka tā izdevusies tik labi, cik vien iespējams.

Man bija cits plāns: es gribēju doties ce|ā ar nelielu uzņemšanas grupu un filmēt visu, kas saistīs mūsu uzmanību; mūsu studija būs neaptverami plašās āres, mūsu aktieri — savvaļas dzīvnieki, tikpat temperamentīgi un neaprēķināmi kā daži mūsdienu ievērojamākie kinoaktieri, bet daudz bīstamāki. Šādos apstākļos mums nebūs nekādas iespējas iekārtot mēģinājumus vai kaut ko atkārtot.

Šaujamieroču un munīcijas tirgonim no Pretorijas doties iekarot pasaules ekrānus — tas šodien var likties mērķēts pārāk augstu, bet toreiz es uz visu lūkojos citādām acīm. Es sapratu, ka man neizdosies ietvert filmā Āfrikas nakts burvību vai austošās dienas krāšņumu; pakaļdzīšanās satraukumu, kad sirds sit kā kalēja veseris un mute kļūst sausa; plēsīga zvēra uzbrukumu un tā baismīgo rēcienu; šāvienu un klusumu, kas iestājas pēc nāves; kinokameras dūkšanu un steidzīgo atkāpšanos; bungu mežonīgo rīboņu, kas atbalsojas džungļos; sienāžu sisināšanu zālainē un ziloņu spalgo taurēšanu, kad tie laužas cauri bambusu biezokņiem.

Nav iespējams pilnībā izteikt vārdos vai parādīt uz ekrāna to vareno, satricinošo pārdzīvojumu, kādu izjūt ikviens, kas pirmoreiz sper kāju Āfrikas mežonīgajos, neapdzīvotajos plašumos, bet es biju nodomājis ar savām filmām parādīt zinātnieku viņa meklējumos pēc patiesības, fotogrāfu, tverot interesantas detaļas, mednieku ar viņa kaislo, noslēpumaino satraukumu un naturālistu ar viņa slāpēm pēc zināšanām.

Nebija neviena, kas mani brīdinātu, ka šādā pasākumā es varu pazaudēt savu naudu un pat bankrotēt, bet, ja arī kāds būtu atradies, es droši vien viņā neklausītos un strādātu tālāk. Man ir tāds raksturs.

Mana sieva Mardžorija — manu pasākumu taisnīgs kritiķis — apgalvo, ka savu straujo un stūrgalvīgo dabu es esot mantojis no savas dzimtas, kuras locekļiem stūrgalvība allaž bijusi būtiska rakstura īpašiba.

To lielā mērā varētu teikt par manu vectēvu un vecmāmiņu, kuri savu mūžu nodzīvoja Libānā. Viņu ģimene nebija no bagātajām, jo ienākumi bija atkarīgi no ikgadējās zīda produkcijas, un tas ir nedrošs iztikas avots. Atceros, vecmāmuļa man stāstīja, ka dārzā aiz mājas, pussagruvušā šķūnītī, esot milzum daudz sīku zīdtārpiņu, kuri cauru dienu vērpjot iztikas pavedienu viņas vīram un bērniem. Tajā laikā zīdkopība Libānā bija viena no galvenajām rūpniecības nozarēm, un daudzi cilvēki strādāja zīda fabrikās, lai papildinātu trūcīgo ienākumu, ko deva sīkās fermas.

Citi līdzīgi maniem radiniekiem ar rokas stellēm paši auda zīdu; stelles bija novietotas gan virtuvē, gan guļamistabās un pat pagalmos. Dārza nostūrī auga zīd- koku birzs; ar zīdkoku lapām barojās tūkstošiem treknu, baltu, īskājainu kāpuru, kuri, visā omulībā gulēdami lēzenās kastēs, ražoja vērtīgo izejvielu. Ar naudu, ko ieņēma vienā sezonā, ģimenei vajadzēja iztikt līdz nākamai sezonai, tāpēc nereti par cilvēka mantas stāvokli sprieda pēc viņam piederošo zīdtārpiņu daudzuma.

Mana vecmāmuļa Kufe Maikla bija maza, trausla sieviete, ļoti dievbijīga. Kad piedzima mans tēvs, viņa svinīgi apsolījās ar bērnu uz rokām basām kājām aizstaigāt uz sava iemīļotā svētā Mar Eliasa klosteri un tur bērnu nokristīt un izlūgties svētību, lai "dēls izaugtu par veselu un stipru vīru, kas spēj droši un paļāvīgi raudzīties pretī nezināmajai nākotnei.

No mūsu mājas līdz Mar Eliasa klosterim bija divpadsmit jūdžu, ko iet; Kufe Maikla, nevērojot ģimenes protestus, devās turp svelmainā dienā. Ceļš bija akmeņains, un akmeņi durstīja un ievainoja viņas maigās kājas. Bērns bija ietīts apmetnī no vissmalkākā zīda, kādu viņa noaudusi; klusā lūgšanā noliektu galvu viņa smagi soļoja ar savu dārgo nastu gar zaļiem raženiem vīna dārziem un olīvu birzīm, kas vilināja ēnā atpūsties.

Ļaudis sīkajos ciematos pārsteigti nolūkojās uz šo sievieti, apbrīnodami viņas izturību, kā viņa karstumā ar savu nesamo apņēmīgi soļoja uz priekšu pretī tālajiem, sārti violetā dūmakā tītajiem kalniem, kur atradās klosteris. Viņai nebija cita ceļa biedra kā vien pašas dēls, ko viņa nesa; pārējie dzimtas locekļi bija aizbraukusi pa priekšu pajūgos, lai klosteri aizlūgtu par viņas laimīgu ierašanos.

Svētceļojums ilga vairākas stundas, un, kad Kufe Maikla sasniedza klosteri, viņas spēki bija galā. Tomēr viņa nepieņēma palīdzīgu roku, kas viņu uzvadītu augšup pa nodilušajām akmens kāpnēm. Uz brīdi apstājusies, lai vēsumā zem portāla velves mazliet atvilktu elpu, viņa ar jaunu spēku, ko viesa svētās vietas miers un klusums, dziļā paļāvībā, drošiem soļiem kāpa augšup pretī priesteriem, kuri viņu jau gaidīja.

Kristību ceremonijā bērns ieguva Eliasa Maikla vārdu, un māte lūdzās Mar Eliasu, lai svētais sargātu viņas dēlu visā dzīves ceļā, lai dēla mājas vieta būtu nevis Libānā, bet kādā citā zemē, kur viņam pavērtos labākas iespējas laimīgai nākotnei.

Tikko bērns bija nokristīts, jaunā māte atkal paņēma viņu rokās un steidzās uz durvīm. Ģimene mēģināja Kufi Maiklu pierunāt atgriezties mājā kopā ar visiem, bet viņa atteicās.

—   Vai es neesmu nogājusi divpadsmit jūdzes, lai atnestu savu bērnu Mar Eliasam un izlūgtos viņam spēku un aizstāvību? — Kufe Maikla vaicāja. — Ja tam ir kāda nozīme, tad dievs un viņa svētie ari droši aizvadīs mani mājās.

Kufes Maiklas spītības gars iedzimis manā tēvā. Es jūtu, ka arī mans spēks nācis no šīs cildenās dvēseles.

Trīspadsmit gadus vēlāk Eliass Maikls, kas kļuva mans tēvs, bija pabeidzis skolas izglītību, kādu toreiz Beirutā varēja iegūt. Jau agrā bērnībā parādījās viņa spējas uz valodām — viņš tekoši runāja arābiski, franciski un turciski. Ar šīm valodām Eliass varēja ceļot pa daudzām zemēm un varbūt īstenot savas mātes sapni par dēla dižo nākotni.

Kādu dienu, sēdēdams uz klints, no kuras pavērās skats uz rāmo Vidusjūru, Eliass izdzirda sev aiz muguras soļus. Zēns pagriezās atpakaļ un ieraudzīja tēvu raugāmies jūras tālē. Pēc īsa klusuma brīža tēvs sacīja:

—   Elias, esmu ievērojis, ka tu jau daudzas dienas sēdi šai vietā un lūkojies uz jūru. Par ko tu allaž domā?

—   Tēt, — zēns atbildēja, — esmu vēl jauns un nepiedzīvojis, bet pat tādam bērnam kā man ir skaidrs, ka godkārīgam cilvēkam mūsu zemē nav nākotnes.

Sēžu te diendienā un domāju, kaut es varētu doties pāri jūrai, lai izpētītu, kādas zemes ir viņā pusē un kas mani tur sagaida.

Mans vectēvs pasmaidīja.

— Izdevība apmeklēt šīs tālās zemes tev radīsies ātrāk, nekā tu sagaidi, — viņš mīlīgi bilda. — Esmu pārdevis gabalu zemes aiz parfimērijas fabrikas, un šo naudu es izlietošu ceļojumam uz Eiropu kopā ar tevi. Pasteidzies sakravāt savas lietas, jo ļoti drīz kāds kuģis dosies uz Grieķiju, ar to mums jābrauc.

Lai gan, šķiroties no dēla, māte raudāja, sirdī viņa tomēr lepojās, ka dēls jau tik agri nobriedis par vīrieti un lolo godkārīgus sapņus.

Turpmākos astoņus gadus tēvs ar dēlu ceļoja pa Itāliju, Ftanciju, Spāniju un Portugāli, un Eliass papildināja savas valodu zināšanas. Viņš strādāja ikvienu darbu, kas pagadījās, pat par izsūtāmo zēnu, un pamazām iemanījās par veiklu tulku. Viņš labi prata arābu, franču, turku, grieķu, itāliešu, spāņu un portugāļu valodas. Nopelnīja pietiekami, lai uzturētu pats sevi un tēvu un vēl mazliet ietaupītu, ko aizsūtīt mātei, kura joprojām katru mēnesi mēroja ceļu uz Mar Eliasa klosteri, lai aizlūgtu par vīru un dēlu.

Lisabonā Eliass Maikls strādāja kādā fermā, kur audzēja īpašas šķirnes vēršus cīņām arēnā. Nepagāja necik ilgs laiks — un Eliass pats izgāja arēnā ar Eliasa Miguela Pereza vārdu. Neviens nezina, kāpēc viņš pieņēma šo vārdu. Es varu tikai izteikt minējumu, ka ar spāņu «Miguelu» viņš laikam aizstāja Maiklu, bet «Perezs» bija tikai arēnas vārds, ko viņš izvēlējās, lai liktos spāniskāks.

Tomēr šo vārdu viņš paturēja pat vēl tad, kad abi ar tēvu dažus gadus vēlāk jau bija pārcēlušies uz dzīvi Lorenco Markesā, Āfrikas austrumu piekrastē.

Lorenco Markesā Eliass Maikls drīz vien sāka darboties par sakaru virsnieku slarp ārzemniekiem, kuri ieradās šai nomaļajā ostā, un Portugāles valdību.

Lai gan Eliass Maikls oficiāli nebija iecelts šai posteni, viņa pakalpojumus izmantoja, jo viņš spēja palīdzēt ikvienam ārzemniekam nokārtot sarežģītās iebraukšanas un muitas formalitātes, kā arī daudzus sīkumus, ko pieprasīja portugāļu ierēdņi. Viņš baudīja neierobežotu autoritāti: ja sinjors Eliass bija teicis, ka viss ir kārtībā, tad tā arī bija.

Mans tēvs bija neparasti laipns un augstsirdīgs visu savu dzīvi. Ļoti bieži viņš samaksāja no savas kabatas, lai palīdzētu iekārtoties kādam nabadzīgam vīram ar ģimeni, kas bija iebraukuši Āfrikā laimi meklēt, līdz tam laikam, kamēr viņiem izdosies sadabūt kaut kādu darbu.

Daudzos gadījumos tēvam labi samaksāja bagāti imigranti, kuri priecājās, atraduši cilvēku, kas runā viņu valodā un gatavs viņiem palīdzēt. Sādā ceļā Elia- sam Maiklam radās simtiem draugu visos sabiedrības slāņos.

Galu galā brīvprātīgais dienests Eliasam Maiklam apnika; viņš bija iekrājis pietiekami naudas, un abi ar tēvu aizcejoja uz Mahadodorpu, Austrumu Transvālā, kur dzīvoja Eliasa māsa, kas pēc apprecēšanās bija emigrējusi no Beirutas. Drīz pēc tam Eliass ar svaini nolēma kļūt par ceļojošiem tirgotājiem. Viņi iegādājās vēršus un furgonu, pielādēja to ar precēm, kuras iezemieši labprāt pirka vai pret kurām varēja kaut ko iemainīt, — spožām stikla krellēm, lētiem kabatas nažiem, krāsainām segām, biksēm, krekliem, audumu baķiem un tamlīdzīgām mantām, — un devās zemes iekšienē. Preces viņi izrādīja katrā iezemiešu ciemā un krālā \ kur vien iebrauca. Tirgošanās deva labu pe|ņu, jo iezemieši ar prieku pirka visu, ko viņiem tik laipni piegādāja mājās, un pēc gada abi tirgoņi varēja iegādāties automašīnu, kas ]āva doties vel tālākos ceļojumos. Viņiem nebija jāpiedzīvo daudzās nepatikšanas, kādas piemeklē tirgotājus, jo pircēji iezemieši maksāja skaidrā naudā vai ar precēm, ko paši bija pagatavojuši, un tāpēc neradās lieli parādi.

Sai laikā Eliass Maikls nosūtīja mātei uz Libānu ceļa naudu, lai viņa ar Eliasa abiem brāļiem varētu izceļot uz Āfriku.

— Es nekad neesmu šaubījusies, ka Mar Eliass parūpēsies par tevi, — māte čukstēja, apkampdama dēlu pēc ierašanās Lorenco Markesā.

Drīz pēc tam, kad māte un brāļi bija ērti iekārtojušies Johanesburgā, Eliass Maikls izbeidza sadarbību ar svaini un aizbrauca uz Beirutu, lai tur apprecētos.

Vairākus gadus nodzīvojis Pretorijā, viņš vēl nebija atmetis Eliasa Miguela Pereza vārdu, kas viņam laikam bija sevišķi iepaticies. Viņš atvēra restorānu ar svešzemju pārtikas preču noliktavu un nosauca to par «Tenerifu» — pēc sirdij dārgās Tenerifas salas Atlantijas okeānā, Āfrikas ziemeļrietumu piekrastes tuvumā.

Viņu pirmais dēls piedzima 1913. gadā, pēc diviem gadiem piedzimu es. Sai laikā mans tēvs sadarbojās ar kādu zelta meklētāju no Austrumu Transvālas. Sis vīrs bija sakrājis lielu daudzumu zelta tīrradņu, un tēvs tos nopirka. Tēvs zināja, ka par šo zeltu viņš Bei- rutā /labūs divkāršu cenu, un, saņēmis nepieciešamās licences un atļaujas, viņš uzkāpa uz kuģa, kas devās uz Beirutu.

Mums nenojaušot, par tēvu bija izplatījušās runas, ka viņš vedot sev līdzi uz Libānu veselu bagātību zeltā. Viņu izsekoja, un Lorenco Markesas ostā uz kuģa uzkāpa divi zagļi.

Reiz vakarā, kad uz jūras bija aizvadītas sešas dienas un tēvs stāvēja uz klāja, noliecies pār reliņiem, vērodams garām slīdošo ūdeni, piepeši viņam no muguras uzbruka. Divi vīri pūlējās pārgrūst Eliasu Maiklu pāri bortam, taču uzbrucēji nebija paredzējuši, ka viņiem tiks izrādīta sīksta pretestība, — izraudzītais upuris bija neparasti spēcīgs un izveicīgs. Viņi nespēja tēvu pievārēt, tāpēc viens no uzbrucējiem izrāva pistoli un trīsreiz izšāva. Par laimi, neviena lode netrāpīja. Izdzirduši šāvienu troksni, notikuma vietā atsteidzās kapteinis un daudzi pasažieri, bet pa to laiku tēvs jau bija pieveicis abus zagļus un turēja tos nogrābtus katru savā rokā.

Tēva kajīte tika pārmeklēta, bet zeltu tur neatrada. Vēlāk tas atradās abu uzbrucēju kajītē.

Zagļus ieslēdza važās, bet zeltu drošības dēļ noglabāja kapteiņa kajītē līdz tam brīdim, kamēr kuģis iebrauks Beirutas ostā.

Zeltu tēvs pārdeva vienam no daudzajiem «Sauk- il-Siye-gen» — Juvelieru ielas zeltkaļiem, bet, pirms Eliass Maikls šķīrās no savas bagātības, viņš lika pagatavot katram mūsu ģimenes vīrietim pa zelta sprau- dei kaklasaitei. Savējo es vēl šodien glabāju kā vislielāko dārgumu.

Drīz pēc tēva atgriešanās Dienvidāfrikā mans brālis nomira ar meningītu, viņam bija septiņi gadi. Sai zēnā bija kaut kas no brīnumbērna — viņš varēja sarunāties septiņās valodās; aiz bēdām gandrīz nomira mana māte. Lai glābtu māti, ārsts tēvam ieteica aizvest viņu projām no Pretorijas.

— Mister Perez, — ārsts nopietni sacīja, — ja jums dārga jūsu sievas dzīvība, nekavējoties vediet Viņih projām no visa, kas saistās ar mirušo dēlu.

Mans tēvs paklausīja: viņš nolēma atstāt ienesīgo uzņēmumu kāda drauga pārziņā, un abi ar māti devās garā ceļojumā. Atgriezies tēvs atklāja, ka draugs nozudis un nozudusi arī visa nauda. Tēvs atradās uz bankrota sliekšņa.

Kreditori bija ar mieru saņemt piecus šiliņus par mārciņu, bet Eliass Maikls apzvērēja, ka viņi nezaudēs ne penija, un, pārdevis daļu īpašuma, kas bija norakstīts uz mātes vārda, un brīvs no parādiem, viņš samaksāja visiem kreditoriem. Bet nu atkal vajadzēja sākt dzīvi no nekā. Tas bija smags trieciens, bet tēvam bija tīra sirdsapziņa, un viņš jutās laimīgs, ka saglabājis cienījamu, neaptraipītu reputāciju.

Turpmākie gadi bija grūti.

Vecākā dēla zaudējums un gandrīz pilnīgi izputinātais uzņēmums bija smagi sitieni, no kuriem tēvs, liekas, nekad vairs īsti nespēja atgūties. Bērnībā, atceros, man nebija tādu drēbju un rotaļlietu l<ā maniem draugiem. Ja es kaut ko vēlējos, man pietrūka dūšas palūgt vecākiem, jo es zināju, ka tādā gadījumā tētis pats no kaut kā atteiksies, lai es saņemtu kāroto. Tāpēc es pats atradu ceļus un līdzekļus, kā tikt pie naudas. Es pārdevu puķes no mūsu dārza, apgriezu matus saviem skolas biedriem, skraidīju par izsūtāmo.

Atminoties šo laiku, man jāatzīst, ka tieši tāpēc, ka es kā zēns nevarēju saņemt visu, ko vēlējos, un man bija krietni jāpacīnās un jālauza galva, lai kaut ko iegūtu, es izaugu stiprs un neatlaidīgs. Tas nodrošināja panākumus vēlākos dzīves gados; es nebūtu juties ne pusi tik laimīgs, ja mani vecāki būtu spējuši izpildīt katru manu untumu. Un, lūk, šodien man ir trīsdesmit trīs gadi un man pieder trīs sporta piederumu veikali, zvejas rīku fabrika, teicami organizēts safari apgādes uzņēmums; tagad es gatavojos jaunai interesantai karjerai — kinofilmu ražošanai.

Gandrīz divus gadus ar savu nelielo uzņemšanas grupu biju klejojis pa Āfriku, filmēdams visu, kas man likās interesants. Man šķita, ka filmas tehniskās un režijas nepilnības es spēšu kompensēt ar dinamisku darbību. Un filma bija dinamiska, tā uzņemta, bieži vien riskējot ar paša un manu operatoru dzīvībām. Kad uzbruka lauva, es ļāvu tam pienākt desmit pēdu attālumā, tikai tad to nogalināju. Kad zilonis negribēja uzbrukt, es to kaitināju, līdz tas, pērkonīgi taurēdams, metās man virsū, lai tai pašā brīdī dažu jardu atstatumā no manis — cilvēka, kas viņam nedeva mieru, — saņemtu lodi pierē.

Dažreiz — kā vienā no tām reizēm, kad man Bečuā- nalendas valdības uzdevumā bija jāiznīcina vairāki ziloņi bandīti, — ziloņus nemaz nevajadzēja provocēt. Tie paši nekavējoties uzbruka.

Pēc daudziem bīstamiem, briesmu pilniem safari, kuros mana sieva nepiedalījās, bet palika mājās, rūpēdamās par abām mūsu meitām — Kerolu un Džūnu, un gaidīja mani atgriežamies, man bija sakrājies ļoti interesants materiāls, ar to es domāju veidot savu pirmo filmu.

Tai laikā, kad uzturējos mājās, es strādāju ilgas stundas dienu un nakti ar patapinātu kinoiekārtu, montēdams un graizīdams iecerēto filmu. Pamazām tā ieguva vēlamās kontūras. Izgriezdams kadrus un mainīdams to secību, es sajutos kā tēlnieks, kura rokās raupja māla pika iegūst to formu, ko viņš redzējis gara acīm. Ikreiz, kad es filmu skatījos uz montāžas galda, es atkal no jauna pārdzīvoju katru ainu: lūk, kvēlojoša saule iespiežas biezajā lapu jūklī koku galotnēs; stipras, melnas rokas izsit mežonīgi straujus ritmus, kas aizviļņo naktī; nesēju augumi spīd slapji no sviedriem; mums tuvojoties, iztrūkušies bēg impalu, gnu un bifeļu bari; zalgo uzbrūkošā leoparda dzeltenās, ļaunās acis, spīd atņirgtie zobi.

Filma tapa, un es sāku domāt par tās nosaukumu. Tam vajadzēja ietvert manas mīļās Āfrikas vārdu. Varbūt tas bija toreiz, kad, aplūkodams kadrus pie montāžas galda, es ieraudzīju lielo leopardu Skabengu, kas, drebēdams aiz niknuma, nagus izlaidis, bija sasprindzis lēcienā, — jā, varbūt tieši tobrīd manā apziņā atausa tas, ko biju meklējis.

Niknums — lūk, kas ir džungļu dzīves virzītājs spēks; niknums, ar kādu dzīvnieks cīnās ar otru dzīvnieku, lai pats izdzīvotu; niknums, kura daļa esmu arī es ar savu šauteni.

Tā mana filma ieguva nosaukumu «Niknā Āfrika».

Beidzot filma bija pabeigta. Es to demonstrēju preses pārstāvjiem un ar trīcošu sirdi gaidīju atsauksmes avīzēs; es domāju, ka vietējie iedzīvotāji būs mani stingrākie kritiķi un tūlīt saskatīs katru īstenības sagrozījumu. Jau nākošajā rītā, sev par neizsakāmu prieku, uzzināju, ka «Niknā Āfrika» guvusi nedalītu atzinību. Avīzes to uzskatīja par labāko dzīvnieku filmu, kāda uzņemta Āfrikā. Tas, manuprāt, bija pārspīlējums, tomēr šāds mana darba novērtējums viesa paļāvību un spārnoja ar cerībām. Es tūlīt pat gribēju sēsties lidmašīnā un lidot uz Angliju, lai tur pamēģinātu filmu pārdot. Bet kāds amerikāņu filmu ražotājs no Holivudas, kuram tai laikā gadījās būt Johanesburgā un kurš laikrakstos bija izlasījis atsauksmes, ieradās pie manis un izteica vēlēšanos filmu noskatīties. Es viņam to parādīju. Amerikānim tā ļoti patika, un, sniegdams man savu vizītkarti, viņš sacīja:

— Ja jūs kādreiz ar šo filmu atbrauksiet uz Holivudu, noteikti uzmeklējiet mani. Manā studijā mēs to savedīsim kārtībā un pārdosim kādai no lielākajām sabiedrībām.

Es paņēmu viņa karti. Viņa vārds bija Pīters Krafts (īstenībā viņam labāk piederētos «Kraftiņš»). Tas bija mazs, aizkustinoši tievs vīriņš ar plānām, melnām Osiņām, melnu, kupli viļņotu matu ērkuli, mazām, melnām acīm, asām un cietām kā divi ahāti. Viņa sieva bija patīkama izskata blondīne, ne vecāka par divdesmit četriem gadiem, ar tādu figūru, kas varētu iejūsmināt pat vientuļnieku. Viņai vajadzēja būt vismaz divdesmit gadus jaunākai par savu vīru. Es apsolīju viņus apmeklēt, ja kādreiz būšu Holivudā.

Tā es 1952. gada 9. septembrī iekāpu lidmašīnā un sāku pirmo lidojumu, lai izmēģinātu laimi Londonā un Holivudā. Lidostā Johanesburgas tuvumā, no kurienes pacēlās reaktīvā lidmašīna «Komēta», man pat prātā neienāca, ka paies vienpadsmit mēneši, pirms atkal speršu kāju uz Dienvidāfrikas zemes. Es nevarēju arī paredzēt visus tos sirdēstus, vilšanās, kavēkļus un sarūgtinājumus, kas man būs jāpārcieš, pirms izdosies gūt panākumus.

Pirmā apstāšanās iznāca Beirutā, Libānā, manu senču zemē. Mans tēvs bija miris 1945. gadā, un ar viņa nāvi skumji izbeidzās mūsu ģimenes ilgā, sirsnīgā saikne ar Libānas zemi. Beirutā dzīvoja trīs tēva māsas, arī mātei tur bija divas māsas un divi brāļi. Es viņus nekad nebiju redzējis un netiku viņiem arī nekad rakstījis. Biju pat piemirsis, ka man vispār ir tādi radinieki, atcerējos par viņiem tikai dažas dienas pirms aizbraukšanas no Dienvidāfrikas. Māte tomēr uzstāja, lai es apmeklētu viņas dzimtu Beirutā, bet, tā kā mēs nezinājām ne ielu, ne māju, kurā mūsu radinieki dzīvo, nevarējām viņiem paziņot par manu ierašanos. Man vienīgi bija kāda cilvēka adrese, ar kuru tēvs bija sarakstījies; izkāpis no lidmašīnas, es devos uz vi*ņa kantori. Šī cilvēka vārds bija rnesjē Hisafs, viņš bija maza auguma, spriežot pēc izskata un izturēšanās, — izglītots džentlmenis, kas tekoši runāja franču un arābu valodās. Viņš prata tikai dažus vārdus angliski, tāpēc, kad es stādījos priekšā angļu valodā kā «Džordžs Maikls, jūsu kādreizējā drauga Eliasa Maikla dēls», viņš apjucis raudzījās manī un ļoti pieklājīgi atvainojās:

—   Pardon, mesjē. No spīk inglīz.

Cik pateicīgs es šai brīdī biju tēvam par viņa stingrajām prasībām un nepiekāpību, kad viņš mums, bērniem, mājās nekad neatļāva runāt citā valodā kā vien arābiski.

«Vispirms labi jāprot mātes valoda,» viņš mēdza sacīt. «Visas citas valodas jūs varat iemācīties vēlāk, bet, kamēr dzīvojat zem mana jumta, jums ar mani jārunā manā valodā.»

Cik pareizi viņš bija spriedisl Mesjē Hisafs bija patīkami pārsteigts, kad es viņam atvainojos nevainojamā arābu valodā.

—   Biju domājis, ka jūs runājat angliski, — es sacīju.

Viņš bija saviļņots līdz sirds dziļumiem, kad uzzināja, kas es esmu.

Vecā vīra acis bija pilnas asaru, un labu brīdi viņš klusēdams turēja manas rokas savējās.

—   Nekad, — viņš beidzot izdabūja, — es nebūtu domājis, ka nodzīvošu līdz tai dienai, kad man būs lemts redzēt mana dārgā drauga Eliasa dēlu. Tā patiešām ir liela diena manā veca vīra dzīvē.

Ilgu laiku es klausījos viņa atmiņās par tām dienām, kad viņi abi ar manu tēvu bija jauni un dzīvoja vienuviet. Viņš atcerējās vēlākos tēva apmeklējumus Beirutā — pēc tam kad tēvs jau dzīvoja Eiropā un Āfrikā. Viņa karstākā vēlēšanās allaž bijusi iet tēva pēdās, viņš stāstīja, taču Allahs lēmis viņam citādu dzīvi. Viņš tomēr nežēlojoties, jo vismaz zinot, ka pēc nāves tiks apglabāts Libānas zemē. Šais vārdos es saklausīju it kā atbalsi mana tēva vēlmei, kuru tēvs tika izteicis daudzas reizes, bet kura netika piepildīta.

—      Mesjē Ilisaf, — es sacīju, — es ļoti gribu satikt savas tantes un onkuļus. Vai jūs būtu ar mieru mani pavadīt un parādīt, kur viņi dzīvo.

Viņš bija ļoti pārsteigts, ka es vēl nevienu no viņiem nebiju redzējis, un steidzīgi tvēra cepuri un spieķi. Tad viņš izveda mani uz trokšņainās ielas.

—   Vispirms apciemosim jūsu mātes jaunāko māsu. Viņa dzīvo netālu no šejienes, — mesjē Hisafs ierosināja, kad mēs spraucāmies uz priekšu pa ļaužu pilnajām ietvēm.

Ielā valdīja nepārtraukts troksnis un kustība. Straujākie un nepacietīgākie gājēji atbrīvoja sev ceļu, pa- grūzdami citus sānis; pa bruģētās ielas vidu lēni vilkās nastām apkrauti ēzeļi, aizsmakuši auroja dzinēji: «Sargās, ei, piesargās!» Grezni kadilaki, kurus vadīja bagāti tirgotāji, nepacietīgi taurēja, lai aizbaidītu kamieli, kas bija apturējis satiksmi un ceļa vidū urinēja. Bērni smiedamies un spiegdami skrēja mums nopaka- ļis, diedelēdami: «Bakshisli, bakshish, Allah-e-koon Mahak, bakshish.»

Visapkārt mums tupēja pārdevēji pie savām precēm. Daži staigāja apkārt ar kaklā pakārtām letēm, uz kurām bija salipuši cepumi un konfektes, uz citām — zābaku auklas, lētas ķemmes un sukas. Loterijas biļešu pārdevējiem nopakaļis vilkās garu garās biļešu lentes, viņi sauca: «Naseeb ya Naseeb!» (Loterija, loterija!)

Dīki klaidoņi gāja savu ceļu, spļaudīdami no mutes pilsētas putekļus, viņu rokās ritmiski klikšķēja lūgšanu krelles. Zīlnieki sēdēja sakrustotām kājām pie savām smilšu kastēm un centās mani nogrābt aiz bikšu staras, kad es tiem gāju garām, kaut ko nesaprotamu kliegdami spalgās, žēlās balsīs.

Viss te bija krāsains, bet nabadzīgs. Manas vecmāmuļas laikā, jādomā, bija vēl bēdīgāk, un es sapratu viņas rūpes par dēlu — dedzīgo vēlēšanos, lai dēla bērni uzaugtu tādā zemē, kur ir lielākas iespējas.

—   Sis te ir Beirutas vecais, nabadzīgais rajons. Ļoti žēl, ka man vajadzēja vest jūs tam cauri, bet tas ir pats īsākais ceļš uz jūsu tantes māju.

Lēnām mēs lauzām sev ceļu uz priekšu starp trokšņainiem beduīnu, turku, arābu, ebreju, sīriešu, libāniešu un amerikāņu pūļiem — ļaudīm, kas te, šķiet, bija saradušies no visām pasaules malām. Automobiļi mežonīgi taurēja, cilvēki kliedza. Melnos austrumnieku halātos ģērbušies vīrieši un aizplīvurojušās sievietes jaucās raibā jūklī ar visdažādāko eiropeisko apģērbu nēsātājiem; beidzot mēs izkļuvām no nabadzīgā rajona un sasniedzām galveno ielu, kur uz ietvēm drūzmējas labi ģērbusies publika un ielas vidus bija pieblīvēts ar amerikāņu modernākajām automašīnām.

Cauri troksnim bez mitas griezīgi svilpa žandarms, cenzdamies ievest kārtību dzīvajā mašīnu straumē, bet nepacietīgi vadītāji laida gar ausīm viņa signālus.

Mēs nogriezāmies no galvenās ielas un nokļuvām šaurā, kraujā ieliņā, kas veda uz Hamra ielu Ras Beirutā. Ieliņas galā mans pavadonis apstājās un, smagi elsdams, norādīja uz iespaidīga izskata divstāvu namu, kuru no visām pusēm apvija tumšsarkanas bugenvi- lejas.

— Tā ir jūsu tantes māja, — viņš paskaidroja.

Satikšanās ar radiniekiem, jaucoties prieka asarām ar smiekliem, izvērtās par notikumu, ko es nekad neaizmirsīšu. Tika rīkotas daudzas dzimtas saiešanas un svinības, tajās dziedāja dziesmas un skandēja dzejoļus, kas bija īpaši man sacerēti. Viesības ilga visu nakti līdz rītam. Es baudīju karalisku godu.

Kopā ar saviem brālēniem, kuriem piederēja angļu sporta automobilis, es apbraukāju visas interesantākās Libānas vietas un pats savām acīm skatīju visus šīs zemes brīnumus un skaistumu — zemes, par kuru tik bieži ar lielu lepnumu un dažreiz ar dziļām skumjām bija runājis mans tēvs. Senās Bālbekas drupas, kuru robotie mūri vēl tagad slejas kā piemineklis tālas pagātnes augsti attīstītai civilizācijai; varenos Libānas ciedrus, kuri tur auguši vēl pirms mūsu ēras. Kapus, kur atdusas senscnis miruši pravieši, kuru dzeja un pravietojumi turpina dzīvot.

No Libānas majestātisko kalnu augstumiem es redzēju šo zemi stiepjamies pretī robotajam apvārsnim. Es vēroju, kā aiz tālajām kalnu galotnēm diženā krāšņumā noriet saule un tumstošajās debesīs ieplūst krāsainu liesmu starojums.

Atmiņā atausa tās dienas, kad es kā bērns sajūsmā klausījos tēva dzīvajā stāstījumā par šo nezūdošā skaistuma zemi, un, kad pār kalniem nogūlās tumsa, es jutu, ka arī manī ir šis lielais miers, kas dzīvo un elpo visapkārt.

Es daudz domāju par Libānas diženo pagātni un par to, kā viss te mainījies. Nāk jauni laiki, un pārmainās pasaule ar tajā dzīvojošiem cilvēkiem. Kas pateiks, vai pārmaiņas ir uz labu vai ļaunu? Vienas tautas paražas un tikumi dažkārt nav pieņemami citai, bet ir arī tādi paradumi, kas kopīgi visiem cilvēkiem vienmēr un visur.

Daudzi visā pasaulē izkaisītie libānieši mēģinājuši uzturēt dzīvas senās tautas tradīcijas un paradumus, taču, kaut arī izmirstošie paradumi tika no jauna iedzīvināti un daudzas patriotiskas ģimenes tos uzticīgi kopa, Rietumu civilizācija tos pamazām nomāca, un to lielākā daļa izkusa modernās dzīves vienveidībā.

Man būtu sāpīgi, zinot, ka arī šī senā zeme zaudējusi savas nacionālas īpatnības, pie kurām tā tik sīksti turējusies gadsimtiem ilgi. Tomēr nepārprotami redzams, ka Libānā šis process jau sācies. Rietumu iespaidā mainās ēšanas, gulēšanas, ģērbšanās, runas, kāzu, ģimenes audzināšanas paradumi. Vecie paradumi bija labi. Tie bija nācijas īpašais lepnums, kas tajā izkopa tādas īpašības, ar kurām tā atšķīrās no citām nācijām. Senie paradumi deva dzīvei pamatu un jēgu. Tajos bija ietverts jēdziens «neatkarība».

Un tomēr es atstāju Libānu dziļi apmierināts, jo beidzot biju izpildījis sava tēva vēlēšanos — biju redzējis viņa dzimto zemi.

CELULOĪDA DŽUNGĻI

E

s ierados Londonā 1952. gada beigās. Angliju apmeklēju pirmoreiz un nezināju, kas mani tur sagaida. Vedu sev līdzi plakanās metāla kārbās filmu «Niknā Āfrika» un gribēju to pārdot. Londonā es nevienu nepazinu, bet kādam manam draugam no Pretorijas bija paziņa laikrakstā «Daily Express», Flītstrītā. Draugs man ieteica apmesties viesnīcā un no turienes piezvanīt viņa paziņam uz «Daily Express» un apjautāties, vai tas nezina kādu kinostudijas īpašnieku vai režisoru, kuru varētu interesēt mana filma.

No Londonas lidlauka es braucu ar autobusu jūdzēm tālu gar mazām mājiņām un veikaliņiem, brīnīdamies, kad beidzot nokjūšu Londonā. Biju gluži pārsteigts, kad autobusa kasieris man paskaidroja, ka tā pati jau esot Londona.

Manā dzimtenē ir samērā nelielas, modernas pilsētas ar debesskrāpjiem un platām ielām, tāpēc uz visām pusēm izplētusies Londona mani mulsināja.

Apmetos kādā viesnīcā Marmora Arkas tuvumā un piezvanīju sava drauga paziņam uz Flītstrītu. Tur man paskaidroja, ka viņš izbraucis uz ārzemēm, un apjautājās, vai laikraksts var man kaut kā līdzēt.

Es sapratu, ka otra tāda izdevība man vairs neradīsies, tāpēc pastāstīju, ka esmu ieradies no Dienvidāfrikas un man ir līdzi filma par savvaļas dzīvniekiem. Piebildu, ka filma nav gluži parasta un, ja laikraksts atsutītu pie manis kādu cilvēku, kas ar to iepazītos, šis cilvēks nebūtu velti zaudējis laiku. Es viņam varētu piedāvāt labu scenāriju un dažas lentes ar īpatnējiem dzīvnieku kadriem.

Man likās, cilvēks vada otrā galā šo stāstu bija dzirdējis visai bieži, jo viņš neizrādīja lielu sajūsmu, bet sacīja, ka savienošot mani ar Sensāciju nodaļu — tā esot viņu specialitāte.

Vispirms es runāju ar Sensāciju nodaļas redaktoru un tad vēl ar kādu, kurš apsolījās tūlīt pat ierasties pie manis.

—   Pie jūsu viesnīcas nevar mašīnu atstāt, — viņš paskaidroja. — Tāpēc labāk satiksimies otrpus ielas parkā.

Es nopratu, ka viņš runā par Haidparku iepretī Marmora Arkai.

—   Bet kā es jūs pazīšu? — es jautāju.

—   Man ir sarkans sporta auto, — viņš atteica. — Es sēdēšu tajā un gaidīšu jūs ierodamies.

Tā pavisam nejauši es sastapos ar Džeimsu Līzoru, kas vēlāk man kļuva liels draugs. Kamēr mēs pa glāzei iedzērām, viņš apskatīja manas fotogrāfijas, bet es viņam pastāstīju dažus savus piedzīvojumus ar Āfrikas savvaļas dzīvniekiem.

Mani fotouzņēmumi viņu patīkami pārsteidza. Liekas, lielu iespaidu uz viņu bija atstājusi arī mana drosme.

Viņš uzrakstīja par mani rakstu «Ekspresī», tas izraisīja vispārēju interesi. Pēc pāris dienām viņš man atkal piezvanīja un tad abi ar sievu ieradās pie manis pusdienās.

Tai laikā Londonā pusdienās steks bija vesels notikums. Bet Amerikas vēstniecībā man bija draugs, tas atnesa divas vai trīs mārciņas gaļas, un mēs to ap- cepam manā mazajā virtuvītē. Pēc maltītes — steka ar sīpoliem un ceptiem kartupeļiem — Džeimss Līzors tūlīt sāka runāt par lietu.

—   Ziniet, Džordž, — viņš iesāka, — vai jūs negribētu uzrakstīt grāmatu par saviem piedzīvojumiem?

Priekšlikums mani ieinteresēja, jo es atskārtu, ka vienlaicīgi varu rakstīt un strādāt ar filmu; es nolēmu uzrakstīt gramatu ar to pašu nosaukumu — «Niknā Āfrika».

Grāmatai bija lieli panākumi. Sākās mana sadarbība ar Džeimsu, un tā turpinās vēl tagad. Viņš rakstīja scenārijus manām televīzijas filmām; esmu krusttēvs viņa vecākajam dēlam.

Bet ar filmas pārdošanu man nekādi neveicās. Pēc dažiem mēnešiem es pārliecinājos, ka kinopasaule ir džungļi, tikai pavisam citādi nekā tie, kurus es tik labi pazinu.

Atceros, reiz es medīju lauvas Kalahari tuksnesī, man labi zināmā vietā, kur nekad netrūka medījuma. Trīssimt jūdžu garajā, grūtajā ceļojumā es devos savā džipā kopā ar kādu vecu draugu, un man bija tikpat droša pārliecība, ka šautenei netrūks darba kā angļu aristokrātam, kas medī pats savos mežos.

Prātā palicis pirmais vakars mūsu mazajā nometnē: dziestošajā ugunskurā izplēnēja sarkanas ogles, un apkārtējo tumsu vērta dzīvu sīki trokšņi, — tad es stāstīju draugam par priecīgajiem satraukumiem, kas mūs gaida nākamajā dienā.

Otrā rītā pēc brokastīm, kas sastāvēja no biltonga un kafijas, turpinājām ceļu, stingri valdīdami slīdošo džipu, braucot pa smiltīm un dziļām grambām ar astoņu jūdžu ātrumu stundā.

Tuvojoties lauvu apvidum, mūs pārņēma senais, noslēpumainais satraukums. Tajā vakarā apmetāmies man labi zināmā vietā; no turienes bija redzama sālszemes ieplaka, kur daudzas reizes tiku vērojis simtiem antilopju — kamas, lēcējgazeles un kannas kārīgi laizām zemi. Lauvām, kas iziet medībās, tā bija īsta paradīze, tāpat arī cilvēkam, kas medī lauvas!

Kaut gan ceļā nevienu neredzējām, nometnē pie manis ieradās daudzi mani kādreizējie dzinēji, pienesdami neizprotamā kārtā iegūtās ziņas par visu, kas notiek viņu bušveldās

No rīta džipā kopā ar dzinējiem braucām uz sālszemes ieplaku, lai tās apkārtnē meklētu svaigas lauvu pēdas. Es biju cieši pārliecināts, ka vēl pirms vakara

1 Dienvidāfrikas stepe, kur aug krūmi un atsevišķi koki. (Tulk.) krēslas ieraudzīšu lauvu, jo šejienes dzinēji bija slaveni sava aroda pratēji.

Sēdēdami džipā, gaidījām, kad viens no viņiem tiz- plās sev pa gurniem — par zīmi, ka uzgājis svaigas pēdas.

Dzinēji veltīgi stundām ilgi līkņāja ap sāls ieplaku: tur bija tikai vecas pēdas. Nolēmu pabraukt kādas divdesmit jūdzes tālāk — uz līdzīgu vietu. Ceļā pie manis pienāca zēns un pastāstīja, ka ļaudis dzirdējuši lauvas rēcam kādā ciematā. Mēs nogriezāmies sānis, lai dotos uz šo vietu, bet izrādījās, ka lauvu rēkšana te dzirdēta pirms vairākām dienām. Mūsu priecīgais satraukums noplaka, un mēs kratījāmies atpakaļ pa briesmīgi slikto ceļu noguruši, apdauzījušies, — medības mums bija apnikušas. Viss bija šķitis tik drošs un skaidrs, cik vien medībās vispār kaut kas var būt drošs. Es jau sāku domāt, ka mūsu medību izbraukums šoreiz būs neveiksmīgs, tomēr nolēmu vēl vienu dienu pārmeklēt kādas citas sāls ieplakas apkārtni.

Saule nežēlīgi svilināja mūsu kaklus, kamēr mēs riņķojām apkārt un apkārt sāls ieplakai. Piepeši ieraudzīju sev priekšā svaigas lauvu pēdas, un tūlīt pār muguru man pārskrēja pazīstamās trīsas. Prom pa pēdāml

So gadījumu es bieži atcerējos tais drūmajās dienās, kad mēģināju kinoļaudis ieinteresēt par savu filmu «Niknā Āfrika». Izstaigāju Vordorstrītu no viena gala līdz otram, un visur sekretāres mani raidīja projām; sekretāres prata tikpat veikli un pieklājīgi noraidīt, kā leopards prot pielavīties savam upurim.

Šefi, kā rādās, mūždien atradās kādā konferencē, ēda otrās brokastis, dzēra tēju vai pat noskatījās filmas. Lai kur tie bija — tikai ne savos kantoros. Man noprasīja, vai es nevarot pienākt rītā. Varbūt es varot atstāt savu vārdu un adresi.

Kad es atstāju savu vārdu, neviens par mani nelikās vairs zinis. Kad ierunājos, vai nevarētu šefu satikt personiski, man teica, ka tikai pēc nedēļas vai divām, jo lielajam vīram neesot neviena brīva brītiņa. Un, kad es vēlreiz ierados, man atbildēja to pašu.

Tikai Džimija Līzora raksts avīzē par manām lielo zvēru medībām paglāba mani no pilnīga izmisuma un bezcerības. Līdzko tas parādījās, es to izmantoju sev par reklāmu un piezvanīju dažām lielākajām filmsa- biedrībām. Izrādījās, ka vismaz pāris kinodūžu lasa avīzes, jo tagad man nenācās grūti norunāt satikšanos.

Tomēr slēgtajās kinozālēs pēc manas filmas noskatīšanās es ikreiz atkal piedzīvoju jau pazīstamo cerību sabrukumu. Komplimentu netrūka, bet tos tūlīt iznīcināja nesaudzīga kritika.

—  Varena filma, tikai ne gluži manā gaumē — pārāk daudz asiņu un cietsirdības.

—   Pārāk reālistiska.

—   Var atstāt sliktu iespaidu uz bērniem.

Šādas un vēl daudzas līdzīgas atsauksmes, kas mani saniknoja, izšķīra manas filmas likteni, un tai bija jāatgriežas kārbu tumsā.

Viss filmā redzamais par lielo zvēru medībām tomēr ir skaidra patiesība, un, ja bērniem tā šķiet pārāk skarba, tad jāpiebilst, ka šī filma nav domāta bērniem. Esmu parādījis dabas dzīvi, kāda tā bijusi no laika gala, un tāda tā būs arī turpmāk. Varbūt esmu maldījies, iedomādamies, ka cilvēki, kas pieraduši pie ērtas, bezrūpīgas dzīves, spēs mierīgi noskatīties, kā tiek nogalināts lauva vai kā leopards saplosa babuīnu. Bet es pazīstu džungļu dzīvi, esmu to visu redzējis tik bieži, ka uzskatu par gluži normālu parādību dzīvnieku valstī; tā notiek dienu pēc dienas, ik minūti.

Vislielākās cerības es liku uz Dž. Artūra Renka filrn- sabiedrību, kuru mana filma bija ļoti ieinteresējusi. Mūsu sarunas turpinājās līdz tam brīdim, kamēr tika pieaicināts cenzors. Filmas demonstrēšanas laikā es sēdēju krampjaini sažņaugtām rokām, klusu skaitīdams lūgšanas, tomēr nekas nelīdzēja. Cenzors uzskatīja, ka filmā ir pārāk daudz brutalitātes, un pieprasīja izgriezumus, bet tie nebija pieņemami ne man, ne Renka sabiedrībai.

«Nu labi,» es domāju, «ja Anglija tā uzņem «Nikno Āfriku», es to tikpat labi varu vest uz Ameriku.»

Pēc nedēļas es jau atrados uz «Queen Mary» klāja, lai dotos uz Ameriku.

Amerikā ierados pirmoreiz, tādēļ iepriekš biju telegrafējis kādam draugam — pulkvedim Edvardam Blen- dam, bijušajam Savienoto Valstu Aviācijas atašejam Pretorijā; Blends mani sagaidīja ostā. Mana bagāža tika nogādāta viesnīcā, un mēs abi sākām izpriecu virpuli pa pilsētas nakts klubiem, bāriem un kabarejiem.

Pēc divām nepārtrauktās izpriecās pavadītām dienām es atskārtu, ka Eds cenšas revanšēties par viesmīlību, kādu triju gadu laikā tika baudījis Pretorijā.

Galu galā man radās vēlēšanās uz mūžīgiem laikiem nobēgt Āfrikas visdziļāko un nepieejamāko džungļu vientulībā.

Eda laipnība šķita neizmērojama, tomēr, nodzīvojis kādu laiku viņa un viņa ģimenes sabiedrībā Vašingtonā, es aizbēgu, lai pavadītu ziemassvētkus pie kāda cita sena paziņas. Tas bija turks, vārdā Haršburgers, kādreizējais Aviācijas atašeja vietnieks Pretorijā, piedalījies kopā ar mani vairākos interesantos safari. Atgriezies dzimtenē, Haršburgers dzīvoja kā mierīgs bur- žuā Deitonā, Ohaio štatā.

I<ad svētku brīvdienās bijām pamatīgi pārcilājuši kopīgās atmiņas, es aizlidoju uz Losandželosu un apmetos kādā viesnīcā netālu no slavenā Holivudas bulvāra un Vainstrīta krustojuma.

Tūlīt pat piezvanīju Pīteram Kraftam — kinostudijas īpašniekam no Amerikas, ar kuru biju sastapies Pretorijā un kurš bija izrādījis tik dzīvu interesi par «Nikno Āfriku». Norunājām tikties nākošajā dienā, viņš man apsolīja parādīt savu studiju, montāžas telpas un laboratorijas. Viņa kantoris atradās virs laboratorijām.

Kraftam piemita kāda dīvainība: apstaigājot studijas telpas, viņš nosauca katra iekārtas priekšmeta cenu.

— Sī mašīna man izmaksāja divdesmit pieci tūkstoši dolāru, — viņš sacīja, un es izlikos, ka cena atstājusi uz mani lielu iespaidu. — Un šis kopēšanas aparāts maksāja divdesmit tūkstošus dolāru. Te mums ir mašīna, kas pārkopē no sešpadsmit milimetru filmas uz trīsdesmit piecu milimetru filmu, šo mazulīti izmantosim, kad sāksim strādāt ar jūsu filmu.

Viss redzētais atstāja uz mani ļoti patīkamu, nomierinošu iespaidu. Beidzot, es domāju, esmu uz īstā ceļa. Te ir cilvēks, kura rīcībā ir viss, kas nepieciešams, lai manai filmai būtu panākumi. Es degu nepacietībā drīzāk nodot viņam lentes.

Pīters, apjautis, cik ļoti es vēlos, kaut viņš ātrāk ķertos pie darba, pasteidzās sastādīt līgumu, pēc kura viņam no manis pienācās trešā da]a ienākumu no jaunizveidotās filmas. Es ar prieku parakstīju šo līgumu, un pēc dažām dienām mēs sākām filmas montāžu. Pretēji manām cerībām mēs nestrādājām montāžas telpās, kuras man Pīters bija rādījis, bet gan kādā mazā istabiņā blakus viņa kantorim. Iekārta tur nebija labāka par to, kādu es tiku īrējis un lietojis Pretorijā, veidojot sākotnējo filmas variantu.

—   Lejā mums pārāk daudz steidzamu darbu, — Pīters paskaidroja. — Tikpat labi mēs varam strādāt arī te.

Sākumā šis apgalvojums mani pilnīgi apmierināja, bet darba gaitā radās šaubas, vai Pīters tiešām ir tāds speciālists, par kādu uzdodas. Darba rezultāti bieži vien mani neapmierināja, un pamazām es kļuvu nemierīgs.

Es arī ievēroju, ka uz laboratorijām apakšstāvā viņš allaž dodas slepus no manis. Otrās brokastis mēs ēdām lētā restorāniņā otrpus ielas, un viņš nekad neaizmirsa pieprasīt, lai samaksāju savu daļu no kopējā rēķina par pupiņu zupu ar sausiņiem. Man radās pret Pīteru neuzticība, un es sāku uzmanīgi un taktiski apjautāties par viņu laboratorijas darbiniekiem. Drīz es uzzināju, ka laboratorijas īstais īpašnieks ir kāds vīrs, vārdā Oskars Frends, un man izdevās ar viņu satikties. Pītera divkosība mani saniknoja, bet es to neatklāju Oskaram līdz tam brīdim, kad mums gadījās kopā brokastot Braun- derbijā.

Oskars ļoti uztraucās, kad es viņam biju izklāstījis visas savas aizdomas.

—   Pītera Krafta godīgums ir pārāk apšaubāms, lai ar viņu ielaistos darījumos, — Oskars stāstīja. — Viņš īrē no manis kantori, bet ar studiju un laboratorijām viņam nav nekāda sakara. Kad es jūs pirmoreiz ieraudzīju staigājam kopā ar viņu, man tūlīt radās aizdomas, vai tikai viņš atkal neperina kādu triku.

—   Bet ko man tagad darīt? — es vaicāju.

— 'Mans padoms — pēc iespējas ātrāk atbrīvoties no līguma.

Pa to laiku Pīters Krafts sacerēja visvisādus iemeslus, kāpēc viņam neizdodas pārdot «Nikno Āfriku». Filmsabiedrības, viņš stāstīja, neesot ieinteresētas — ne jau tāpēc, ka filma nepatiktu, bet tāpēc, ka pašreiz pārdošanā ir sincniaskops, stereo, panorāmas kino un citas platekrāna sistēmas filmas; sabiedrības izturoties ļoti uzmanīgi un negribot uzņemties nekādas saistības.

Pārdot filmu šai laikā patiešām nebija viegli; tā kā Pīteram nebija izdevies uz ātru roku manu filmu iztirgot, viņa sākotnējais entuziasms izgaisa. Caur mani viņam radās izdevumi, bet naudu nebija kur ņemt, un, kaut gan viņš vēl arvien centās tēlot liela vēriena filmu ražotāju, es tagad zināju, ko viņš īstenībā vērts.

—   Es gribētu ar jums kantorī aprunāties, Pīter, — es kādu rītu ieminējos.

—   Kālab ne, nāciet tik iekšā, — viņš aicināja.

Kad bijām apsēdušies, es tūlīt klāju vaļā:

—   Man liekas, filmu mums tā ir neizdosies pārdot, tāpēc, lai velti netērētu jūsu un manu laiku, prātīgāk būtu šo lietu izbeigt un līgumu anulēt.

—  Tā jau nu gandrīz ir, kā jūs sakāt, — viņš atteica. — Es arī par to pašu domāju jau vairākas dienas. Esmu arī izlēmis, kā to vislabāk nokārtot.

—   Ko jūs iesakāt? — es jautāju.

—   Redziet, jums mani pareizi jāsaprot, — viņš svarīgi iesāka. — Man vajadzēja atlikt citus darbus pie malas, lai veltītu visus spēkus jūsu filmai. Jūs piekritīsiet, ka mans laiks ir ļoti dārgs. Laiks ir nauda. Un tā es aplēsu: ja jūs man dotu divtūkstoš dolāru par ieguldīto darbu un laiku un samaksātu arī laboratorijas izdevumus par fotokopijām, es varētu jūs no līgumā noteiktajām saistībām atbrīvot.

Tikai tagad es apjēdzu, ka pats esmu līdis vilkam rīklē. Mazliet padarbojies ar manu filmu, bet neko nozīmīgu nepaveicis, viņš tagad mēģināja man to pārdot, turklāt par tādu cenu, kas deva viņam labu peļņu. Nudien, šī nelieša acīs es laikam biju īsts zīdainis!

—   Es jums drīzāk apgriezīšu sprandu! — es pārskaities kliedzu.

Krafta vēlīgā oma bija pagalam. Jutu, ka esmu viņam atbildējis, kā nākas.

—   Pag, pag, ne tik strauji! Kas jums notika? — viņš īgni jautāja.

—   Klausieties, jūs… jūs mani apmuļķojāt un tad iesmērējāt parakstīt līgumu, jūs domājāt, ka esmu galīgs stulbenis un neuzzināšu patiesību. Jūs teicāt, ka jums pieder tās laboratorijas tur apakšā un pats jūs sadarbojoties ar visiem lielajiem kinodūžiem. Es atklāju, ka jūs neesat nekas cits kā nožēlojams melis. Un tagad velciet ārā līgumu un saplēsiet, vai arī es jūs sadauzīšu gabalos un izmetīšu pa logu.

Sajā kritiskajā brīdī kantorī iesteidzās viņa sieva Morīna.

—   Sakiet — kas te notiek? — viņa vaicāja.

Valdīdams dusmas, es izstāstīju. Vai arī viņa bija

iejaukta sava vīra blēdībās vai bija tikai ļoti lojāla sieva — to es nezinu, bet viņa noliedza, ka Krafts būtu mēģinājis mani apmānīt.

—   Jums taču nav nekādu pierādījumu. Jūs vienkārši safabricējat apvainojumus, — viņa teica. Tad es apjēdzu, kādās lamatās esmu iekļuvis. Protams, es nevarēju pierādīt, ka Pīters Krafts mani piekrāpis. Mani bija samulsinājušas viņa lielīgās runas, un es viņam biju atdevis savas lentes, un tagad viņš ar pilnām tiesībām varēja prasīt par tām, cik vien vēlas. Vienīgais ceļš, kā atdabūt lentes, bija — tās izpirkt.

Bet pat tad, ja es būtu apņēmies maksāt šo izspiedēja cenu, es tā kā tā biju sprukās, jo tādas naudas man nebija.

Nelielais dolāru krājums, ko man bija atvēlējusi Dienvidāfrikas valdība, bija jau gandrīz izsīcis. Skaidras naudas pietika, vienīgi lai samaksātu viesnīcas rēķinu un vēl divas trīs nedēļas uzturētos Holivudā. Biju še nodzīvojis gandrīz divus mēnešus, un nauda bija izbeigusies.

Piepeši man galvā pazibēja kāda doma: kur ir manas filmas oriģināls? Ja es to atgūtu savās rokās — Krafts būtu sakauts.

Es piecēlos, ar nevērīgu žestu noņēmu cepuri no drēbju pakaramā un, Krafta un viņa sievas izbrīnīto skatienu pavadīts, vienaldzīgi izgāju no kantora. Lai nokļūtu uz kāpnēm, kas veda uz ielu, man bija jāiet cauri mazajai istabiņai, kur tikām montējuši filmu. Es steidzīgi pārlaidu skatienu metāla kārbu rindām uz montāžas galda. Satraucošs mirklis — es ieraudzīju kārbas ar uzrakstu «Niknā Āfrika»!

Viss līdz šim paveiktais, visa mana nākotne bija atkarīga no tā, vai es atdabūšu šīs divas kārbas.

Krafts laikam bija saklausījis, ka esmu uz brīdi apstājies mazajā istabiņā, jo viņa grozāmais krēsls iečīkstējās, es jautu, ka viņš piecēlies no rakstāmgalda. Ātri spēru divus soļus uz priekšu un sagrābu kārbas —katru savā rokā. Tās bija cieši iespiestas starp citām un nebija izkustināmas.

—  Ei jūs, atstājiet filmas mierāl — Krafts kliedza aiz manis.

—   Ej pie velna! — es uzbļāvu.

Viņš metās uz mani kā zvērs, bet viņam trūka veiklības un lokanības. Es apsviedos un nokratīju no sevis Krafta vārgulīgo augumu. Kad viņš pārbijies lēnām pacēla galvu, es no visa spēka iegāzu viņam pa zodu. Viņš nokrita kā nopļauts. Krafta sieva, kas, durvīs stāvēdama, bija vērojusi notiekošo, sāka izmisīgi kliegt, bet es nelikos par viņu zinis un pūlējos izraut abas kārbas. Kad man tas beidzot izdevās, ārā uz kāpnēm norībēja soļi, un durvis tika- atrautas vaļā. Tai pašā mirklī istabā iedrāzās Oskars un aiz viņa vēl daži kinostudijas darbinieki.

—   Pie velna, kas še notiek? — viņš taujāja.

—   Vispirms parūpēsimies, lai šis nožēlojamais blēdis atgūst samaņu, un tad es jums pastāstīšu, — es atbildēju.

Drīz vien Krafts sēdēja starp mums abiem, acis blisinādams.

—   Nu, un tagad paklausīsimies, — Oskars sacīja.

Es ļoti īsi izstāstīju.

—  Tie ir balti meli! — Morīna kliedza.

—   Okei. Nav ko uztraukties, — Oskars nomurmināja. — Pīteram tā nav pirmā reize, šādus trikus viņš piekopj jau sen. Paskatīsimies labāk, kā šo jezgu varētu izbeigt.

Oskars pamāja, lai es viņam sekoju, un ieveda mani savā kantorī. Viņš pagaidīja, kamēr bijām ērti apsēdušies un aizsmēķējuši, tad atsāka runāt par pirmītējo kautiņu.

—   Jūs esat rīkojies sasodīti muļķīgi, piekaudams Kraftu, — viņš sacīja. — Bet es varu iedomāties, kā jums bija ap dūšu. Un tagad uzklausiet mani. Vislabāk

būtu, ja jūs samaksātu, ko viņš prasa, — ja viņš jūs iesūdzēs tiesā vai jūs viņu, tas maksās desmitreiz vairāk.

—   Bet, Oskar, man nav ar ko maksāt, — es iebildu.

—   Jums ir, — viņš atbildēja. — No šī brīža jums ir. — Viņš izvilka simtdolārzīmju paciņu un noskaitīja desmit banknotes.

—   Te jau ir tikai tūkstotis. Bet viņš prasa divus.

—   Viņš labprāt ņems pretī arī vienu.

—   Oskar, pirms runājam tālāk, man jums jāsaka, ka es nevaru pieņemt šo naudu, nedodot pretī nekādu garantiju.

—   Labi, noslēgsim darījumu. Lai jūs nejustos neērti, es paturēšu pie sevis jūsu filmas oriģinālu — te tas būs drošībā. Tad es paņemšu no Krafta kopiju un jūs pamēģināsiet to pārdot kādai filmsabicdrībai. Ko jūs par to sakāt?

—   Lieliski, — es izdvesu un tā arī domāju.

Oskars piezvanīja Kraftam, tas ienāca pēc dažām minūtēm drūms, īdzīgi berzēdams zodu. Bet cīņas gars viņu bija atstajis, un pēc brīža viņš bija ar mieru saņemt no Oskara piedāvātos tūkstoš dolārus.

Filmas pārdošanai man bija atlikušas divas nedēļas laika — tad niecīgais dolāru krājumiņš būs iztērēts. Mani māca raizes. Es biju Oskaram parādā tūkstoš dolāru, kurus viņš tika samaksājis Kraftam, bez tam Oskaram no manis pienācās ap trīssimt dolāru par laboratorijas darbiem.

Ar savu filmu padusē es staigāju no vienas studijas uz otru, bet allaž saņēmu vienu un to pašu atbildi: — Ļoti žēl, pagaidām nevaram līdzēt, jo nezinām, kas tur sanāks ar to platekrānu. Pacietieties kādu laiciņu. Tad varbūt kaut ko sarunāsim.

33

Un es cietos. Pagāja vēl viens mēnesis, bet Holivudā vēl arvien nekas nenotika. Taču viņpus Atlantijas okeāna stāvoklis bija mainījies man par labu. Kāda Londonas izdevniecība bija pieņēmusi manuskriptu par maniem piedzīvojumiem Āfrikā, un es bezgala priecājos par ziņu, ka tiks izdota mana pirmā grāmata «Niknā Āfrika».

2 - 546

Kādu rītu mana viesnīcas guļamistabā iezvanījas telefons. Tas bija Oskars.

—       Klausieties — kur jūs paliekat? Neesmu jūs redzējis nedēļām ilgi. Kā klājas?

—   Paldies, viss kārtībā.

—  Vai ar filmu kaut kas iznāca?

—   Vēl ne.

Iestājās ilgs klusums, un man jau likās, ka Oskars nolicis klausuli. Tad atkal atskanēja viņa balss un es nomierinājos.

—       Gribētu jūs redzēt pie sevis kantorī. Kāpēc nepie- nākat, kad ir brīvs brītiņš?

Man pārskrēja salti drebuļi. Droši vien Oskaram prātā nauda, kuru esmu viņam parādā.

—       Okei, Oskar. Pienākšu šodien no rīta, — es nomurmināju.

—   Nu, tas ir jauki! Norunāts. Uz redzi!

Tad tik tālu nu būtu, es domāju, nomezdams klausuli. Oskars ir pietiekami ilgi gaidījis savu naudu un tagad prasīs kādu daļu atpakaļ.

Es ierados Oskara kantorī ar nodomu atdot savas filmas oriģinālu viņa brīvā rīcībā kā samaksu par to, ko esmu viņam parādā. Apzinājos, ka esmu cietis neveiksmi, un gribēju atgriezties Dienvidāfrikā.

—       Apsēdieties, Džordž, — Oskars sacīja savā klusajā, mierīgajā balsī. — Un tagad pasakiet man — cik jums vēl palicis naudas?

Es ievilku dziļi elpu un tikai tad atbildēju:

—       Necik. Es nudien izdevu pēdējos piecpadsmit centus par autobusu, lai atbrauktu šurp.

—       Tā jau es domāju. Bet kāpēc jūs nepicnācāt pie manis agrāk? Sasodītais lepnums neļāva, ko?

Es pat nespēju uz viņu paskatīties.

—       Redziet, Džordž, — viņš turpināja, — es zinu, jums pašreiz ir grūts bridis. Es zinu, ka jūs braucat ar tramvaju un autobusu, nevis ar taksometru, katru dienu nostaigājat jūdzēm tālu kājām, lai ietaupītu pat niecīgo biļetes maksu. Tas nu ir muļķīgi. Jums taču ātri jānokļūst galā. Jums jārīkojas.

—   Bet kā …

—   Nepārtrauciet mani. Ļaujiet man izteikt līdz galam, pēc tam varēsiet runāt, cik uziet. Man ir ševro- lets ar nolaižamu jumtu, to jūs varat lietot. Paturiet to, cik ilgi gribat, un te, — viņš paliecās uz priekšu, atvēra atvilktni un izvilka piebāztu aploksni, — te būs tūkstoš dolāru. Ar tiem jūs kādu laiku iztiksiet, un, ja naudas pietrūks, man atradīsies vēl.

Es biju mēms. Nespēju ticēt savām ausīm.

—  Viss kārtībā! Rīkojieties! — Oskars teica.

Es apbrīnoju šo cēlo žestu, kas Oskaram izdevās tik nepiespiesti, ka viņa labdarība mani nepavisam nemulsināja.

Neskanīgā balsī mēģināju viņam pateikties.

—   Ņemiet vien, gan noderēs, — viņš mani pārtrauca.

—   Bet, apžēlojieties, ja nu man ar filmu nekas neiznāks, kā tad es jums atdošu?

—   Gan iznāks. Neraizējieties. Bet ja nu tiešām… nu, tad ziniet: es tuvākā laikā gribu doties uz Āfriku, un jūs mani ņemsiet līdzi safari. Ar to viss būs nolīdzināts, vai nav tiesa?

Es nezināju, ko atbildēt. Oskars man bija atdevis ticību cilvēcei. Viņš man deva iespēju izturēt vēl mazliet ilgāk. Un tas man tik ļoti bija vajadzīgs. Es izgāju no viņa kantora gluži kā apstulbis, kā jēgu zaudējis.

Tieši pēc divām nedēļām es atkal nocēlu telefona klausuli.

—   Sakiet — vai jūs esat tas cilvēks, kurš pārdod filmu par Āfriku? — nepazīstama balss apjautājās.

—  Jā. Kas runā?

—   Mans vārds ir Sensorns — Less Sensoms. Esmu no Mākslinieku apvienības. Vai jūs būtu ar mieru nodemonstrēt mums savu-filmu? Mēs par to interesējamies.

Vai es būtu ar mieru! Ir gan jautājums! Un, kad viņi bija filmu noskatījušies, Mākslinieku apvienība samaksāja man avansā divdesmit piecus tūkstošus dolāru. Tāpat kā lauvu medībās, es biju uzgājis svaigas pēdas pašā pēdējā acumirklī!

2*

35

Es skrēju kā spārnos pie Pītera Krafta. Ar līgumu

rokā icbruku viņa kantorī. Tā vien šķita, mani ieraugot, viņam uznākusi lēkme. Acis Kraftam bija puspievērtas, mutes kaktiņi nošļukuši. Asajos vaibstos jautās bailes.

—  Ko jūs… nesāciet atkal… — viņš it kā aizsargādamies noburkšķēja.

—  Nē, Piter, neesmu še ieradies, lai ko uzsāktu. Gribu jums vienīgi uzdot kādu jautājumu.

—  Kādu? — viņš ar atvieglojuma izteiksmi sejā nomurmināja.

—  Skatieties, — es sacīju, vicinādams jauno līgumu. — Vai esat kādreiz dzirdējis par putnu, kas dēj zelta olas?

Viņš labu laiku neattapās atbildēt.

—   O jā, jā.

•— Nu tad palasiet šo te! — Es uzmetu līgumu uz viņa rakstāmgalda. Vilcinādamies viņš to paņēma roka un sāka lasīt. Es ļāvu viņam iedziļināties līguma saturā, tad izņēmu to no viņa drebošajiem pirkstiem un gāju ārā no kantora. Nekad neesmu tur vairs atgriezies.

Avanss, ko es saņēmu par savu kinofilmu, deva man iespēju norēķināties ar Oskaru. Kad es viņam piedāvāju lielāku summu, viņš atteicās. Tad es, Oskaram nezinot, uzliku ševroletam jaunas riepas, liku pamatīgi pārbaudīt motoru un novietoju mašīnu viņa garāžā — gan jau vēlāk viņš visu ieraudzīs.

Losandželosā es paliku vēl vienu mēnesi, kopā ar Mākslinieku apvienību strādājām pie «Niknās Āfrikas»; es pārskatīju savu grāmatu. Nedaudzajos brīvajos brīžos ar lielu interesi skatījos televīzijas pārraides, pētīdams Amerikas daudzpusīgās programmas. No tā es daudz ko mācījos un, atgriezies Dienvidāfrikā, labāk nekā agrāk sapratu, kādi raidījumi laika kavēklim vislabāk patīk amerikāņu publikai. Biju pārliecināts, ka šīm prasībām atbilstu televīzijas filmu sērija par Āfriku — tās dzīvniekiem un cilvēkiem. Bet te bija vajadzīga citāda pieeja nekā parastā dzīvnieku filmā — šai sērijai jābūt oriģinālai.

Lidojot mājup reaktīvajā lidmašīnā, man dzima ideja par nākamo filmu — «Maiklu ģimene Āfrikā» — filmu, kas parādītu kādas ģimenes patiesos piedzīvojumus lielo zvēru medībās. Sai idejai jāmaina visa mana dzīve.

Mana ģimene redzēs Āfriku: tās dzīvniekus, ļaudis, brīnumus. Mēs kopā ceļosim visdziļākajos džungļos, pa dedzinošām tuksneša smiltīm, pāri varenām upēm un viļņotiem līdzenumiem, cauri mežiem, klajumiem un ielejām, ko es tik labi pazīstu un mīlu.

Un televīzijas skatītāji iztēlē ceļos kopā ar mums, redzēs to, ko esam redzējuši mēs, pašu mājas drošajā patvērumā piedzīvos to, ko mēs piedzīvojām Āfrikā.

MĒS FILMĒJAM ĀFRIKA

tīju iecerētās filmu sērijas vispārējo plānu. — Filmas parādīs afrikāņu ciematu ikdienu, turienes ļaužu dzīvi — kā viņi pagatavo sev drānas, ceļ mājokļus un medī zvērus uzturam, — es stāstīju. — Bez tam es gribu atainot dziļi džungļos dzīvojošo cilšu māņticību 1111 senos rituālus. Daudzi cilvēki nespēj aptvert, ka pat tagad, kad jau pagājuši vairāk nekā simt gadi, kopš džungļos ieradies baltais cilvēks, tur vēl arvien sastopami burvji-pūšļotāji un ļaudis, kas tic burvestībām. Protams, filmās būs arī dzīvnieki. Mans nodoms parādīt uz televīzijas ekrāna viņu dabisko grāciju un mežonību.

— Mēs, protams, stāvam un krītam par tevi, dārgais, — mana sieva Mardžorija teica, — bet vai tev neliekas, ka šī ideja nav visai oriģināla?

Es sapratu, ka mana ģimene ir mazliet vīlusies. Biju tā uzkurinājis viņu interesi, ka Mardžorija un meitenes patiešām gaidīja no manis kādu jaunatklājumu filmu uzņemšanā. īstenībā es jau arī biju iecerējis kaut ko, kas man šķita jauns, bet, pirms ar to nāku klajā, man jābūt skaidrībā, vai mans plāns tiek pieņemts visumā.

(griezies mājās Pretorijā, es tūlīt darīju zināmu ģimenei savu jauno ideju. Pirmām kārtām izklās

Sakumā viņu izteicieni skanēja mazliet bikli: tajos bija gan nopietna vēlēšanās atbalstīt ģimenes pasākumu, bet cauri tai varēja saklausīt skumjas iecietības pieskaņu. Bez šaubām, viņas bažījās, kur pēc mēneša

vai diviem ņcmi naudu dienišķam uzturam. Viņas atzina, ka mans ceļojums uz Angliju un Ameriku visumā bijis veiksmīgs, bet no manis kā no ģimenes galvas varēja gaidīt kaut ko interesantāku par to, ko esmu devis līdz šim.

Es laiski sakrustoju kājas. Vēlējos radīt ap sevi brīvu, nepiespiestu noskaņu un tad viņas pārsteigt ar savu aizraujošo ideju. Tomēr jāatzīst, ka vīram nevajag spēlēt teātri savas ģimenes priekšā: sieva un bērni jau noskatījušies pārāk daudz mēģinājumu un izrāžu, lai tās uz viņiem atstātu jel kādu iespaidu.

Ar sievietei piemītošo, neizprotamo intuīciju Mardžorija tūlīt atminēja manu viltību un visu sabojāja.

—  Tātad mēs darīsim to, ko jau darījuši desmitiem cilvēku? — viņa jautāja. — Džordž Maikl, tev ir kas aiz ādas, un labāk būs, ja tu mums to ātrāk atklāsi vai arī paliksi šovakar bez vakariņām.

Tad viņa palūkojās uz meitenēm.

—  Protams, ja Kerolai un Džūnai tāpēc vajadzēs kavēt skolu, es to nekāda ziņā nepieļaušu.

—   Nu labi, pateikšu ar, — es sacīju. — Tu esi uz īstajām pēdām. Tā būs ģimenes filmu sērija, kurā tēlosi tu, Mardž, un ari Kerola un Džūna. Esmu pārliecināts, ka mēs būsim pasaulē pirmā ģimene, kas dodas šādos safari. Tas vien jau būs nedzirdēts jaunums — darboņi, kuru uzdevums izklaidēt publiku, nosauktu to par īstu «konfekti». Paturi prātā, lai cik labis būtu mūsu filmas, tām noteikti jābūt oriģinālām — tikai tad mēs tās varēsim pārdot.

No Mardžorijas sejas nenozuda noraidošā izteiksme.

—   Mēs abi — tu un es esam pieauguši cilvēki un varam doties, kurp mums patīk. Bet kā būs ar bērnu mācībām?

—   Ceļot, satikties ar neredzētiem cilvēkiem un iepazīt viņu īpatnējos paradumus — tā jau pati par sevi ir laba skola, — es atbildēju. — Bet, ja tu tiešām gribi palikt pie sava — atklāti sakot, arī šo varbūtību esmu apsvēris, — nu, tad es filmēšanu iekārtošu brīvdienās un nedēļas nogalēs. Bez tam es pats uzmanīšu, lai meitenes izpilda savus majas uzdevumus.

Kerola un Džūna — abas mīlēja skolu. Varbūt tas nav sevišķi raksturīgi bērniem daudzās ģimenēs, bet, man liekas, te ir savs izskaidrojums: abas meitenes piedzīvojušas tik daudz interesanta, par ko citi bērni var izlasīt vienīgi grāmatās vai noskatīties kino un televīzijā, tā ka skolas disciplīnu viņas neizjūt kā apnicīgu pienākumu, bet gan kā vēl vienu aizraujošu piedzīvojumu. Protams, viņas daudz neuztraucas, ja gadās izlaist kādas stundas, bet to gan viņas neciestu, ja klases biedri mācībās aizsteigtos viņām priekšā.

Kerolai nupat bija apritējuši divpadsmit gadi, un tuvojās Džūnas astotā dzimšanas diena.

Es jutu, ka Mardžorija kļūst pielaidīgāka.

—   Es negribu, ka bērnus izmanto «īstai konfektei», kā tu to nosauci, — viņa sacīja. — Sevišķi vēl, ja ir runa par mūsu bērniem. Ir jau tiesa, mēs neesam gluži parasta ģimene. Tu nenēsā galvā katliņu un uz kantori katru dienu nestaigā ar lietussargu. Tādu vīru es arī nekad nebūtu apprecējusi. Tāpēc tu vari uz mums paļauties: lai kur tu dotos, mēs būsim kopā ar tevi.

Manas meitas pielēca kājās un metās man ap kaklu. — Tas būs brīnišķīgi! — spiedza Džūna, mani cieši jo cieši apskaudama. — Kāds mums ir burvīgs tētiņš!

Džūna pastiepās uz pirkstgaliem un man kaut ko maigi iečukstēja ausī.

—   Un ko tas nozīmē? — Mardžorija vaicāja.

Es pavēros Džunā, meitene kautrīgi pasmaidīja.

—  Džūna man teica, ka viņai nemaz nebūšot bail, — es paskaidroju.

Ceļojuma plāns, ko es izstrādāju nākamajās dienās, nobiedētu pat pieredzējušu mednieku. Es iekļāvu tajā visus interesantākos Āfrikas apgabalus, protams, ērtāk sasniedzamos, un rezultātā radās karte, kas aptvēra daudzus tūkstošus kvadrātjūdžu: Bangvelo ezers, Mēness kalni, Ituri meži, Kiiimandžāro, Kalahari tuksnesis un desmitiem citu vietu, kuru nosaukumi jaunībā bija iekvēlinājuši manu iztēli. Es mīlēju šīs neapdzīvotās vietas, kur plēsīgie zvēri metas virsū sava miera traucētājiem ar ātrumu, kas pārsniedz trīsdesmit jūdzes stundā; kur nāve uzglūn no klusajiem biezokņiem un šķietami nevainīgajām upēm. Skaista ir šī zeme, bet cietsirdīga un mežonīga.

Tās milzīgajos plašumos, tālu prom no vietām, kur rodama cilvēku palīdzība, es došos ceļojumā ar savu ģimeni. Tāds ir mans aicinājums, kuram es piešķiru tikpat svarīgu nozīmi kā Āfrikas mežonīgo apgabalu apgūšanai, bet ar to starpību, ka līdzi cs ņemšu veselu autokravu kinoiekārtas un iegūtās trofejas būs skatāmas kinokadros, nevis karāsies kā dzīvnieku galvu izbāzeņi manā mājā pie sienas.

Un šajā nepieredzētajā safari kopi ar mani dosies sieva un divi mazi bērni.

Filmēt sākām Krīgera Nacionālajā parkā. Tas ir vecākais savvaļas dzīvnieku rezervāts Āfrikā un aizņem astoņi tūkstoši kvadrātjūdžu, tikai nedaudz mazāk par Sicīlijas salas platību. Vesels ceļu tīkls saista savā starpā trīspadsmit tūristu bāzes, kas izvietotas pašās gleznainākajās vietās visā parka teritorijā.

Krīgera parka dibinātājs ir prezidents Krīgers, kas šāda parka izveidošanu bija paredzējis jau 1884. gadā. Bet tikai četrpadsmit gadus vēlāk šī zemes platība tika pasludināta par dabas rezervātu. Sākumā to nosauca par «Sabi zvēru rezervātu». Tanī ietilpa zemes starp Krokodilu un Sabi upēm (ziemeļos un dienvidos) un starp Lebombo un Drakonu kalniem (austrumos un rietumos).

1902. gadā pēc Dienvidāfrikas kara par parka pirmo direktoru tika iecelts pulkvedis Dž. Slīvensons-Hamil- tons.

Daudzus gadus pulkvedis Stīvensons-Hamiltons nopūlējās lauzt nodokļu maksātāju pasivitāti, — tie nevēlējās izdot savu naudu neapdzīvotu apgabalu uzturēšanai, tāpat viņam bija jācīnās pret medniekiem, kas jau bija iznīcinājuši veselus ganāmpulkus savvaļas dzīvnieku. Arī iezemiešu ciltis bija sašutušas, ka viņām liedz medīt tēvu tēvu medību vietās. Tikai pēc daudzu gadu pūlēm pulkvedim Stīvensonam-Hamiltonam un viņa palīgiem entuziastiem izdevās pārvērst parka teritoriju tādā rezervātā, kādu to bija iecerējis Krīgers; šodien tas ir pats ievērojamākais savvaļas zvēru rezervāts pasaulē.

Vispirms es uzņēmu izmēģinājuma filmu, lai izpētītu, cik liela interese par to ir filmsabiedribām Savienotajās Valstīs. Pēc tam nopietni ķēros pie darba un veidoju sēriju no piecām piecpadsmit minūšu filmām, kurās rit spraiga darbība un ir daudz interesantu, satraucošu momentu. Dažas vissaistošākās epizodes nevarēja iekļaut filmās, bet par tām mums saglabājušās daudzas jaukas atmiņas. Ta, piemēram, atceros — reiz es sagūstīju lamatās desmit pēdu garu pitonu un, ar rokām cieši sažņaudzis tā kaklu, tā ka čūska nevarēja aplī- ties man apkārt, iegrūdu pitona atbaidošo galvu mašīnas logā, kur sēdēja mana ģimene. Sieva un abas meitenes nebija redzējušas mani pienākam, un bailes, kas viņas sagrāba, ieraugot logā šī briesmīgā rāpuļa galvu, gandrīz laupīja viņām jebkuru vēlēšanos vēl kādreiz dzīvē piedalīties lielo zvēru medībās. Es to uzlūkoju par labi izdevušos joku, bet pagāja krietni ilgs laiks, iekams mana ģimene domāja tapat.

Mūsu apkalpotājs Penga piedalījies daudzos mūsu pasākumos. Viņš ir zēns, uz kuru var paļauties, allaž gatavs doties kinoekspedīcijās. Tā kā Penga bija ļoti vērīgs, mēs viņam uzticējām daudzus nometnes darbus; viņš ir ļoti zinātkārs un cenšas iemācīties arvien vairāk.

Pengam bija galvenā loma kādā neparastā epizodē vienā no izbraukumiem uz Bečuānalendu, — epizodē, kas deva vielu pārdomām, vai Āfrikas burvju dakteru izdarībās galu galā nepiedalās kāda pārdabiska vara.

Mēs bijām ierīkojuši nometni maza ciemata tuvumā pie upes — kad nebija darāms nekas svarīgs, es labprāt mēdzu pavadīt dažas stundas krastmalā, makšķerēdams dzeltenas zivis, kurpuras un barberas. Penga un vēl divi zēni savāca žagarus ugunskuram, tad aizgāja uz ciemu nopirkt pašdarītu alu.

Kad Penga ar biedriem atgriezās ar alu, pēc viņu sejām bija redzams, ka viņi grib mums ko svarīgu pavēstīt.

— Baas, rītā aizbrauciet uz ciemu, tur jūs redzēsiet burvi. Ciemnieki saka, viņam ir dikti stipri vārdi — viņš var pateikt, kas notiks, var pārvērst cilvēku kro- kodilā. Stāsta, ko viņš nobur, tas saslimst un nomirst. Pat balto cilvēku zāles nespēj tad glābt.

Mani ļoti interesē mežos dzīvojošo cilšu senie ticējumi. Tie glabāti un kopti simtiem gadu, kopš pašiem cilts sākumiem, un mantoti kā senču gudrība. Es tāpēc nolēmu no rīta doties uz ciemu un aprunāties ar burvi.

Taču Penga nejuta nekādu cieņu pret afrikāņu senajām burvestībām. Ciešā saskare ar baltajiem bija viņā viesusi pārākuma apziņu. Sēdēdams pie sarkani gailošās uguns, virs kuras, kārdinoši čurkstēdamas, cepās gaļas šķēles, viņš zobojās par burvi.

—   Pielūko, — es viņu brīdināju, — rīt tā neizrunājies, kad burvis dzird, citādi tevi, nudien, noburs.

Es to teicu pa jokam.

Pēc brokastīm mēs iebraucām ciematā, ko veidoja grupa no žagariem pītu būdiņu ar zāļu jumtiem; būdas vaļējai ieejai priekšā ciemnieki aizvelk lielu koka zaru, lai mājoklī neieklīst kāds dzīvnieks.

Kamēr mēs, ziņkārīga, melnādaina pūļa ielenkti, karstā saulē gaidījām, Penga sameklēja burvi.

Pēc dažām minūtēm burvis iznāca no kādas būdas un tuvojās mums. Pūlis pašķīrās. Ar ķēmīgi izkrāsoto seju, zaglīgo kaķa gaitu, vizuļiem un amuletiem, kas, burvim kustoties, kratījās un žvadzēja, viņš mums šķita baismīgs.

Es uzrunāju viņu ceremoniāli, parādīdams viņam godu. Kad burvis bija pienācis man klāt, es ievēroju, ka viņam ir ļaunas, asiņu pieplūdušas acis. Viņš man stastīja, ka protot zīlēt pēc mēness un zvaigznēm un izdobtā ķirbī, pildītā ar šķidrumu, kas izvilkts no ba- buīna asinīm, čūskas ādas un krokodila acīm, spējot izlasīt pagātni un nākotni. Es klausījos ar lielu interesi, cenzdamies visu iegaumēt, un cerēju, ka man izdosies viņu pierunāt, lai viņš atļauj sevi filmēt, kad sāks savas maģiskās izdarības. Bet Penga visu izjauca. Viņš skaļi ņirgājās par burvja svinīgajiem vārdiem, vēlēdamies paspīdēt pārējo afrikāņu priekšā ar savu gudrību, ko pārņēmis no balto ļaužu civilizācijas.

Piepeši burvis palēcās atpakaļ, tad sāņus un izstiepa uz Pengu niknumā drebošu roku. Pūlis novaidējās vien, un pat es sajutu šī cilvēka personības varu.

—   Tu apsmej manas varenās burvestības, — viņš ieaurojās spalgā balsī. — Lāsts pār to, kurš uzdrīkstas smieties par manu brīnumdara spēku, — es tevi no- lādul

Pūlis nodrebēja, gaisā nošalca klusināts «ā-āl». Penga tagad kāpās atpakaļ, bolīdams baltas acis.

— Pirms vēl norietēs mēness, tavs saimnieks pacels pret tevi ieroci. Viņš tevi nogalēs, un tavas asinis pārtaps par ūdeni!

Ar kaķa lēcienu, izplestām kājām burvis apsviedās un ieslīdēja savā būdā.

Mēs braucām atpakaļ uz nometni, ausīs mums arvien vēl atbalsojās burvja griezīgie kliedzieni. Penga bija kluss un izbijies.

Turpmākajās dienās, cītīgi noņemoties ar filmēšanu, mums atlika maz laika domāt par burvja negantajiem draudiem, un galu galā mēs tos pilnīgi aizmirsām.

Tad kādu dienu, kamēr es ar sievu un bērniem biju prom no nometnes — mums iegribējās pamakšķerēt zivju bagātajā upē, — pārējie afrikāņu apkalpotāji pierunāja Pengu pavizināties inusu autofurgonā.

Ne brīdi nevilcinājies — bez šaubām, vēlēdamies saglabat savu cieņu pārējo biedru acis, — Penga padevās kārdinājumam. Nekad savā mūžā viņš netika vadījis mašīnu, bet, vērodams mani pie stūres, bija kaut cik iegaumējis, kā jāiedarbina motors, lai mašīna sāktu kustēties. Diemžēl viņš vēl ne tuvu nebija apguvis vadīšanas māku, un iznākums bija gaužām bēdīgs.

Atgriezušies nometnē, visu atradam ar kājām gaisā. Teltis saārdītas, katli, pannas, galdi, krēsli un lampas salauzīti un izmētāti malu malās.

Pats Penga, kā es drīz vien uzzināju, bija aizbēdzis un noslēpies, pārējie kalpotāji aizveda mani pie autofurgona. Mašīna atradās turpat netālu no nometnes grāvī, iestigusi dziļos dubļos.

Sākumā es nodomāju, ka tā ir salauzta un mēs vairs nespēsim pārvietoties, bet, par laimi, izturīgais rāmis bija labi pārcietis visus triecienus, — pēc nelielas apkopšanas motors atkal omulīgi ietikšķējas un strādāja kā pulkstenis.

Pamazām manas dusmas uz Pengu izgaisa un es sāku šo nepatīkamo starpgadījumu uzlūkot par jocīgu piedzīvojumu, kāds tas īstenībā bija. Galu galā šāda epizode lieliski iederētos filmā, es nospriedu un nolēmu, ka ta jāatkārto.

Protams, vispirms vajadzēja atrast Pengu — galveno varoni, un puiši izklīda pa visu apkārtni, lai sadzītu viņa pēdas.

Penga, bīdamies manu dusmu, bija iegājis dziļi mežā. Es raizējos par viņu, jo puisis nebija apbruņots, un man bija ienākušas ziņas, ka tuvumā manīts leopards. Sis zvērs uzbrūk citādi nekā lauva: tas klusu glūn slēpnī, tad metas virsū upurim no muguras.

Es paņēmu šauteni, un mēs gājām meklēt Pengu. Puiši bez grūtībām sazīmēja viņa pēdas, un mēs devāmies arvien dziļāk un dziļāk džungļos. Pēkšņi pēddziņi apstājās un es sadzirdēju kaut kur pa kreisi lūstošu zaru troksni. Es iekliedzos, domādams, ka tur ir Penga. Bet troksnis nerimās, tas šķita pārāk spēcīgs, neizklausījās, ka tur staigātu cilvēks. Mēs zagāmies tuvāk. Piepeši kādā klajumā ieraudzījām ziloņu māti plosām koku. Es atbrīvoju šautenes drošinātāju, bet zilonis, mūs pamanījis, ielumpačoja krūmos. Atgriezāmies uz Pengas atstātajām pēdām. Tagad es biju no tiesas nobijies. Sastapšanās ar ziloni skaidri parādīja, kādām briesmām sevi pakļāvis neapbruņotais Penga. Mēs steidzāmies uz priekšu.

Apmēram pēc stundas ieraudzījām Pengu kādas lau- ces pašā viņā galā.

—   Nāc atpakaļ, muļķa zēn! — es kliedzu. Bet viņš bēga projām. Vajadzēja rīkoties stingri un noteikti. Es divreiz izšāvu pāri viņa galvai. Penga pārbijies apstājās. Mēs pieskrējām pie viņa, un es sāku skaidrot, ka neesmu dusmīgs. Bet viņš neprātīgas bailēs trīcēja un drebēja, valbīdams acis.

—  Bvana, — viņš klabošiem zobiem izgrūda. — Burvja lāsts!

Tad es visu atcerējos. Kopš tās dienas par noslēpumainajām džungļu burvestībām nerunāju vairs tik pašpārliecināti kā agrāk.

Nometnē Penga beidzot nomierinājās, un es viņam pastāstīju savu nodomu uzņemt viņu filmā pie mašīnas stūres. Viņš klausījās spožām, platām acīm pārsteigts un iepriecināts.

Diena mums pagāja, sakārtojot nometni, bet otrā rītā viss bija sagatavots filmēšanai. Ar lielu skavu es nostiprināju kinokameru uz motora pārsega un pavērsu objektīvu pret kabīni, lai uzņemtu Pengas sejas izteiksmi. Pats biju nodomājis uzmesties uz mašīnas labā priekšējā spārna un vērot Pengas rīcību, dodot vajadzīgos norādījumus.

—   Redzi, Penga, tas tur apakšā ir sajūgs. Uzspied uz tā ar kāju un turi, kamēr es teikšu diezgan. Un tas, — rādīdams uz akseleratora pedāli, es turpināju, — piedod motoram gāzi. Ja tu to spiedīsi ļoti stipri, pieplūdīs pārāk daudz gāzes.

Es viņam liku izpildīt šīs darbības vairākas reizes, līdz šķita, ka viņš saprot, tad parādīju, kā samazināt ātrumu un apstādināt mašīnu. Man nebija nekādu ļaunu nojautu, kad es ieņēmu savu vietu uz spārna un Penga apsēdās pie stūres; motors strādāja nevainojami, es devu signālu braukt.

Rāviens — un mašīna gandrīz palēcās gaisā, es tik tikko nenovēlos no nedrošā sēdekļa; bīstami tuvu radiatoram pazibēja koku puduris.

—   Pagriez stūri! — es kliedzu. Penga tik centīgi izpildīja manu pavēli, ka tikko neapgaza mašīnu. Kaut kā izlīdzinājis gaitu, viņš trakā ātrumā drāzās uz nometni. Es visiem spēkiem pūlējos noturēties savā vietā un neievēroju, kurp mēs traucamies, kad piepeši pamanīju Mardžoriju un bērnus skrienam, cik jaudas, projām no nometnes.

—   Penga! — es bļāvu, cenzdamies pārkliegt motora rūkoņu. — Noņem kāju no akseleratora, vai dzirdi, tūlīt pat noņem!

Mašīna šāvās uz priekšu vēl ātrāk. Pengu bija sa- grābusi panika, kamēr mēs līkumojām starp kokiem un krūmiem.

Pengas galva sitās vējstiklā, bet rokas krampjaini žņaudza stūri. Viņš to ir nedomāja atlaist, un man bija tāda sajūta, ka tūlīt, tūlīt mana galva tiks atrauta no pleciem.

Kad vēlreiz garām aizzibēja nometne, es ieraudzīju priekšā milzīgi lielu koku; ap četras pēdas 110 zemes, tieši mūsu apdullušās mašīnas ceļā, rēgojās resns, nokaltis zars. Es zināju, ka pēc dažiem mirkļiem mēs tajā ietrieksimies.

Tai brīdī, kad mašīna iedrāzās kokā, es instinktīvi pieliecu galvu. No trieciena kinokamera atrāvās no pārsega, sadauzīja vējstiklu un ievēlās kabīnē. Koka zars man drausmīgi iebelza pa kreisajiem sāniem un norāva rriani no mašīnas spārna, es aizripoju vairākus jardus pa garo zāli.

Kamēr es sakņupis gulēju zemē, mašīna turpināja trako skrējienu, tenteriski nošļūca lejā pa nogāzi, ar degunu iegrūdās dziļi dubļos — un apstājās.

Lēnām es atvēru acis un ar atvieglojuma sajūtu ieklausījos, kā liegs vējiņš čabina koku lapas. Mežs īsu brīdi man likās dīvaini kluss, tad es izdzirdu, ka šurp steidzas cilvēki.

Kad Mardžorija un bērni mani atrada, es jau biju piecēlies kājās un taustīju savu ķermeni, lai pārliecinātos, vai kauli veseli. Mana sieva bija bāla aiz pārbīļa, bērni raudāja. Es mēģināju smaidīt, lai viņus nomierinātu, bet asa sāpe ribās lika man saviebties.

—  Laikam būšu lauzis dažas ribas, — es ar pūlēm izdabūju.

—   Ja tik vien, tad tu vēl esi viegli ticis cauri, — Mardžorija sacīja. — Tā taču bija muļķīga iedoma. Tu varēji nosisties.

Sajā brīdī pie mums pienāca nometnes puiši, balstīdami Pengu — trīcošu, bet citādi sveiku un veselu. Acīm redzot, mašīnai slīdot lejā pa nogāzi, viņš bija mēģinājis izmeslies pa kabīnes durvīm. Zaudējis līdzsvaru, puisis iekritis ar seju dubļos; acu baltumi viņa notrieptajā sejā tagad spīdēja kā divas spožas zvaigznes melnā naktī. Par spīti sāpošajam sānam, es nevarēju apspiest smaidu.

Un atkal man palaimējās — arī šoreiz mašīna nebija necik daudz cietusi.

Mēs to drīz savedām kārtībā, sakrāvām tajā visas mantas un gatavojāmies doties atpakaļ uz Pretoriju, lai man izdara rentgena uzņēmumu.

Ārsts apstiprināja manas bažas — es biju lauzis trīs ribas. Bet man bija arī viens mierinājums: filma nebija sabojāta.

Ārsts mani apjoza ar trīs collas platu, lipīgu, elastīgu pārsēju un ieteica to nenoņemt apmēram divas nedēļas.

—   Bet kā es to dabūšu nost? — es jautāju.

—   Iesēdieties karstā vannā, pārsējs izmirks un viegli atlobīsies, — ārsts paskaidroja.

Bet ar to manas nelaimes vēl nebeidzās. Izrādījās, ka mana āda nepanes lipīgo pārsēju, jo pēc trim dienām zem tā parādījās izsitumi un tulznas. Ciezdams lielas sāpes, mēģināju pārsēju noņemt, bet mērcēšana siltā ūdenī neko nelīdzēja, tas nebija tik viegli noņemams. Veltīgi izmēģinājos pārsēju atmiekšķēt ar spirtu uu citiem līdzekļiem, kādus man draugi ieteica, līdz beidzot, galīgi izmisis, nolēmu pārsēju noraut. Sī procedūra izrādījās viena no vissāpīgākajām, kādas man nācies piedzīvot. Pārsēju atraujot, lieliem gabaliem tika noplēsta arī mana tulznainā āda. Ilgāku laiku nēsāt kreklu man bija tīrās mocības.

Kamēr tapa mūsu piecas filmas, mums allaž laimējās piedzīvot daudzas interesantas situācijas un atgadījumus. Protams, bija arī sava tiesa neveiksmju, bet visumā mums ārkārtīgi paveicās: mēs ieguvām neparastus, vērtīgus dzīvnieku kadrus.

Viens no mūsu pašiem lielākajiem panākumiem bija brauciens uz Bečuānalendu, kur es gribēju uzņemt filmu ar nosaukumu «Kerola Kamas zemē». Sajā izbraukumā mums izdevās uzņemt kādu epizodi, par kuru daudzi kritiķi vēlāk, pēc filmas noskatīšanas, izteicās, ka tā ir mūsu vienreizēja un neatkārtojama veiksme.

Tas notika drīz pēc rītausmas, kad mēs sēdējām savā novērošanas platformā, ko dienu iepriekš nometnes puiši bija ierīkojuši milzīga vīģeskoka zaru dakšā, Limpopo upes krastā. No šīs izdevīgās vietas cerējām nofilmēt dzīvniekus, kad tie nāks pie upes dzert agri no rīta, pusdienas laikā un pievakarē. Ta bija arī iecienīta peldvieta ziloņiem — daudzos iepriekšējos ceļojumos es tiku redzējis, kā viņi veseliem bariem draiski plunčojās ūdenī, noklādami masīvos pelēkos ķermeņus ar biezu kārtu vēsu dubļu.

Savai ģimenei es tiku daudz stāstījis par šo skaisto vietu, kā arī par daudzajiem un dažādajiem dzīvniekiem, kuri to apmeklē, tāpēc mana sieva un abas meitenes dega nepacietībā visu skatīt savām acīm. Es biju pārliecināts, ka viņas nebūs vīlušās.

Sajā izbraukumā mums pievienojās Džons Limbe- rijs, fotogrāfs, kas daudzus gadus ar mani kopā bija gan medījis, gan fotografējis lielos savvaļas dzīvniekus. Es zināju, ka viņš prot iegūt vislabākos uzņēmumus, nereti pat grūtos, bīstamos apstākļos.

Aiz mums virs koku galotnēm parādījās saule, apgaismodama masīvo klinšu sienu otrpus upes, ap simt jardu no krasta; klintis veidoja dabisku barjeru starp upi un pretējā krasta džungļiem. Pa platu klinšu spraugu tieši mums pretī bija redzami rasoti koki, kas rīta saulē vizuļoja un laistījās varavīksnes krāsās kā sīksīku spogulīšu miriādes. Džungļi lēnām modās. Kalnu kanārijputniņi sveica sauli melodiskiem treļļiem. Koku galotnēs spalgi kliedza zivju ērgļi. Starp akmeņiem un meldriem burbuļoja ūdens. Te bija tīkams miers un atpūta. Es aizvēru acis un klausījos šīs džungļu simfonijas brīnišķīgajās skaņās. Tad man acu priekšā neskaidri iznira saules pielietas bijušo dienu ainas: medības un safari, iezemiešu dejotāji visā savā krāšņumā un mežonīgumā, pāri klajumiem bēgoši dzīvnieki, — visi šie lēli kā draudzīgas ēnas pulcējās ap mani, cits citu nomainīdami, katrs ar savām dārgām pagātnes atmiņām. Kāda laime, es domāju, ka mana ģimene kaut mazliet iepazīs to dzīvi, kuru pats esmu dzīvojis un kura man sagādājusi tik daudz prieka!

Cauri rīta sapnim es dzirdēju kinokameras dūkoņu. Mardžorija mani iedunkāja un čukstēja: — Dieva dēļ, mosties! Vai esi nācis še gulēt vai uzņemt filmu?

Es atvēru acis un redzēju, ka viņa lūkojas manī un smaida.

— Varu derēt, ka tu atkal esi izsapņojis kādas jaunas idejas, — viņa pārmetoši sacīja.

Es pavēros Kerolā. Viņa filmēja lielu bifeļu baru, kas slāja cauri klinšu spraugai uz upi. Daži no bara vadoņiem jau stāvēja līdz ceļiem ūdenī un dzēra.

Sākums bija labs — visu rītu mūsu kinokameras filmēja daudzos dzīvnieku pulkus, kas it kā pēc noslēpumainas pavēles iznāca 110 klusajiem krūmu biezokņiem. Tikpat mierīgi, kā bija ieradušies, viņi atkal aizgāja. Ziloņu, gnu, impalu, žirafu un kudu bari sekoja cits citam nebeidzamā straumē.

Saule jau bija pakāpusies krietni augstu pie debesīm, karstums pieņēmās un kļuva neciešams. Vīģeskoka biezā lapotne virs mūsu galvām pasargāja mūs 110 spiedīgajiem, dedzinošajiem saulstariem, un drīz vien mums uzmācās snaudiens. Piepeši gandrīz turpat zem mūsu platformas izdzirdām sausu lapu čabēšanu, rūcienu un klusu vaidu. Pavērāmies lejup un ieraudzījām gepardu, kas bija uzbrucis jaunai impalai. Gepards turēja impalu, sagrābis pie rīkles, un lēnām žņaudza. Saspringtā klusumā norisa cīņa starp uzbrucēju un tā upuri, tikai geparda astes galiņš viegli vilnīja no vienas puses uz otru. Impala smagi elsa, zemu noliekusi galvu ar asajiem, uz priekšu vērstajiem ragiem. Zemē bija asinis, un asinis pilēja arī no brūces impalas sānos, kur bija iecirtušies geparda asie zobi. Tā nebija vienpusīga sadursme. Arī impalas ragi bija notriepti sarecējušām asinīm, un divas dzijas, garas brūces stiepās pāri geparda krūtīm. Gepards bija pārāk aizņemts ar savu upuri, pūlēdamies to ātrāk nogalēt, un nedzirdēja mūsu kinokameru dūkoņu, kaut gan mēs darbojāmies tikai kādas divdesmit pēdas virs viņa. Sai skatā bija neiedomājama nežēlība, bet arī lieliskums.

Nāves bailēs, kas vairoja viņas spēkus, impala izmisīgi tiecās atbrīvoties no dzelžainā tvēriena un raustīja un svaidīja uzbrucēju ap sevi, līdz visa zāle un sīkie krūmi vairāku jardu plašā lokā bija sabradāti un nomīdīti. Bet gepards neatlaidās, ne uz mirkli viņš nepārstāja žņaugt impalas kaklu. Pamazām impala zaudēja spēkus un ar guldzošu skaņu, pa pusei blējienu, pa pusei kunkstienu, sabruka uz ceļiem, novēlās uz sāniem un, pāris reižu vāji noraustījusies, palika guļot.

Impala bija izbeiguši pretošanos, bet gepards vēl kādu brīdi turēja viņu sakamptu, tad piecēlās, nopurinājās kā liels suns un beidzot ķērās pie maltītes. Ar mežonīgu kampienu viņš pārplēsa jūga vēnu un badīgi laka siltās asinis, kas plūda no impalas kakla. Kad slāpes bija remdētas, zvērs sāka plosīt beigtā dzīvnieka gurnu.

Pēkšņi krūmos pa labi no mums atskanēja draudīgs rēciens.

— Lauva, — es čukstēju.

Gepards pacēla galvu, palūkojās uz krūmiem un dusmīgi ieņurdējās. It kā uz burvja mājienu no džungļu krēslas spožas saules pielietajā klajumā visā savā draudīgajā varenībā parādījās liela lauvene. Viņa pašapzinīgi tuvojās gepardam, it kā viņai vienai pašai piederētu džung|i ar visu, kas tur mīt. Dažus so|us no beigtās impalas lauvene apstājās, pamezdama nevērīgu skatienu visapkārt, pilnīgi ignorēdama gepardu, kas baisā stūrgalvībā bija apņēmies neatkāpties no sava medījuma. Kā ringa cīnītāji abi zvēri nikni mēroja viens otru skatieniem. Tad gepards nedroši paskrēja pretī lauvenei un izgrūda spalgu, satrauktu kliedzienu. Lauvene vēl arvien nelikās par viņu zinis, un viņš drūms aizvilkās atpakaļ pie pamestās maltītes. Nenolaizdams acis no lauvenes, viņš sāka badīgi plēst savu laupījumu.

Mūsu kinokameras, uzņemdamas katru šīs neparastās divkaujas sekundi, skaļi dūca man ausīs, es pat baidījos, ka dzīvnieki to izdzirdēs un iebēgs krūmos. Bet, par laimi, viņi pat nepaskatījās uz mūsu pusi.

Lauvu mātīte no jauna tuvojās gepardam, bet šoreiz galva viņai bija pieliekta, dziļi ierauta plecos. Gepards izaicinoši pieplaka pie zemes un drosmīgi blenza uz lauveni, šļākdams slienas un nikni rūkdams. Droši vien, es nodomāju, gepardam pietrūks drosmes stāties pretī zvēru karalienei. Viņš to nedarīja. Viņš mēģināja lauveni iebiedēt, bet nekas neiznāca. Kolīdz lauvene grasījās mesties uz priekšu, gepards aizlēca drošā attālumā un 110 turienes drūmi noraudzījās, kā zvēru karaliene aprij viņa maltīti.

Visu šo skatu es un mans fotogrāfs uzņēmām filmā.

Man bija neizsakāms prieks par reto izdevību uzfilmēt šādu fantastisku epizodi. Bet tobrīd es vēl nezināju, ka mums būs lemts redzēt arī tās dramatisko noslēgumu.

Mēs palikām uz platformas, kamēr lauvu mātīte, krietni pieēdusies, lēnām aizvilkās līdz ūdens malai dzesēt slāpes. Tad, izgrūzdama veselu virkni šaušalīgu rēcienu, viņa nozuda biezā meža krēslā.

Pēc lauvenes aiziešanas mēs vēl nogaidījām kādas trīsdesmit minūtes, tikai tad rāpāmies zemē no platformas, lai dotos atpakaļ uz nometni. Penga gāja pa priekšu, mēs rindā aiz viņa — tā mēs soļojām pa šauro džungļu taku.

Kerola un Džūna satrauktas pārrunāja šārīta notikumus.

Bijām nogājuši apmēram jūdzi pa drūmu, krēslainu mežu. Neciešami oda pēc pūstošiem augiem, kurus no dedzinošajiem saules stariem sargāja koku biezie lapu vainagi. Gaiss te bija vēss un mitrs. Zvēru taka, pa kuru mēs gājām, aizlocījās kā čūska cauri biezam krūmājam un nokarenām papardēm. Mēs iztraucējām no rīta snaudas meža fazānus; viņi kādu brīdi skrēja mums pa priekšu pa taku, tad aši sasita spārnus, skaļi ieķērcās, pacēlās gaisā un pazuda virs kokiem. Jo dziļāk mežā, jo mežs kļuva biezāks un tumšāks, tikai rets gaismas stars spēja izlauzties cauri lapu griestiem, ko veidoja tūkstošiem cieši cits citam līdzās augošo koku galotnes. Tikai tiešā tuvumā bija saskatāmi stumbri. Kā milzīgs okeāns visapkārt tūka un viļņoja lapotnes.

Mēs gājām tālāk un tālāk, mežs pamazām kļuva retāks un izbeidzās. Taka tagad ievijas pļavās ar sešas septiņas pēdas augstu ziloņu zāli.

Zāle bija pilna trokšņainas dzīvības: zuzēja kukaiņi, rosījās putni, mums tuvojoties, aizbēga zvēri. Negaidot pļava izbeidzās, un mēs izgājām garā un šaurā līdzenumā, no kurienes pusjūdzi tālāk ieraudzījām starp kokiem vijamies augšup mūsu nometnes ugunskura dūmus.

Es neviļus pametu skatienu pa labi uz augstu klinšu grēdu un pamanīju kādas klints virsotnē kalnu ērgli. Lielā putna poza man šķita mazliet neparasta. Es vērsu uz to savas ģimenes uzmanību, tūlīt paņēmu kameru un sāku filmēt. Pēkšņi ērglis zemu pietupās, izstiepa kaklu, it kā gatavodamies uzbrukt kādam mums neredzamam pretiniekam.

—   Baas, — es dzirdēju Pengu sakām, — viņš laikam grib noķert šito trusi.

Es palūkojos Pengas norādītajā virzienā un apmēram sešdesmit jardus sev priekšā ieraudzīju zaķi, kas plūkāja īso zālīti.

—   Ņem priekšā zaķi, — es iečukstēju Džonam, kas tagad jau bija sagatavojies filmēšanai, — es filmēšu ērgli. -

Tikko biju uztvēris ērgli savā skatu meklētājā, kad putns pameta klinti un kā bulta šāvās lejā uz zaķi. Es turēju ērgli fokusā tik ilgi, līdz tas kā akmens uzkrita šausmās sastingušajam zaķim un, ar varenajiem nagiem cieši aptvēris drebošo upuri, bez redzamas piepūles pacēlās ar to spārnos. Ērglis ar savu nastu uzvaroši uzlidoja augstu gaisā, tad kādus divsimt jardus tālāk slīdēja lejup.

—  Tagad ātri turp! — es sacīju. — Slēpies aiz šīm klintīm, lai viņš tevi neierauga.

Kā ēnas mēs slīdējām no klints uz klinti, līdz beidzot, palūkojušies pāri kādam lielam akmens bluķim, ieraudzījām ērgli, zem kura, pūlēdamies atbrīvoties, locījās zaķis; lielais putns ar zvīņainajiem nagiem centās nospiest zaķi pie zemes. Asie nagi žņaudza arvien ciešāk, un zaķis ātri zaudēja spēkus.

Sajā nervu sasprindzinājuma brīdi kameru nepārtraukto dūkoņu mēs izjutām kā atvieglojumu.

—   Ak, tētiņ, cik briesmīgi! — Kerola izsaucās, kad ērglis iecirta zaķa miesā savu kā bārdas nazis aso knābi. Patiešām, tas bija baismīgs skats, bet arī te parādās Āfrika — viena tās šķautne, kuru izdodas redzēt tikai nedaudziem.

Nonāvēt vai tikt nonāvētam — tāds ir nepielūdzams dabas likums, un nekad tas nemainīsies. Mēs nespējām palīdzēt zaķim. Sai drāmā mēs piedalījāmies kā skatī- taji, pasīvi vērodami un fotografēdami.

—   Džordž, skaties, skaties, — Mardžorija dedzīgi čukstēja. Mēs pārsteigti ieraudzījām, ka no kāda krūma iznāca gepards un — gandrīz neticami! — tam uz krūtīm bija divas dzijas, garas brūces.

—  Tas pats gepards, kurš noķēra impalu, — Penga sacīja.

Tā nenoliedzami bija sagadīšanās, bet tā uzskatāmi parādīja džungļu dzīves nežēlīgo likumu un tiesību ciklu. Tikai pirms neilga laika mēs redzējām, kā šis gepards nogalēja impalu un kā lauvu mātīte viņu padzina no laupījuma. Kādā citā vietā ērglis nonāvēja zaķi, un nu bija pienākusi viņa kārta tikt padzītam. Abiem notikumiem ir kopīga raksturīga pazīme — stiprākā tiesības.

Pirms vēl ērglis paguva paķert savas maltītes atliekas un aizlaisties, gepards ar zibenīgu tvērienu sakampa beigto zaķi. Viņš to izrāva pārsteigtajam ērglim no kāju apakšas un lepni slāja prom uz tuvējo krūmu, kur karīgi sāka tiesāt saplosītās paliekas.

Gaisā lidinājās mežonīga niknuma pārņemtais ērglis. Mēs vērojām, kā viņš riņķoja virs nelūgtā viesa, spalgi, izaicinoši ķērkdams. Piepeši ērglis kā akmens nokrita uz geparda muguras, asie nagi ievilka mīkstajā kažokā asiņainas svītras. Tā bija atmaksa. Atkal un atkal lielais putns slānīja savu ienaidnieku, tā ka galu galā gepardam vajadzēja meklēt glābiņu krūmu biezoknī. Vienu maltīti viņam bija nozagusi lauvene, tagad viņš bija apņēmies aizstāvēt savas tiesības uz otro.

Vēl vairākas minūtes ērglis riņķoja gaisā, tad nometās uz augstas klints mūsu aizmugurē. Es nešaubījos, ka turpat uz klints dzegas atrodas viņa ligzda, un domas man sāka družaini darboties. Laikam, kad es kaut ko domāju, manā sejā iegulst dīvaina izteiksme, jo, tikko biju izlēmis sagūstīt ērgli, Mardžorija izjauca manu domu gājienu:

—   Ko tu tagad domā darīt?

—   Kā tu zini, ka es gribu kaut ko darīt? — es apjautājos.

—   Ak vai, pazīstu tevi pārāk labi, lai jau pēc sejas izteiksmes uzminētu, kas tev prātā. Varu derēt, ka tu domā sagūstīt ērgli vai kaut ko tikpat neiespējamu.

—   Ta nu ir, tieši to es darīšu, un es tev pierādīšu, ka tas nav neiespējams. Ērglis ir ļoti izbadejies, un mums nebūs grūti ievilināt viņu slazdā, ko es pagatavošu.

—  Ak, tētiņ, cik interesanti! — Kerola iespiedzās.

—   Nezinu, vai mans plāns izdosies ar tik lielu putnu kā šis ērglis, tomēr ir vērts pamēģināt. Kā zēns es mēdzu ķert vanagus ar būrītī ieliktu peli. Būrīti es vadāju sev līdzi uz velosipēda, braukāju apkārt tik ilgi, līdz ieraudzīju vanagu. Tad noliku būrīti zemē labi redzamā vietā. Paņēmu garu, izturīgu auklu ar cilpu vienā galā un rūpīgi uzmaucu to uz būrīša smailes. Lamatas gatavas! Vanags ieraudzīja peli, mazliet palidinājās, lai pārliecinātos, ka briesmas nedraud, tad uzmetās uz būrīša un mēģināja izraut peli caur būrīša stieplēm. Nu bija laiks rīkoties. Spēcīgs auklas pierāviens — un deviņos gadījumos no desmit cilpa cieši savilkās ap vienu un dažreiz pat ap abām vanaga kājām. Man atlika vienīgi sagrabt vanagu un iemest maisa.

Penga sāka smieties un sacīja:

—   Baas laikam pats meklē sev nelaimi. Tas putns — viņš ir par daudz stiprs un dikti nelabs.

—   Man liekas, Pengam taisnība, — Džons piebalsoja. — Liels ērglis nav tas pats, kas mazs vanags.

—  Ja mans vīrs kaut ko ieņēmis galvā, nekas viņu neatturēs, — Mardžorija paskaidroja. — Lai pamēģina vien — no tā nekāds ļaunums necelsies.

—   Mēģināsim, — es teicu. — Iesim uz nometni un pagatavosim lamatas. Būs labi jāpastrādā, bet tas ir to vērts. Iedomājies tikai, kāda lieliska epizode iznāktu, ja pirmāk uzņemtajiem kadriem mēs vēl pievienotu ērgļa sagūstīšanu!

Atgriezies nometnē, es sāku gatavot būrīti no lokanām klūdziņām, tam vajadzēja būt tik lielam, lai tajā varētu ievietot dzīvu zaķi. Kamēr es strādāju, Penga ar vienu no nometnes zēniem aizgāja izlikt atjautīgi pagatavotās afrikāņu lamatas, ar kurām saķert zaķi — ēsmu ērglim.

Otrā rītā Penga gāja tās pārbaudīt un — ko tu neteiksi! — drīz vien atgriezās ar prāvu zaķi. To tūlīt ielikām būrī; apbruņojušies ar diviem maisiem, garu, izturīgu makšķeres auklu tin pagatavoto būri atkal ieradāmies līdzenajā klajumā pie klintīm.

Pamatīgi apskatījis ērgļa ligzdas vietu, es izvēlējos laukumiņu lielas klints pakājē, daļēji. apaugušu kupliem, lapotiem krūmiem. Tā bija dabiska, ļoti izdevīga paslēptuve. Būri ar ēsmu noliku klajumā uz maza pau- guriņa, tā ka ērglis to viegli varēja saskatīt no visām pusēm. Uz būra rūpīgi izplāju cilpu, parbaudīju, kā tā savelkas, tikai pēc tam mēs atgriezāmies slēptuvē. Uzstādījām kameras un ierīkojāmies pēc iespējas ērtāk, cik nu tas šādā šaurībā iespējams, un pacietīgi gaidījām, kas notiks.

Kad jūs gaidāt, paslēpies Āfrikas biezo krūmāju klusumā, sākumā nedzirdat nekā, bet, kad auss pieskaņojusies klusumam, jūs sākat saklausīt klusas pirmatnējās džungļu pasaules balsis. Tās ir vājas, tik tikko sadzirdamas skaņas, ko uztver un atšķir tikai ietrenēta auss. Pamazām jūs saklausāt arvien vairāk un iemanāties atšķirt tik neparastas skaņas kā tālu zāles putna svilpošanu, dzirdat griezīgu vārnas ķērkšanu, meža bišu sanēšanu, vaboļu dūkšanu un sienāžu sisināšanu.

Bija nepieciešams liels gribasspēks, lai atturētos no smēķēšanas un sarunām, mēs neuzdrošinājāmies pat izvilkt kabatas drānu, lai noslaucītu no pieres sviedrus, ko radīja arvien pieaugošais karstums. Pilnīgā klusumā gaidījām un klausījāmies. Es piebikstīju Mardžo- rijai, rādīdams uz diviem kalnu trusīšiem, kas necik talu no mums uz šauras klints dzegas spēlēja kaut ko līdzīgu paslēpēm. Noraudzījāmies viņos krietni ilgi ar lielu patiku. Tik ļoti bijām iegrimuši trusēnu jocīgo rotaļu vērošanā, ka aizmirsām ērgli, un, ja vien abu zvēriņu uzmanību piepeši nebūtu piesaistījis kaut kas gaisā, mēs tā ir nepamanītu sīko, melno punktiņu, kas riņķoja augstu debesīs virs mums.

Pamazām melnais punkts auga arvien lielāks. Tagad abi kalnu trusēni, sastinguši kā bronzas statujas, cieši lūkojas debesīs uz riņķojošo melnumu. Es pametu acis uz zaķi būrī ap trīsdesmit jardu tālāk, lai pārbaudītu, vai ēsma pietiekami labi redzama., Zaķim laikam patika gozēties saulē, jo viņš bija cieši aizmidzis.

Pēkšņi abi truši atdzīvojās, pārlingoja pāri klints dzegai un pazuda.

—   Ērglis! Tur jau viņš nāk, — čukstēja Penga.

Mēs paslēpāmies dziļāk zalē, neuzdrīkstēdamies pat

pakustināt sastingušos, sāpošos locekļus aiz bailēm, ka acīgais ērglis var mūs ieraudzīt un piesardzīgi aizslīdēt projām. Ikreiz, kad viņš lidoja virs mūsu galvām, uz zemes mūsu priekšā krita viņa ēna.

Būrī ieslodzītais zaķis ērglim laikam šķita savāds, neizprotams radījums, jo lielais putns ik pēc brīža šāvās lejā dažas collas virs būrīša, it kā gribēdams to pamatīgāk apskatīt, tad atkal slaidi pacēlās stāvus gaisā, lai nākošajā mirklī no jauna grieztos atpakaļ un lidinātos virs saulē snaudošā zaķa.

—   Kā zaķis tik mierīgi var gulēt? — Mardžorija brīnījās.

Bet, pirms es paguvu atbildēt, Džons paskaidroja:

—   Džordžs iedeva zaķim krietnu devu konjaka un tikai tad ielika būrī, lai zaķis, ērglim tuvojoties, nekristu panikā vai pat neizlauztos ārā.

Beidzot ērglis nolaidās zemē divu pēdu attālumā no būra. Zaķis sakustējās un izslēja vienu ausi. Gatavodamies uzbrukt būrim, ērglis uzboza pakauša un kakla spalvas. Vienu mirkli es baidījos, ka tas var aiznest būri ar visu zaķi.

Mēs aizturējām elpu. Es aptinu makšķeres auklu cieši ap roku. Ērglis vilcinājās. Nekad viņš vēl nebija redzējis zaķi, kas no viņa nebaidās, un nekad nebija redzējis šo dzīvnieku tik dīvainā aizsegā. Ērglis bija apmulsis. Ērgļiem raksturīgajā neveiklajā gaitā viņš pa- klumzāja trīs četrus soļus uz būra pusi un, piešķiebis galvu, mirkli vēroja zaķi, tad palēcās un nosēdās uz būra.

Es drudžaini parāvu auklu. Ērglis sazvārojās un nokrita, mīksti atsizdamies pret zemi. Sajā kritiskajā brīdī es nevarēju zināt, vai cilpa savu paveikusi vai arī, pakļūdama zem putna kājām, vienīgi izsitusi viņu no līdzsvara. Vēl jo nedrošāks es jutos tāpēc, ka aukla manās rokās bija kļuvusi pavisam vaļīga. Nedrīkstēja zaudēt laiku — es pielēcu kājās un drāzos pie putna. Sabijies ērglis savēcināja platos spārnus un laidās prom. Aukla manās rokās saspringa; izskatījās gandrīz tā, it kā ērglis būtu sastindzis gaisā un es viņu nemitīgi raustītu aiz auklas. Penga pieskrēja pie manis, vicinādams abus maisus, un satraukts deva norādījumus visiem, kas gribēja viņā klausīties.

— Misi Kerol, misi Džūn, ejiet prom, ejiet prom! Medeni, lūdzu, nenāciet klāt! Tas putns ir diktan dusmīgs. — Un man: — Baas, rauniet viņu zemē! Seku, maiss, šeku maiss! Rauniet viņu zemē!

Novilkt zemē šo putnu bija tas pats, kas mēģināt ar virvi aizturēt viesuļvētru. Viņa spārnos bija neiedomājams spēks, un aukla dziļi griezās manā rokā.

Mūsu satraucošais cīniņš ilga vairākas minūtes, līdz beidzot, pārvarot mokošās sāpes, man izdevās dabūt milzīgo putnu zemē; nu tas gulēja kādas desmit pēdas atstatu no manis kā krastā izmesta zivs.

Es uzsaucu Pengam, lai uzmet tam virsū maisu, bet, pirms viņš to paguva izdarīt, ērglis pacēlās gaisā un uzbruka man kā piķējošs bumbvedējs. Es atlēcu sānis un parāvu auklu. Ērglis sagriezās gaisā un nokrita uz zemes, bet tai pašā brīdī bija atkal augšā un metās man virsū. Vēlreiz es zibenīgi palēcu sānis un parāvu auklu, un vēlreiz ērglis novēlās zemē. Pa to laiku Penga nepārtraukti riņķoja man apkārt, pūlēdamies uzmest ērglim virsū maisu, bet putnam izdevās veikli izvairīties no viņa, un es baidījos, ka Penga galu galā sapīsies auklā un kļūs man par traucēkli.

Mani ģimenes locekļi stāvēja mazliet atstatu, bet, izkliegdami brīdinājumus un padomus, vērta jucekli vēl jo lielāku. Cauri visai šai jezgai es vēroju, ka Džons Limberijs vienā mierā mūs filmē no dažādiem rakur- siem un stāvokļiem, viņu, acīm redzot, nebiedēja un nesatrauca apkārtējais troksnis un putekļi.

Galu galā man izdevās pievilkt ērgli sev klāt līdz četrām pēdām, un es to turēju guļus uz muguras, nemitīgi raustīdams aiz kājām, tikko tas man grasījās uzbrukt.

Piepeši aukla manā rokā kļuva vaļīga, es tūlīt atskārtu, ka tā mezgla vietā pārtrūkusi, bet tai pašā mirklī es pamanīju vēl kaut ko: ērglis nezina, ka viņš ir brīvs, jo viņš gulēja uz sāniem bez kustēšanās.

—   Penga, žigli maisu! — es izmisis saucu. Puisis pieskrēja ar maisu un meta uz putnu, bet kļūdījās un aizmeta sāņus. Man nebija laika iet pēc maisa, es mēģināju ērgli sagrabt aiz spārna, tas man izdevās, bet tai pašā mirklī ērglis apcirtās un asie nagi dziļi iedūrās manā delnas locītavā. Bija tāda sajūta, it kā ap manu roku arvien ciešāk savilktos nokaitēta tērauda stīpa; tagad es sapratu, cik vareni ir šī putna nagi un cik bezcerīgi no tiem atbrīvoties jebkuram upurim.

Penga piesteidzās un uzmauca putnam virsū maisu, bet pat apklāts putns vēl arvien nežēlīgi žņaudza man roku. Es uzsaucu Džonam, kas dažus jardus tālāk filmēja šo skatu:

—  Uzņem tuvplānā viņa nagus ap manu plaukstu. Es vēl mazliet varu paciest.

Dažas sekundēs Džons bija uzstādījis kameru un pāri manam plecam filmēja šo skatu, par kuru vēlāk daudzi, noskatījušies filmu, sacīja: «Ja tā ir Mēdīšanās, nekādi nav saprotams, kā jūs to panācāt.» Bet tā nebija blēdīšanās. Lai iegūtu šo neparasto kadru, mati nācās vairākas minūtes paciest nepanesamas sāpes.

Tikai ar lielām pūlēm Alardžorijai un Pengatn kopīgiem spēkiem izdevās mani atbrīvot no ērgļa nagiem.

Pēc tam kad roka bija pārsieta, es apskatīju zaķi: alkohola reibums tam bija izgājis, un mēs ar Mardžo- riju palaidam viņu brīvībā. Bet vienā lietā es paliku nelokāms: es nepadevos bērnu lūgumiem dāvāt brīvību arī ērglim, kas bija cīnījies tik cēli un varonīgi.

Pagāja gandrīz gads, kamēr ērglis pie mums pierada, viņš mums ir vēl tagad. Ērglim klājas labi, visi par viņu rupējas, un nereti mēs sev jautajam: ja viņu palaistu brīvībā, vai viņš atgrieztos Seretse Kamas kalnos savā klinšu ligzda?

GORONGOZA

D

ivi mēneši bija pagājuši pēc mūsu atgriešanās no Kamas, kad mana paziņa Alise Heninga — jauna atraitne, kas dzīvo kopā ar brāli kādā četrtūkstoš akru lielā fermā Pretorijas tuvumā, — iepazīstināja mani ar kādu portugāļu džentlmeni.

Viņš bija dzirdējis un lasījis par filmu sēriju «Maiklu ģimene Āfrikā» un ieteica man uzņemt televīzijas filmu slavenajā Gorongozas zvēru rezervātā Portugāles Austrumāfrikā. Viņa vārds ir senjors Almeīda, un viņš mums stāstīja, ka viņam piederot lieliska ferma Umtali tuvumā, gandrīz uz Ziemeļrodēzijas un portugāļu Aus- trumāfrikas robežas.

Pāri plūstošā daiļrunībā senjors Almeīda mūs uzaicināja pa ceļam uz Gorongozu dažas dienas paviesoties viņa fermā.

—  Jūsu piedāvājums ir ļoti augstsirdīgs un arī vilinošs, — es izvairīgi atbildēju.

—   Uzmanieties, — Mardžorija iejaucās, — Džordžs var pieņemt jūsu uzaicinājumu, iekams jūs pagūsiet apdomāties.

—   Nē, nē, kundze. Ko es saku, to es arī domāju. Jūs būsiet ļoti gaidīti viesi, — viņš apgalvoja. — Es palikšu Pretorijā vēl divas trīs dienas, ja nu jūs gribētu aprunāties par šo lietu, es justos laimīgs.

Viņš iedeva man savas viesnīcas tālruņa numuru, un mēs norunājām, pirms viņš atgriezīsies savā fermā, vēlreiz satikties, lai apspriestos par iespējām rīkot safari uz Gorongozu. Mazliet vēlāk tai pašā vakarā Alise, kas bija dzirdējusi šo sarunu, mani slepus brīdināja:

—   Esiet uzmanīgs ar šo tipu. Pēc dažām glāzītēm viņš jums apsolīs visu pasauli. Es par viņu neko daudz nezinu. Viņu šurp atveda viens no maniem viesiem.

Divas dienas apdomājušies, mēs ar Mardžoriju nospriedām, ka izbraukumā uz Gorongozu mēs iegūtu jaunus ierosinājumus nākošajai filmai.

Uzaicinājām senjoru Almeīdu pusdienās, lai visos sīkumos pārrunātu paredzamo viesošanos viņa fermā. Mūsu plānā — par to mēs vienojāmies maltītes laikā — bija paredzēta vienu nedēļu ilga uzturēšanās fermā; tas mums sagādātu iespēju, kā viņš izteicās, «atpūsties pēc brauciena un uztaisīt labi daudz bildes par zvēriem, kādas nevar dabūt pat Gorongozā».

Mēs bijām ar mieru, tomēr es pastāvēju uz to, lai šis safari būtu veikalniecisks darījums, citiem vārdiem — mēs samaksāsim par visu, pat par uzturēšanos viņa fermā.

—   Senjor Almeīda, — es sacīju, — es nevaru izmantot jūsu viesmīlību un tērēt jūsu dārgo laiku — jūs taču mums parādīsiet savu fermu — par baltu velti. Es gribētu samaksāt par katru jūsu fermā pavadīto dienu. Galu galā mēs taču esam četru cilvēku ģimene, un man būs līdzi vismaz trīs palīgi, tāpēc vienosimies par tādu summu, kas būtu pietiekama atlīdzība par visām jūsu pūlēm.

—   Mister Maikl, ticiet man, tās nav nekādas pūles, bet, ja nu jūs tā vēlaties, nu tad, teiksim, divdesmit mārciņu dienā — un es jums visu sagādāšu. Man mājā ir deviņas gultas, visas ar atsperu matračiem, un papilnam segu. Sās lietas jums nav ko ņemt līdzi. Arī ēdamais man ir. Es jūs vizināšu pa fermu savā džipā un došu jums gultas un ēdienu — visu par divdesmit mārciņām dienā. Nu, vai nav labi?

—   O, jā, lieliski, — es atteicu. — Kad jūs atgriezī- sieties mājā?

—   Es šovakar izbraucu, — viņš sacīja. — Un kad jūs domājat būt manā fermā?

—   Mēs noteikti būsim pēc četrām dienām. Tātad jūs sakāt, ka mums nav jāņem līdzi pārtika un gultas drēbes?

—   Pilnīgi droši, — viņš teica.

—   Kā būs ar pārtiku un apmetni Gorongozā? — Mardžorija ievaicājās.

—   Zini, — es viņai atbildēju, pirms Almeīda paguva kaut ko sacīt, — brošūrā, ko man iedeva Portugāles konsulātā, teikts, ka gultas un uzturs dabūjams par parastām cenām, bet, tā kā mēs esam nodomājuši Gorongozā uzņemt televīzijas filmu, konsuls apsolīja parūpēties par īpašām ērtībām. Viņš arī pacentīšoties sagādāt mums labākas fotografēšanas un citas iespējas, kādas parastiem apmeklētajiem netiekot dotas.

—   Manuprāt, tas ir pareizi, — Mardžorija teica. — Mūsu filma būs lieliska reklāma Gorongozas zvēru rezervātam, un tas Portugāles valdībai ir ārkārtīgi svarīgi.

Pēc tam kad Almeīda bija aizgājis, es Mardžorijai sacīju:

—   Klausies, Mardž, labāk būs, ja ņemsim līdzi mūsu parasto nometnes iedzīvi, kaut arī Almeīda mums visu apsolīja.

—   Vai tu domā — gultas drēbes un pārtiku?

—   Jā. Paļaujoties uz solījumiem, mums jau agrāk gadījies iekrist, tāpēc tagad es vairs negribu riskēt. Mēs brauksim autofurgonos, un, ja nu tiešām nedabūjam gultas drēbes un pārtiku, tad mums būs pašiem savas mantas, nav jau nemaz tik grūti paņemt līdzi pašu nepieciešamāko. Mašīnā vietas diezgan.

Četras dienas vēlāk, kā biju apsolījis, ar Almeīdas rūpīgi uzzīmētās ceļu kartes palīdzību viegli atradām viņa fermu.

Āfrikā ir piena fermas, putnu fermas, dārzeņu fermas, augļu fermas un ar mežu un krūmājiem apaugušas zemes platības, tā sauktās bušveldu fermas. Bušveldu ferma pa lielākajai daļai nemēdz būt ferma šā vārda īstajā nozīmē; parasti tā ir milzīga zemes platība, kas aizņem no divi tūkstoši līdz divdesmit tūkstošu akru nekultivētas, neiežogotas zemes tālu projām no apdzīvotām vietām, tur netraucēti klejo lauvas, leopardi, ziloņi, bifeļi un antilopes.

Tieši tāda bija Almeīdas ferma, tikai ar to starpību, ka fermas teritorijā — visā četras jūdzes garajā ceļā līdz Almeīdas mājai — nekur nebija manāmi dzīvnieki;

acīs dūrās arī tas, ka trūka jebkādu uzrakstu vai ceļa zīmju, kā tas parasts ar medījamiem zvēriem bagātās vietas. Mēs neredzējām ne zvērus, ne putnus. Tomēr pamanījām kaut ko citu: simtiem nocirstus kiaat un tambooti kokus, kuru atzarotie baļķi bija nokrauti kaudzēs gar ceļa malu, sagatavoti aizvešanai uz zāģētavu. Cik žēl, ka tiek iznīcināti šie brīnišķīgie Āfrikas koki, sagandēts dabas skaistums tikai tāpēc, lai apmierinātu cilvēku kāri pēc naudas!

Almeīda, tāpat kā daudzi citi bušveldu fermu īpašnieki, droši vien bija nopircis savu fermu uz ilgtermiņa nomaksu, iemaksādams niecīgu summu, un tālāk dzēsa parādu ar ļoti mazām termiņmaksām. Sai laikā viņš nopelnīja lielas naudas summas, iztirgodams fermas labākos būvkokus un izšaudams zvērus, lai pārvērstu tos biltongā — pārtikas produktā, kas sagatavots no sālītas, kaltētas medību zvēru gaļas.

Sāda dabas bagātību izsaimniekošana neizbēgami pārvērš fermu postažā. īpašnieki, izspieduši visu, ko ferma var dot, nereti to pārdod atpakaļ valdībai. Valdība tur ierīko iezemiešu rezervātu, un iezemiešu ciltis dažu gadu laikā noplicina vēl atlikušo auglīgo zemi; tā rodas kails, noganīts, bezvērtīgs un pārapdzīvots tuksnesis — daudzo visā Āfrikā izkaisīto šāda veida rezervātu atbaidošais simbols.

Kamēr nekas nemainīsies šīs zemes sociālajā sistēmā, tādi vīri kā Almeīda pilnīgi legāli un netraucēti postīs visu skaisto, lai iegutu varu un bagātību.

Neviena dzīva dvēsele mums neiznāca pretī, kad piebraucām pie vecās, pussagruvušās mājas.

—  Tā nevar būt īstā vieta, — Mardžorija ieteicās.

—  Gribētos cerēt, tomēr tā pati vien laikam būs. Es ļoti precīzi ievēroju visus norādījumus Almeīdas kartē, — es atbildēju.

Autofurgons, kurā brauca mani trīs palīgi un atradās visa filmēšanas iekārta, apstājās mums līdzās. Šoferis Pīters Kluts iesaucās: — Vai re, uz kādu lepnu viesnīcu jūs mūs esat atvedis, bos! Vai domājat, mēs te varēsim apmesties?

Man bija žēl puišu. Viņi bija caur un caur noputējuši.

Baidīdamies atpalikt, kad mēs joņojām pa šaurajām, līkumainajām un dažkārt neredzamajām bušveldas takām, viņi turējās cieši mūsu aizmugurē, rīdami mūsu mašīnas saceltos putekļus, kas līda acīs un aizklāja skatienu. Bet viņi bija bezbēdīgi zēni un nekad nežēlojās.

—   Jāatzīst, ka mums nācies gulēt vēl sliktākās vietās, bet nekad par šādām ērtībām neesam maksājuši divdesmit mārciņu dienā, — es atbildēju.

Aiz mājas bija dzirdamas suņu rejas un cilvēku balsis.

Trīs plušķaini suņi vicoja šurp gar mājas stūri, bet, ieraudzījuši mūs izkāpjam no autofurgoniem, piepeši apstājās. Spalvu uzbozuši, nikni ņurdēdami, viņi stāvēja gabaliņu atstatu no mums. Aiz viņiem parādījās divi paveci afrikāņu kalpotāji un lēnām nāca mums klāt, pacēluši virs galvas saliektu labo roku, Āfrikā parastajam sveicienam.

—   Vai šī ir senjora Almeīdas māja? — es jautāju.

—  Tā ir viņa māja, bvana.

—   Kur ir viņš pats?

—   Bvana Almeīda vakar aizbrauca ar lielo auto. Viņš aizveda daudz kiaat baļķu uz zāģētavām, — vecais vīrs atbildēja.

—   Kad viņš atgriezīsies?

—   To viņš neteica, bet viņš mums stāstīja, ka gaidot viesus un man tiem jāizrādot māja. Viņš var atgriezties šovakar, rīt vai parīt. Nevaru droši pateikt, bvana.

—   Labi. Bet tagad parādiet, kur mums būs jāguļ.

Mēs sekojām vecajam vīram pussagruvušajā dzīvojamā ēkā. Durvis un logu rāmji bija caurcaurēm balto skudru izēsti. Logiem gandrīz visas rūtis izsistas, to vietā ienagloti kartona un finiera gabali. Ēdamistabas iekārta sastāvēja no liela, ļodzīga, rupji tēsta koka galda ar četriem tikpat rupji apstrādātiem, nestabiliem krēsliem. Kaktā sakrautas viena uz otras divas ļoti šauras, galīgi sarūsējušas, vecas dzelzs gultas.

Vecais kalpotājs laikam bija pamanījis manu apmulsumu, kad es apskatīju gultas, jo viņš pienāca man klāt un it kā atvainodamies sacīja:

—      Jūtos vainīgs, bvana. Es aizmirsu izvākt šīs divas

gultas. Tās pieder man. Es tās tūlīt iznesīšu, kad būšu bvanam izrādījis pārējās istabas.

—   Ak tad te ir arī citas istabas? — es ievaicājos tēlotā izbrīnā.

—   Ir gan, bvana, — viņš atteica. — Nāciet man līdzi, es jums parādīšu lielo guļamistabu, kur mēdz gulēt bvana Almeīda. Sī istaba paredzēta jums 1111 kundzei.

Mēs iegājām viņam nopakaļ tumšā, drūmā istabā, tā bija piemētāta dīvainiem priekšmetiem, laikam tukšām iepakojuma kastēm. Bet, kad tika atrauti vaļā pavirši sameistarotie slēģi ar čīkstošajām eņģēm, es atskārtu, ka šķietamās iepakojuma kastes īstenībā ir drēbju skapis, tualetes galdiņš, parasts galds un maz- gajamais galdiņš. Vienā kaktā stāvēja gulta, ļoti iespaidīgs mēbeļgabals salīdzinājumā ar grabažām, kas mētājās ap to. Gultas četri stabi bija rupji iztēsti no resniem kiaat koka baļķiem. Matrača nebija. Atsperu vietā bifeļādas strēmeles, nostieptas no viena gultas gala uz otru un no sāna uz sānu, izveidojot režģi, tā ka gulētājs vismaz nevarēja izkrist cauri. Manuprāt, gulta svēra ap četrsimt mārciņu.

—   Tā būs jūsu istaba, bvana, — kalpotājs pazemīgi sacīja.

Kerola un Džūna, kas bija mums sekojušas, sāka smieties.

—   Ak, māmiņ, es gan gribētu redzēt, kā jūs abi ar tētiņu karosiet par labāko vietu šai ērtajā gultā, — Kerola smiedamās iesaucās.

—   Ak tā gan? — Mardžorija attrauca. — Jūsu zināšanai — es šajā zārkā negulēšu. Tētis var to mierīgi nest ārā un tā vietā nolikt mūsu saliekamās gultas.

Taču tas izrādījās viegli pasakāms, bet ne tik viegli izdarāms. Laikam gan tikai dinamīta sprādziens spētu gultu izkustināt no vietas. Māja noteikti tikusi apbūvēta tai apkārt.

Pārējās divās guļamistabās nebija itin nekā no mēbelēm, izņemot dažus salmiem pildītus guļammaisus, kas bija nevērīgi izmētāti pa kaktiem.

65

īsā laika māja tika iztīrīta, cik nu tas bija iespējams, un mūsu nometnes gultas ienestas istabās. Virtuve izrādījās maza, piemēslota būda ar sagāzušos dzelzs

3 - 516

krāsni. Trauku un galda piederumu, kā arī pārtikas produktu tikpat kā nekādu. Labi, ka bijām paņēmuši līdzi visu nepieciešamo. Ūdeni vajadzēja pievest no upes, kas atradās ap jūdzi no mājas, četrdesmit četru galonu naftas mucā. Gandrīz trīs stundas mēs šajā mucā vārijām ūdeni virs liela ugunskura, tad mucu iztukšojam un pamatīgi izdedzinājām tās iekšpusi, tikai tā mums izdevās iztīrīt naftas paliekas, kas bija sakrājušās mucas rievās.

Trīs dienas vecā apkalpotāja pavadībā braukājām pa fermu. Ar lepnumu viņš mums parādīja daudzos bil- tonga sagatavošanas punktus, kas atradās dažu jūdžu attālumā cits no cita; te saveda nogalētos meža zvērus, nodīrāja, gaļu sagrieza strēmelēs un izkāra kaltēšanai uz stiepju trosēm, kuras izvilktas no koka uz koku apkārt visai punkta teritorijai.

Milzīgās saulē izbalējušo kaulu kaudzes liecināja, ka savvaļas dzīvnieki tikuši nesaudzīgi iznīcināti, lai mednieki iedzīvotos bagātībā.

Šajās trīs dienās mēs sastapām tik maz. dzīvnieku, ka tos varētu saskaitīt uz vienas rokas pirkstiem. Bet upe bija pilna ar krokodiliem. Mums izdevās iegūt dažus lieliskus šo nejaukā izskata rāpuļu uzņēmumus, taču tas gandrīz maksāja Džūnas dzīvību. Ar šausmām vienmēr atceramies šo epizodi.

Tas atgadījās otrā dienā pēc mūsu ierašanās fermā. Mani kinooperatori bija nolēmuši kopā ar mūsu pavadoni mazliet pabraukāt pa apkārtni un pamēģināt uzfilmēt kādu no atlikušajiem dzīvniekiem.

Drīz pēc viņu aizbraukšanas Mardžorija, Kerola, Džūna un es gājām uz upi papētīt, vai neieraudzīsim kaut ko noderīgu. Man bija līdzi šautene. Mardžorija nesa manu kinokameru, un Kerolai ar Džūnu karājās kaklā fotoaparāti.

Kādu pusjūdzi gājām pa mazu, smilšainu taciņu, kas veda lejā uz upi.

— Pa šo taku laikam kalpotāji iet pēc ūdens, — es sacīju Mardžorijai. — Jāšaubās, vai mēs te kaut ko ieraudzīsim. Labāk nogriezīsimies sānis un paiesim dažus simtus jardu gar upi uz augšu.

Mēs nogriezāmies no takas un iegājām biezā Āfrikas dzelzskoku mežā, kur vienīgās dzīvās būtnes bija tūkstošiem mušu, pāris ķirzaku un kāds rets meža fazāns, kas, protestēdams par traucējumu, ķērkdams bēga projām mums gandrīz vai no kāju apakšas.

No meža iznācām ap simt jardu attālumā no upes un pretējā krasta baltajās, mirdzošajās smiltīs ieraudzījām sešus milzīgi lielus krokodilus. Daži, gozēdamies saulē, bija plaši atpletuši rīkles. Es steidzīgi ieliku kamerā sešcollu teleobjektīvu un, uzstādījis kameru uz trijkāja, sāku filmēt. Bet, tikko biju nospiedis pogu, krokodili kā pēc signāla rāpās uz ūdeni un ar lieliem blīkšķiem, šķiezdami š|akatas, pazuda tajā. Tādus pašus blīkšķus mēs izdzirdam arī šajā krastā aiz niedrēm, kas mūs šķīra no upes.

—  Sī vieta čum un mudž no krokodiliem, — es sacīju sievai un bērniem.

—   O-u! Tikai paskatoties vien uz viņiem, mani pārņem salti drebuļi, — Kerola paziņoja. — Man viņi ir pretīgi.

Mēs lauzāmies cauri niedru sienai, lo asās un smailās lapas mūs sāpīgi durstīja, iešana kļuva arvien grūtāka. Sasnieguši krastmalu, tālāk soļojām pa baltajām smiltīm, līdz nonācām pie klints izciļņa, aiz kura varēja lieliski paslēpties. Mums bija nodoms atrast šādu dabisku slēpni un tur klusu sēdēt un gaidīt, kamēr atkal parādīsies krokodili.

Ierīkojāmies pēc iespējas ērtāk un, kā jau daudzreiz iepriekš, pacietīgi gaidījām mūsu «aktierus».

Pagāja vairāk nekā stunda, tikai tad ūdens viegli ievirmojās un pirmais krokodils iedrošinājās pabāzt no ūdens nejauko purnu ne tālāk kā trīsdesmit jardu no mūsu slēpņa.

Man nevajadzēja īpaši klāstīt, kā tagad jāizturas. Meitenes jau bija apguvušas labu skolu. Mēs sēdējam pilnīgā klusumā, gandrīz nekustīgi. Krokodils stūrēja uz krastu. Piepeši netālu no pirmā vēl divi krokodili pabāza degunus virs ūdens. Ļoti lēnām, uzmanīgi es sagatavoju kinokameru, un, kad krokodili rindā cits aiz cita sāka rāpties ārā smilšainajā krastā, ne tālāk kā divdesmit jardu no mums, es tos filmēju.

Tad mēs ievērojam, ka trīs citi krokodili virzās uz pretējo krastu. Viens no viņiem varēja būt ap sešpadsmit pēdas garš. Pēc pusstundas bijām jau saskaitījuši

piecpadsmit šo rijīgo nezvēru zvilnam karstajā saulē filmēšanai visizdevīgākajā izvietojumā. Daži krokodili bija pavisam mazi, tikai ap divi pēdas gari, kamēr vecajiem rāpuļiem plecu platums vien sasniedza pilnas trīs pēdas. Krokodili rāpoja apkārt, dusmīgi mētādami varenās astes. No mūsu lieliskās novērošanas vielas mēs redzējām, ka krokodilu atvērtajās mutes ielec «putns zobārsts», lai no baismīgo zāģveida zobu starpām izknābātu pūstošās barības atliekas. Mūsu priekšā bija lieliski iekārtota skatuve, un aktieri tēloja savas lomas ar tādu meistarību, par kādu mēs pat sapņos nespētu iedomāties. Nekad agrak, ne arī pēc šīs neaizmirstamās dienas man nav vairs izdevies iegūt šādus uzņēmumus. Aizrautīgi mēs vērojām visu, kas norisa uz mūsu skatuves, un nemaz nepamanījām, ka Džūna izlīdusi no paslēptuves. Pirmā attapās Mardžorija. Viņa piecēlās kājās un pārbiedētā balsī iekliedzās:

—   Džūna, kur tu esi?

Mardžorijas negaidītais kliedziens izjauca brīnišķo noskaņu, un krokodili ar šļakatainiem blīkšķiem ienira atpakaļ ūdenī. īsu mirkli valdīja baiss klusums.

Es raudzījos uz niedrēm mūsu aizmugurē un skaļi saucu: — Džuna, ja tu esi paslēpusies niedrēs, nāc tūlīt ārā! — Bet neviens neatsaucās. Tad es paskatījos uz to vietu, kur viņa bija sēdējusi, un mani sagrāba briesmīgas nelaimes nojauta, jo mazo pēdu nospiedumi aizveda uz taku, kuru bijām ieminuši, lauzdamies cauri niedrājam. Tad mēs atskārtām, ka nekādi nevarējām dzirdēt meiteni aizejam, tāpat viņa nevarēja sadzirdēt mūsu saucienus, jo tuvumā bija krāces, un spēcīgā dārdoņā, upei joņojot pāri klintīm, noslāpēja visas citas skaņas.

—   Jūs abas palieciet te un neejiet nekur prom, — es sacīju Mardžorijai un Kerolai un paņēmu šauteni. — Pēc minūtes būšu atpakaļ. Džūna nevar būt nekur tālu aizgajusi. Neuztraucieties!

Džungļos un bušvcldās pavadītie gadi attīstījuši manī neizskaidrojamu spēju nojaust briesmas. Es skrēju galīgi satraukts pa taku, lauzīdams biezi saaugušās niedres kā uzbrūkošs bifelis, nejuzdams to sāpīgos dūrienus. Bet pēc brīža atskārtu, ka kļūst arvien grūtāk izsekot Džūnas pēdas. Vienubrīd es tās pat pilnīgi pazaudēju, bet, pārbīlī pametis acis visapkārt, pamanīju, ka tās aizved uz citu vietu upes krastā. Vēl nekad nebiju kritis tik briesmīgā panikā, kas man laupīja mieru un draudēja atņemt saprātu, kā šajā brīdī, kad joņoju pa meitenes pēdām. Vel nekad instinkts nebija mani tik spēcīgi brīdinājis, ka draud briesmas vienam no maniem tuviniekiem. Agrāk apdraudēta bija mana paša dzīvība. Tas ir pavisam citādi.

Te bija neaizsargāts bērns, acīm redzot, apmaldījies niedrājā, kas mudžēja no krokodiliem, kuri ar vienu vareno žokļu kampienu varēja ieraut viņu upes tumšajā dzelmē. Par laimi, pēdas sāka iezīmēties skaidrāk, un es sapratu, ka meitene te gājusi tikai pirms dažam minūtēm. Varbūt vēl nelaime nav notikusi. Dedzīgi sevī skaitīdams lūgšanu, es izskrēju no niedru biezokņa smilšainajā krastmalā ap simt jardu no mūsu paslēptuves. Sev par neizsakāmu atvieglojumu, ieraudzīju savu bērnu stāvam ar muguru pret mani. Jau gribēju viņu pasaukt, bet piepeši aiz šausmām vai pamiru: milzīgs, iedzeltens briesmonis krokodils, no kura vēl pilēja ūdens, draudīgi līda uz Džunas pusi. Tai pašā brīdī es piesviedu šauteni pie pleca un izšāvu. Džūna paklupa, un īsu mirkli man likās, ka lode trāpījusi viņu. Bet tad es ieraudzīju, ka zvērs apstajies un kulsta vareno asti, locīdamies agonijā.

Pieskrēju pie Džūnas un redzēju, ka viņa pakritusi aiz izbīļa, nekas ļauns nebija noticis. Es viņu turēju, cieši piespiedis pie krūtīm, bet viņa, ieraudzījusi mirstošo krokodilu, sāka raudāt, saprazdama, cik pati bijusi tuvu nāvei. Vēl arvien es turēju cieši apkamptu savu bērnu, kad pie manis klupdamas krizdamas pieskrēja Mardžorija ar Kerolu.

Šoreiz Mardžorija nebija man paklausījusi, bet es nespēju uz viņu dusmoties. Sēdēdama ar Kerolu mūsu paslēptuvē un iztēlodamās visbriesmīgākās ainas, viņa ilgāk vairs nebija spējusi izturēt un metusies man pakaļ, Kerola viņai pa pēdām.

Kad visi bijām nomierinājušies, apskatījām tagad jau beigto krokodilu. Mans šāviens izrādījās precīzs — krokodilam nevajadzēja mocīties, jo lode bija iestrēguši vienā no nedaudzajām dzīvībai svarīgām vietām, kas nav klātas bruņām.

Krokodils bija vairāk nekā piecpadsmit pēdu garš un svēra gandrīz tonnu.

Ar atvieglojuma nopūtu mēs devāmies atpakaļ uz fermas dzīvojamo māju.

Otrā dienā kopā ar kinooperatoriem braucām meklēt dzīvniekus, bet visa apkārtne šķita tukša kā izslaucīta.

Almeīda vēl nebija atgriezies, tāpēc nākamajā rītā gatavojāmies braukt tālāk uz Gorongozu, kuras plašumi mums solīja lielāku guvumu. Pirms aizbraukšanas es uzrakstīju zīmīti un palūdzu kalpotāju to nodot sen- joram Almeīdam. Tajā es ļoti stipriem vārdiem izteicu savu spriedumu par tādu namatēvu, kas pamet savus viesus likteņa varā svešā vietā. Vēlāk, dažas dienas pēc mūsu atgriešanās no Gorongozas Pretorijā, es saņēmu no viņa vēstuli, kurā viņš pastāstīja, ka esot aizvedis uz zāģētavām veselu kravu baļķu un atpakaļceļā viņam bijis nodoms tuvākajā ciemā iegādāties pieklājīgas gultas, matračus un pārtikas produktus, bet nelaimīgā kārtā salūzusi mašīna, un viņš četras dienas velti nonīcis ceļā. Tik daudz par senjoru Almeīdu.

Gorongozā mūs sagaidīja senjors Rodrikess, galvenais rezervāta uzraugs. Viņš mums paziņoja, ka Mo- zambikas gubernators, kas dzīvo Lorenco Markesā, nodevis mūsu rīcībā savu privāto vasarnīcu ar visiem apkalpotājiem. Mēs arī uzzinājām, ka Rodrikess būs mūsu gids un visādi mums palīdzēs, lai mūsu filmas par Gorongozu patiešām izdotos šī lieliskā rezervāta cienīgas.

Ne pārāk sen Mozambikas valdība vēl atļāva ikvienam, iemaksājot nelielu naudas summu, tagadējā rezervāta teritorijā medīt pēc sirds patikas. Tas, protams, pievilka ne tikai tā saucamos medniekus sportistus, kas alka savākt trofejas, bet arī daudz neizvēlīgākos bil- tonga medniekus, kuru darbības rezultātā dzīvnieku skaits katastrofāli saruka.

Tagad ar prieku jāatzīmē, ka zvēru medīšana Mo- zambikai piederošajās teritorijās tiek ļoti stingri kontrolēta un ka valdība, sekojot kaimiņvalstu paraugam, iekļāvusi rezervātā ļoti lielas zemes platības. Dzīvnieki rezervātā savairojušies, jo tos sargā uzraugi, pastāvīgi patrulēdami gar rezervāta robežām, un tagad tur var sastapt daudz vairāk zvēru nekā jebkad agrāk.

Gorongoza man šķiet viens no interesantākajiem rezervātiem. Tas nav pats lielākais, jo Krīgera Nacionālais parks aizņem daudz lielāku platību. Bet Gorongoza ievērojama ar lielo dzīvnieku daudzumu un dažādību, kā arī ar skaistajiem, gleznainajiem dabasskatiem.

Urimas upē, kas plūst cauri Gorongozas līdzenumiem, dzīvo tūkstošiem nīlzirgu, pa desmit līdz simt dzīvnieku lielos baros. Ir patiešām neparasts skats, kad, braucot cauri līdzenumiem, redz klejojam apkārt lielus pulkus šo rnasīvo dzīvnieku. Tāpat arī bieži redzami ūdensbuku, gnu, kannu, zebru ganāmpulki, kuros dzīvnieku skaits nav mazāks par pieci tūkstoši. Ziloņi Gorongoza, tāpat kā vairums citu dzīvnieku, vairs nav spiesti uzturēties vienīgi biezajos džungļos un mežos, lai glābtos no mednieku lodēm, tagad tie bez bailēm staigā pa klajumiem kopā ar citiem dzīvniekiem. Arī lauvas nereti atsakās no nošķirtības ēnainajos palmu mežos un cēli pastaigājas atklātā laukā sava medījuma acu priekšā, bet tas gan instinktīvi cenšas turēties tālāk no zvēru karaļa. Vienīgi ziloni nebiedē karaliskās augstības klātbūtne, un viņš atļaujas to neievērot.

Piecas dienas senjors Rodrikess bija mūsu gids un biedrs. Viņš mums daudz palīdzēja, un mēs uzņēmām pāris mūsu vislabāko dzīvnieku filmu. Viņš vadāja mūs pa akāciju audzēm un dzelzskoku mežiem, kur bija papilnam bifeļu un ziloņu. Mēs lauzāmies cauri palmu biezokņiem, meklēdami lauvas. Veselām stundām nosēdējām pie mežezeriem un vērojām, kā uz turieni nāk dzert un peldēties gan meža dzīvnieki, gan zālaino klajumu iemītnieki. Mēs redzējām, kā lauva trenc pa veidu antilopi dažreiz bez ļauna nodoma, it kā rotaļādamies, citreiz nežēlīga apņēmībā iegūt laupījumu. Nereti medījums izrādījās ātrāks un lauva nespēja to panākt, bet, kad tas pakrita, — turpat arī palika guļot, lai nekad vairs nepieceltos. It kā par brīdinājumu visiem nepiesardzīgajiem un gausajiem, gaisu satricināja lauvas rēcieni, kad tas tiesāja savu medījumu.

Katru dienu mēs redzējām vismaz piecdesmit ziloņu, un bieži gadījās tādi, kurus kaitināja mūsu klātbūtne,— tic tad metās uzbrukumā, bet mums bija trakā ātrumā jābrauc projām, lai glābtos no briesmām. Es uzskatu, ka senjors Rodrikess netieši izglāba man dzīvību, jo viņš man neatļāva atstāt autofurgonu un sekot ziloņiem nolūkā iegūt dažus dinamiskus kinokadrus.

—  Ziloņi Gorongozā ir ļoti bīstami. Viņi ir pārāk nikni, — senjors Rodrikess man atkārtoti skaidroja. — Nevar droši kāpt ārā no mašīnas. Būs labāk, ja paliksiet, kur esat.

Bet man kārot kārojās izkāpt ārā un nofilmēt vienu no šiem kolosālajiem dzīvniekiem, kad tas pilnā sparā traucas uzbrukumā, un es biju nodomājis savu panākt.

—   Nekad vēl neesmu redzējis tādus ziloņus, kas uzbrūk ne par šo, ne par to, — es kādu dienu sacīju Rodrikesam. — Esmu pārliecināts, tam ir kāds iemesls.

—  Jā, mister Maikl, — Rodrikess atteica. — Jums taisnība. Ir ļoti svarīgs iemesls. Bet drīz tā vairs nebūs.

Ar noslēpumainu sejas izteiksmi viļādams mutē cigareti, Rodrikess samazināja ātrumu, lai apbrauktu ap kādu koku mūsu ceļā.

—  Gar rezervāta robežām vēl arvien staigā vīri ar medību atļaujām kabatās, — viņš paskaidroja.

—   Ak tāl Tā pati vecā dziesma, — es atļāvos piebilst. — Paši atrazdamies ārpus rezervāta, mednieki padarījuši ziloņus tik tramīgus, ka tic, bēgot sasnieguši Gorongozas drošo patvērumu, uzbrūk jebkuram cilvēkam, ko ierauga vai saož. Vai tā ir?

—   Pareizi, pareizi, mister Maikl. Tieši tā ir, kā jūs sakāt. Bet kādu dienu es to izbeigšu. Tas ir bīstami cilvēkiem, kuri apmeklē Gorongozu. Jūs mani saprotat?

Es atbildēju apstiprinoši un izteicu cerību, ka valdība galu galā reiz aizliegs medīt gar rezervāta robežām. Es arī uzzināju no Rodrikesa, ka viņa uzdevums nav no vieglajiem, jo mednieki dod valstij lielu ienākumu, starp tiem ir daudz bagātu amerikāņu, kas maksā lielu naudu par atļauju medīt vietās, kur nav spēkā medību aizliegums. Dažreiz, Rodrikess stāstīja, viņi pat riskējot medīt Gorongozas rezervāta robežās, par spīli lielajiem sodiem, ko uzliek, ja mednieku noķer.

—   Bet, ja es kādu nogrābtu, — viņš piebilda, — nu tad — ho-ho — es tam lodi ribās. — Un es zināju, ka viņš to izdarītu.

Rodrikess aizveda mūs uz kādu vietu rezervātā, kur atradas vairākas pamestas mājas. Sis ēkas, viņš paskaidroja, pirms daudziem gadiem piederējušas Aus- trumindijas kompānijai Beirā un tikušas izmantotas kā apmešanās vietas medniekiem, kuri šai Āfrikas daļā rīkoja daudzus safari. Kopš nodibināts Gorongozas rezervāts, mājas vairs netiek izmantotas un iet bojā. Cilvēki tās pametuši, bet tagad jau gadiem ilgi vecajas ēkās mitinās vairākas lauvu ģimenes. Lauvas tur vairojas, guļ un pat izmanto apakšstāva ēdamistabas saviem mielastiem. Vienai ēkai ārpusē pierīkotas tērauda spirālkapnes, kas ved uz lēzenu betona jumtu; Beiras kompānijas laikos tur atradies novērošanas punkts.

Reiz pievakarē mēs ieraudzījām pārsteidzošu skatu: vienpadsmit pilnīgi pieauguši Āfrikas savvaļas lauvas, gluži kā dresēti cirka dzīvnieki rindā cits aiz cita kāpa augšā pa spirālkāpnēm, nolēca uz betonētā jumta un no turienes cienīgās pozās vēroja savus medību laukus, kas stiepās jūdzēm talu pretī apvārsnim.

Es patiešām biju gaužām sarūgtināts, ka sliktā apgaismojuma dēļ nevarēju nofilmēt šo ievērojamo skatu. Pēc taru vairākas dienas es un mani operatori pacietīgi gaidījām, ka lauvas vēlreiz atkārtos savu cirka numuru, taču, kaut gan bieži redzējām tos staigājam ap māju, neviens mūs vairs neiepriecināja ar priekšnesumu uz kāpnēm.

Tāda ir džungļu aktieru daba.

PIEDZĪVOJUMS PAMESTAJĀ MĀJĀ

Pēdējās Gorongozā pavadītās dienas rītā mazā gaismiņā es izdzirdu klauvējienu pie mūsu vasarnīcas durvīm. Tas bija senjors Rodrikess. — Labrīt, mister Maikl, — viņš mani sveicināja.

—   Labrīt, senjor Rodrikes. Agri esat kājās.

—  Jā, — viņš atteica. — Man drīz jābrauc uz Beiru.

—  Tātad jūs šodien nebūsiet kopā ar mums?

—       Nē. Man tiešām ļoti žēl, mister Maikl. Ir svarīgas darīšanas. Bet es atstāšu jūsu rīcībā savu šoferi. Viņš jūs aizvedīs, kurp vien jūs gribēsiet. Tas ir lāga zēns.

—       Jūs esat ļoti laipns, senjor, bet nemaz nevajadzēja tā rūpēties. Mēs labi tiksim ar visu galā, — es atbildēju.

—       Tās jau nav nekādas rūpes. Es domāju, būs daudz labāk, ja jūs visi brauksiet manā folksvāgena autobusā. Tur jūs jutīsieties svabadāk. Ar mieru?

Tika nolemts, ka es, mana ģimene un kinooperatori brauks kopā vienā autobusā. Sai apvidus mašīnai bija atverams sauljums, turklāt tā varēja lepoties ar dubult- durvīm kreisajos sānos un gala durvīm; braucot abas durvis varēja turēt vaļa, un tas lielā mērā atviegloja kinokameras pārvietošanu un grozīšanu jebkurā vēlamā virzienā.

Drīz pēc brokastīm devāmies ceļā ar Tango — sen- jora Rodrikesa šoferi pie stūres.

—   Uz kurieni brauksim? — Tango jautāja.

—       Mīļo tētiņ, lūdzu, brauksim uz vecajām mājām. Varbūt šorīt tur redzēsim lauvas, — Džūna lūdzās.

Bērnus tik ļoti vilināja izredzes atkal ieraudzīt lauvas, ka viņi uzstāja, lai mēs katrā izdevīgā gadījumā brauktu garām pamestajām mājām.

—   Ak, misi, — Tango iebilda. — Ir vēl pārāk agrs, lai jūs tur redzētu lauvas. Viņi ir izgājuši medībās un atgriezīsies tikai tad, kad saule sāks karsēt.

—   Varam jau riskēt, Tango, — es sacīju. — Brauksim tur garām ceļā uz Iniatiti ezeru. Pat ja mēs pie vecajām mājām paliekam kadu pusstundu, ir tad pie ezera nonāksim vēl laikā, lai pavērotu, kā ziloņi ierodas uz rīta peldi. Man katrā ziņā jādabū šādi uzņēmumi.

—   Džordž, vai tiešām tik nepieciešams braukt uz šo ezeru? Tu taču zini, ka no turienes nav tik viegli aizbēgt, ja kāds zilonis sadomā mums uzbrukt! — Mardžorija teica.

Tango manā vietā centās viņu nomierināt:

—   Neuztraucieties, medem. Es dikti baidos no ziloņiem. Ja viņi būs pie ezera, es apturēšu mašīnu labi tālu nost.

Paļaudamās uz Tango un negribēdamas likt man ceļā šķēršļus, Mardžorija un meitenes galu galā bija ar mieru braukt uz ezeru.

Sauljums bija pavilkts sānis, un es, piecēlies stāvus, lūkojos veco māju logos, kamēr mašīna lēni brauca katrai mājai apkārt. Lielākā daļa logu rūšu bija izsistas. Tās, kuras saglabājušās veselas, tik netīras, ka neko cauri redzēt. Vairākkārt mēs apstājāmies, un es centos ielūrēt istabās. Bet tur bija tumšs, — pat lūkojoties caur salauztajiem, vaļīgajiem logu rāmjiem, iekšā neko skaidri nevarēja saskatīt.

—   Man liekas, mēs te velti zaudējam laiku, bos, — viens no kinooperatoriem ieminējās. — Sie kaķi droši vien atgriezīsies ne ātrāk kā pēc divām stundām.

—  Viņi izgājuši medībās, — Tango piebilda.

—   Tādā gadījumā man ir. pilnīgs pamats ieiet vienā no mājām un papētīt, kā tur izskatās, — es sacīju. — Es labprāt gribētu redzēt, kā lauvas tur dzīvo.

—   Neuzdrošinies iet iekšā, — Mardžorija tūlīt protestēja.

—  Tas nu patiešām ir bīstami, — Pīters Kluls piebalsoja.

—  Tēli, lūdzu, neej! — Kerola lūdzās.

Tikai Tango nesacīja nekā. Varbūt viņš domāja, ka viņam kā kalpotājam neklājās mācīt «muļķa balto vīru», kā rīkoties. Iespējams, izaicinošais skatiens Tango acīs, kuru es uzķēru, mani pamudināja izpildīt nodomu. Es izkāpu no autobusa un droši piegāju pie vienas no mājām, uzgāju augšā pa izdrupušajiem pakāpieniem un devos iekšā. Es necerēju tur atrast kaut ko filmējamu, mani urdīja vienīgi ziņkāre — pussagruvušās ēkas mani allaž vilinājušas. Līdzīgu ziņkāri izjūt tūrists, apmeklējot slavenu kapliču.

Tikko biju pārkāpis mājas slieksni, mani sagrāba nekad agrāk nepazītas, neizprotamas bailes.

Aina, kas atklājās manā priekšā, viedās kaut kas liktenīgi šaušalīgs, man uzvēdīja baisma kapeņu elpa.

Vestibilā mētājās nogalēto dzīvnieku kauli un nagi. Daļa bija veci, jau izbalējuši, izdrupuši un salauzīti no pastāvīgas graušanas. Pie citiem vēl karājās asiņainas gaļas sloksnes, kas vedināja domāt, ka zvēri ap tiem mielojušies nesen. Visa telpa spēcīgi dvakoja pec lauvām.

Uz sienām tais vietās, kur zvēri staipījušies, ķepu pēdas. Durvju malas apgrauztas, paneļos ar asiem, spēcīgiem nagiem ieskrāpētas dziļas, paralēlas rievas.

Durvis, kas veda uz blakustelpu, bija puspievērtas. Ar strauji pukstošu sirdi es tās viegli pagrūdu vaļā un piesardzīgi palurēju tumšajā telpā.

Piepeši bailēs gandrīz pamiru — kaktā uz grīdas gulēja kāda bezveidīga masa. Panikā grasījos aizcirst durvis un glābties bēgot. Tomēr saņēmos un vēlreiz ieskatījos istaba. Tumšā masa kaktā izrādījās vecs matracis, ko lauvas, acīm redzot, izmantoja par guļvietu. Arī šī telpa liecināja par «intensīvu apdzīvotību». Kauli, ādas gabali, ragi un nagi mētājās visās malās. Istaba valdīja neciešama smirdoņa.

«Kas tas?» Es sastingu, uzlicis roku uz durvīm, gatavs tās aizcirst. Ausīs iesitās kāda vāja -skaņa, tads kā maza kaķēna ņaudiens. Nebiju gluži pārliecināts, vai vispār esmu kaut ko dzirdējis. Varbūt ausis mani vīlušas. Mulsā neziņā klusu gaidīju, tikko iedrošinādamies elpot. Nekas nenotika, es no jauna saņēmu drosmi un sāku virzīties uz nākošo istabu. Žagos kā spoks ar gumijzoļu apaviem. Durvis uz nākošo istabu bija pusvirus, un daļa telpas pārredzama. Bet kas aiz durvīm? Ar trim lieliem soļiem atrados pie tām un pārlaidu visai istabai pētīgu skatienu. Izņemot salauztu gultu un žirafes gūžas kaulu, istaba bija tukša.

Sajuzdamies mazliet drošāks, tuvojos vēl vienām durvīm, kas, domājams, veda pēdējā lielajā istabā. Savāda, drausma priekšnojauta mani brīdināja, ka tur man draud briesmas. Es tomēr biju pavisam mierīgs, sagatavojies uz visu, lai notiktu kas notikdams.

«Tas ir neprāts,» es domāju. «Steidzies atpakaļ uz mašīnu, kamēr vēl laiks! Notiks nelaime!»

Tomēr dedzīgā vēlēšanās nobeigt apmeklējumu ar šīs istabas apskati turēja mani savā varā. Tas bija tas pats kaislais nemiers, kurš man dzīvē bija devis tik daudz un kura dēļ esmu dzīvojis. Es trīcēju svelošās alkās un zināju, it kā jau iepriekš izmēģinājis, kā es rīkošos, ja nokļūšu briesmās. Man galvā bija skaidrs plāns. Es aizcirtīšu durvis un, no visa spēka turēdams sarūsējušo rokturi, uzkliegšu Tango, lai piebrauc autobusu pie ārdurvīm. Ar nedaudziem lieliem soļiem man izdosies izskriet no mājas un ieklupt autobusā, iekams istabas durvis atsprāgs vaļā.

Roka man bija sasvīdusi un slidena, kad es satvēru durvju rokturi. No istabas atskanēja it kā klusa skrāpēšanās, bet tūlīt noklusa.

Drebēdams pie visām miesām, atrāvu durvis, nepalaizdams vaļā rokturi. Tai pašā mirklī apziņā spēcīgi iezvanījās trauksmes zvani. Noliekusies pār diviem tikko dzimušiem mazuļiem, istabā stāvēja lauvu māte.

īsu mirkli, kas šķita nebeidzams kā mūžība, mēs cieši raudzījāmies viens otrā. Par laimi, lauva, nejauši pārsteigts, nav pats drosmīgākais starp dzīvniekiem. Lauvam ir iedzimtas bailes no cilvēka, un tas, protams, atvieglo viņa dresēšanu cirkā. Pat savvaļā, ja vien lauva nav ievainots, tas mēģina aizbēgt no cilvēka.

Sī lauvene, mani ieraugot, laikam bija tā iztrūkusies, ka bailes viņā nomāca pat sargājošo mātes instinktu. Blīkš! Ar varenu lēcienu viņa izmetās pa logu. Ap mani sabira stikli un loga rāmja gabali. Ara sākās briesmīga kliegšana, skanēja mašīnas signāltaure, un vienubrīd man šķita: biedri mani brīdina, ka zvērs dodas atpakaļ mājā, lai glābtu savus mazuļus. Es ātri iegāju istabā, aizcirtu aiz sevis durvis un atspēros pret tām ar visu svaru. Pēc dažām minūtēm pār istabas grīdu pārslīdēja tumša ēna, un ārā aiz loga es izdzirdu troksni. Sajā mirklī man gribējās kaukt aiz atvieglojuma, jo, pirms es spēju pakustēties, virs palodzes parādījās Mar- džorijas īsi apcirptie mati, tad iznira viņas galva un pleci, gluži kā portrets salauztā ietvarā.

—   Ak tu, idiots! — viņa lādējās. — Tavu untumu dēļ mēs visi vai prātu zaudējām. Vai nedzirdēji, kā mēs tevi saucām? Tā sasodītā lauvene gandrīz uzlēca uz autobusa jumta.

—   Kur viņa tagad? — es bikli vaicāju.

—   Trakā ātrumā iebēga brikšņos, — Mardžorija atteica. — Tavs ģīmis lauvenei laikam iedzina nāves bailes, — viņa vēl mazliet ironiski piebilda.

—  Nestāvēsim te un nerunāsim. Lauvu māte var kuru katru brīdi ierasties pēc lauvēniem.

—   Pēc lauvēniem? Kādiem lauvēniem? — Mardžorija brīnījās.

Aiz loga atkal bija dzirdams troksnis, un vēl divas galvas pabāzās virs palodzes. Es norādīju uz abiem mazulīšiem, kas gulēja saritinājušies, cieši piespiedušies viens pie otra.

—   Mīļo tēt, neatņem viņus mātei, — Kerola lūdzās.

Sajā brīdī mēs izdzirdām Pītera Kluta satrauktos

saucienus. Viņš bija saskatījis lauvu māti zogamies atpakaļ uz midzeni. Es izlēcu pa logu gandrīz tikpat ātri kā lauva pirms dažām minūtēm un tikko neietriecos mašīnas sānos, tik tuvu tā bija piebraukta. Tad es atskārtu, ka Mardžorija un meitenes stāv autobusā uz kastēm, viņu augumi rēgojās ārā pa atvērto sauljumu, kamēr Mardžorija runāja ar mani, — tātad viņas nebija izkāpušas 110 mašīnas un pirmītējo bīstamo situāciju nepataisīja vēl bīstamāku.

Tikai tad, kad es atrados autobusā un tā durvis bija kārtīgi noslēgtas, mēs bijām droši no uzbrukuma, bet šobrīd laikam neviens netaisījās uzbrukt, jo mēs ieraudzījām lauvu māti guļam krūmmalā netālu no mājas. Pabraucām gabalu tālāk un gaidījām. Ik pēc pāris minūtēm lauvene piecēlās un ar uzmestu kupri, atiez- tiem zobiem tuvojās majai, katru reizi pavirzīdamās dažus soļus uz priekšu. Beidzot, nikni, biedinoši ierēkdamās, tā ar pāris lēcieniem pazuda mājas durvīs.

— Māmiņa nu ir atpakaļ pie saviem mazuļiem, un mūsu tētiņš ir atpakaļ pie mums. Tagad visi ir laimīgi un mēs varam braukt tālāk, — Mardžorija prātīgi ieteica.

Es viņai labprāt pievienojos un, atlaidies sēdeklī, vēlreiz sevī pārdzīvoju satraucošās desmit minūtes.

Pēc nepilnas stundas mēs jau sēdējām Iniatiti mežezera rietumu krastā un gaidījām, kad ziloņi nāks lejā dzert. Kinokameras bija nostādītas rindā, sagatavotas filmēšanai, tikko ziloņi parādīsies uz takas, kura, ka man bija stāstīts, esot viņu parastais ceļš uz ezeru.

—   Tētiņ, — ierunājās Kerola, — kā tu zini, ka ziloņi pienāks pie ezera no viņas puses?

—   Redzi, dārgumiņ, senjors Rodrikess apgalvo, ka pa šo ceļu viņi jau nākot gadiem ilgi, man liekas, nav pamata domāt, ka šodien bus citādi.

—   Nu, bet, tētiņ, ja viņi tomēr nāks no šīs puses? Mēs tad nekur nepagūsiin aizbēgt.

Piepeši pretēja krasta mežu satricināja apdullinoši skaļa taurēšana, no ezera viņas puses līdz mums atvē- lās smagu soļu dimdoņa un lūstošu zaru troksnis.

Mardžorija ar Kerolu un Džūnu pielēca kājās, Mardžorija teica:

—   Es aizvedīšu bērnus atpakaļ uz autobusu. Nelielā, duļķainā ūdens josla starp mums un pretējo krastu ziloņu baram nav nekāds šķērslis.

—   Ziloņi nebridīs pāri pie mums, — es sacīju. — Bet, ja kāds to iedomātos darīt, mums vēl būs papilnam laika ielēkt autobusā un drāzties projām.

Mazliet šaubīdamās, Mardžorija un meitenes nolēma palikt pie manis.

Kad pulks iznāca klajumā un sablīvējās gar ūdens malu, kinokameras, kas ar nolūku bija uzstādītas mūsu aizmugurē, uzņēma mūs apbrīnojot ziloņus. Skats patiesi bija grandiozs: vairāk nekā simt dzīvnieku no- lumpačojuši lejā dzert.

Viņi brida līdz ce|iem ūdenī, un Tango, kas sēdēja dažus jardus atstatu no mums, uzlēca kājās, kliegdams:

—  Medem, misīs! Iesim labāk uz autobusu! Tie nav labi zvēri!

—   Tango, — es ierunājos, cenzdamies klusināt balsi, lai neaizbaidītu ziloņus, — dieva dēļ klusē un sēdi mierā! Viņi tevi neievēros, ja tu nekustēsies.

Bet mans aizrādījums nāca par vēlu.

Pretējā krasta kraujā augstu pāri citiem stāvēja milzīgs zilonis, kuram bija tikai viens ilknis — otrs laikam nolūzis cīņā vai palicis neattīstīts. Zilonis izdzirda Tango balsi un atšāva platās ausis, snuķis nozuda mutē. Dažus mirkļus valdīja klusums. Tad ar pērkonīgu rēcienu, kas sadrebināja apkārtējos krūmus, zilonis traucās uz mūsu pusi.

—  Turpiniet filmēt! — es uzsaucu operatoriem. — Bet jūs sēdiet mierīgi, — sacīju sievai un bērniem.

Taču, kad milzīgais dzīvnieks lamzāja pa ūdeni šurp, mana sieva un meitas neizturēja un bēga uz autobusu, Tango izvalbītām acīm mina viņām uz papēžiem.

Es piecēlos kājās un stāvēju, kamēr saniknotais zilonis, kas jau atradās ezera vidū, nosprieda, ka šai dienai dusmu pietiks. Izgrūzdams spalgus, izaicinošus spiedzienus, lielais zilonis brida atpakaļ, izkāpa pretējā krastā un smagā, neveiklā gaitā nozuda palmu meža, aiz viņa viss bars.

Kad masīvie, pelēkie milzeņi bija izzuduši skatieniem, es apgriezos un jautājoši uzlūkoju operatorus. Viņu paceltie īkšķi bija drošs apstiprinājums, ka iespaidīgais ziloņa uzbrukums sekmīgi iemūžināts mūsu filmā.

Palikt ilgāk pie ezera nebija nozīmes, un mēs atgriezāmies mūsu vasarnīcā, lai ieturētu otrās brokastis un mazliet pagulētu diendusu.

Biju jau omulīgi iesnaudies, kad mani pamodināja neatlaidīga klaudzināšana pie durvīm.

— Kas tur ir? — es izsaucos.

—   Tango, bvana. Kāds uzraugs no līdzenumiem teic, tur esot milzīgi liels bifeļu pulks. Man domāt, bvana grib redzēt tos bifeļus.

—   Paldies, Tango. Pēc pāris minūtēm brauksim tev līdzi, — es atteicu.

Mana sieva un meitas nekurnēja, kad es viņas pamodināju un aicināju doties safari pašā pusdienas svelmē, un pēc neilga laiciņa mēs jau braucām uz līdzenumiem. Mūsu ceļš veda cauri biezam akāciju mežam un tad ievijās augstu palmu audzē.

—   Apturi mašīnu! — es piepeši pavēlēju, vērīgi pētīdams biezokņus. Mašīna griezīgi nošņirkstēja un apstājās. Satraukts es vēros cauri zaru un vīteņaugu mudžeklim, bažīdamies, vai tikai neesmu pārskatījies. Kādu brīdi valdīja kapa klusums.

—   Kas ir? — iejautājās Henrijs Litls, viens no operatoriem.

—   Skaties tur, pa labi. Tūlīt aiz nogāztās palmas. Redzi? Vai tas nav mūsu draugs zilonis — tas ar vienu ilkni no Iniatiti ezera?

—   Jā, jā, tas pats! — Henrijs izsaucās. — Dieva dēļ, laidīsimies prom no šejienes!

Tango tikai to vien gaidīja kā ieslēgt sajūgu un šauties projām.

—   Pagaidi! Ne tik strauji, — es iebildu. — Ne jau katru dienu gadās sastapt ziloni, kas tik labprāt uzbrūk. Apdomā, kāda bilde mums te var iznākt, manu zēn! Padomā par bildi, — es atkārtoju augošā satraukumā. Paņēmu kinokameru un pamāju biedriem, lai viņi sakārto savējās.

—   Puiši, turiet kameras gatavībā, — es sacīju. — Es tagad iešu pie tā milzeņa, man jānofilmē ziionis uzbrukumā, un es vēlos, lai jūs viņu uzņemtu, kad viņš man bruks virsū, tikai nenopūdelējiet, — es sacīju, kāpdams ārā no autobusa. Tad, uzmanīgi palūkojies apkārt un apsvēris bēgšanas ceļu, vēl piebildu: — Turiet sāndurvis atvērtas, lai varu ielēkt, kad zilonis dzīsies man pakaļ.

—   Bvana Rodrikess būs trakoti dusmīgs, ja viņš to uzzinās, — Tango teica.

Es nelikos dzirdis un devos pretī zilonim. Pārbaudīju vēju. Tas bija man labvēlīgs. Zilonis stāvēja pa pusei noslēpies aiz zemu palmu pudura, it kā gaidīdams mani un zinādams mani tuvojamies. Mierīgi gāju viņam klāt, visu laiku paturēdams acīs viņa ausis un snuķi. Mana dzīvība tagad bija atkarīga no tā, vai es īstā laikā uztveršu briesmu«signālus, kas ievada uzbrukumu. Sauss zars salūza man zem kājām, un es sastingu uz vietas. Sis troksnis, kā rādās, ziloni bija satraucis, jo viņš sāka viegli šūpoties no vienas puses uz otru. Es vēl pagājos dažus soļus uz priekšu, tad piesviedu kinokameru pie acs un nospiedu pogu. Kamera sāka dūkt, zilonis izdzirda šo sīko skaņu un atvāza ausis. Briesmu signāls numurs viensl Resnais, čūskai līdzīgais snuķis cēlās augšup, zilonis ošņāja gaisu. Sarkanā gaisma numurs divi! Ar mazajām, apaļajām ačelēm zilonis nevarēja mani redzēt, bet, ja viņš mani saostu, būtu atklata mana atrašanās vieta. Kinokamera drebēja manās rokās, es pūlējos to noturēt taisni.

īsu brīdi zilonis stāvēja nekustīgs, it kā izcirsts no granīta, tad bez kāda brīdinājuma, pat neiespiedzies, nāca man virsū. Lente vel ritēja dažas pēdas, tad es atteicos no sava nodoma.

Vēl arvien es atrados pieņemamā attālumā no ziloņa, ari autobuss nebija pārak tālu. Bet es nevarēju iedomāties, ka Tango izrādīsies tik nervozs. Viņš bija iedarbinājis motoru un tagad brauca lēnām uz priekšu, atstādams man neapskaužamo iespēju censties mašīnu panākt. Sis papildu ceļa gabals, es atskārtu, ļaus zilonim mani noskriet. Es mēģināju pielikt soli, bet zilonis lumpačoja arvien tuvāk.'Klajā vietā es no viņa nemūžam neizbēgtu, laimīgā kārtā ziloni aizkavēja krūmi; viņš dzinās man pakaļ, apdullinoši taurēdams, tas mani satrauca, un es skrēju vēl ātrāk. Piepeši motors noklusa un mašīna apstājās. No spējā grūdiena Henrijs Litls, kas pieliecies stāvēja pie atvērtajām sāndurvīm, zaudēja līdzsvaru un izvēlās no mašīnas veida, tomēr neizlaida no rokam kinokameru.

Zilonis atradās aiz manis ne vairāk kā trīsdesmit jardu, kad es sasniedzu Henriju; es nogrābu viņu aiz krekla un iemetu mašīnā, pats ielēkdams pakaļ. Pa to laiku Tango bija izdevies no jauna iedarbināt motoru, un mēs sākām lēnām virzīties prom no ziloņa. Bet zilonis tagad bija vairs tikai kādus desmit soļus no mums. Kerola un Džūna šņukstēja aiz bailēm un pieplaka ar sejām Mardžorijai pie pleca, neuzdrīkstēdamās palūkoties uz saniknoto zvēru, kas mūs vajāja.

Es pavēros atpakaļ un putekļu grīstē ieraudzīju, ka zilonis bija apstājies ceļa vidū un nikni purināja galvu šurpu turpu. Vēl es paguvu redzēt, kā viņš nicinoši nosprauslājās un iečāpoja palmu meža.

Vēlāk es uzzināju, ka Mardžorija bija attapusies izslēgt aizdedzi, tikko Tango sāka braukt. Es nespēju puisi vainot par viņa pārsteidzību. Viņam bija uzdots rūpēties par mums, bet es netiku viņu uzklausījis. Mūsu dēļ riskēt ar savu dzīvību — tas neietilpa viņa pienākumos, turklāt, par to esmu pārliecināts, viņam vairāk rūpēja autobusa un tā pasažieru drošība nekā mans liktenis. Ja es izvēlējos rotaļu ar nāvi, nu, tad tā bija mana darīšana, tāpēc jau viņam nevajadzēja pakļaut briesmām pārējos, kas bija nodoti viņa gādībā.

Mēs atgriezāmies vasarnīcā, kur uz mums jau gaidīja senjors Rodrikess. Tango, nedaudz izpušķodams, izstāstīja viņam mūsu piedzīvojumu.

—   Ai, ai, ai, mister Maikl, — Rodrikess apbēdināts bilda, — tā ir viena briesmīga lieta, ko jūs darījāt. Par jums es nebēdāju. Zinu, ka jūs pats parūpēsieties par sevi. Bet tas gan nav labi, ka jūsu sievai un bērniem bija jāpiedzīvo tādas lielas izbailes. Tas ir dikti bīstami.

Tad viņš piemetināja: — Nu paldies dievam, visi esat sveiki un veseli. — Un vēl pēc brīža: — Vai dabūjāt labas bildes? Jā?

Kad es viņam pastāstīju, ka esmu uzņēmis dažas sevišķi labas filmas, viņš priecājās kā bērns, kuram iedāvināta jauna rotaļlieta. Senjors Rodrikess paziņoja, ka šovakar — pēdējā vakarā, ko pavadām Gorongozā, viņš mums par godu rīko atvadu viesības, kurās aicināti vairāki rezervāta darbinieki un viņu draugi.

—  Ziniet, dārzā mums būs lielas barbekjū [4] pusdienas. Nu, tas ir tas pats, ko jūs Dienvidāfrikā saucat par «Braavleis», — viņš paskaidroja.

Barbekjū vakars izdevās teicami — tas bija jauks mūsu šīsdienas piedzīvojuma noslēgums. Mēs ēdām maigo impalas gaļu, kas bija brīnišķīgi izcepusies virs lielā ugunskura, un piedzērām izmeklēti labus portugāļu vīnus.

Lai cik tas liktos savādi, Tango bija tas, kurš man iedeva ideju nākošajai filmai.

Viss vairums viesu jau bija aizgājuši, palikušie, ieskaitot mūsu namatēvu, sasēduši ap ugunskuru, klāstīja savas atmiņas par safari, medībām, ceļojumiem un piedzīvojumiem.

Pēkšņi mēnesi aizklāja tumšs mākonis, ap mums viss iegrima tumsa, — tā apdziest lampa, kurai lēnām izgriež dakti.' Ugunskura liesmas it kā iedegās spožāk, to gaisma asāk iezīmējās apkārt sēdošo sejas. Rietumos bija dzirdams pērkons.

—   Lieti nāk, — kāds nomurmināja.

Ducināša'na tuvojās un kļuva skaļāka.

—  Tētuk, kāpēc pērkons ducina? — Džūna pavaicāja.

Pirms es paspēju atbildēt, Tango, kurš bija notupies

Džūnas tuvumā, ierunājās:

—   Misī Džūn, es jums pastāstīšu, kā piedzima pērkons un lietus tais tālajos laikos, kad pasaule bija vēl pavisam mazītiņa.

Meitenes jau bija sēdējušas pie daudziem nometnes ugunskuriem un klausījušās iezemiešu senās mītiskās teiksmas, tāpēc abas tagad aiz prieka iespiedzās un lūdza Tango ātrāk sākt stāstījumu.

—   šo stāstu, — Tango iesāka,— es dzirdēju no sava tēva, un viņam to bija stāstījis viņa tēvs, tēva tēvam — tēva tēva tēvs un tā joprojām līdz vissenākajiem laikiem. Tas ir stāsts par «Sgubu bungām» un «Mānzi lietu». Tas ir skumjš stāsts par mīlestību, ļaunumu un naidu. Šo stāstu mēs nekad neaizmirsīsim, jo, tikko Sgubu sak sist savas varenās debesu bungas un Mānzi asaras līst uz mums ka lietus, mēs allaž atceramies šos divus cilvēkus, kuriem bija liegta lielā, mūžīgā mīla, ko viņi juta viens pret otru. Sgubu balsi mēs dzirdam vēl tagad un dzirdēsim vienmēr, kamēr vien pastāvēs pasaule; viņš aicina mīļoto Mānzi, lai viņa ar savām asarām veldzē izslāpušo zemi. Dažreiz Mānzi asaras maigi slacina izdegušo, izmocīto zemi, tās ir kā mātes glāsts uz bērna vaiga. Citreiz, kad Mānzi vairs ilgāk nespēj valdīt sāpošo sirdi, viņas asaras kapā zemi kā pātagas cirtieni, tās kūsā niknumā, pārplūdina ciemus, izskalo labības laukus un aizrauj projām trakojošo dusmu straumēs sadragātus un izkropļotus vīrus, sievas un bērnus.

Tango apklusa, lai"iedegtu cigareti.

—   Ak, Tango! — Kerola izsaucās. — Tam jābūt brīnumainam stāstam. Lūdzu, stāsti visu no paša sākuma!

—   Labi, misī Kerola. Man domāt, jums stāsts patiks, jo Mānzi bija tāda pati jauniņa meitene kā jūs.

Un Tango stāstīja.

Mānzi bija ļoti varena virsaiša meita. Visa zeme lepojās ar viņas dižo daiļumu. Kājiņas viņai bija smalkas kā gazelei, viņa staigāja viegli un glezni kā leopards un tik cēli kā karaliene. Viņai bija liela sirds, pilna mīlas pret veciem un jauniem, slimiem un nabagiem.

Slava par Mānzi izplatījās talas malās. Bagāti un stipri jaunekļi, kuru medību veiksmi un varoņdarbus apbrīnoja visa zeme, lūdza viņas roku. Skaisti vīri, tik melni kā nakts, ceļoja pāri lieliem ūdeņiem, cauri svelmainiem tuksnešiem, lai viņu bildinātu, bet Mānzi nevienu negribēja. Viņa bija slepus atdāvinājusi sirdi ganam Sgubu — draugam un rotaļu biedram vēl no tiem laikiem, kad viņi abi kā mazi nebēdņi rāpoja pa Mānzi tēva bīidas grīdu, līdz pat pašam pēdējam laikam, kad Sgubu slepenajā satikšanās vietā priecēja viņu ar paš- darinatu flautu liegām melodijam, kas vēstīja par mīlu un laimi, vai arī viņš dziedāja zemā, sulīgā balsī par savu nebeidzamo mīlestību un uzticību.

Sgubu piemita lauvas spēks, geparda ātrums un karaļa staja. Viņš bija gudrs, attapīgs, skaists un lēnprātīgs. Visi viņu mīlēja. Bet — ak vai! — kā viņš, tā Mānzi zināja, ka, būdams gans, viņš nekad nevarēs būt viņas vīrs. Kad Sgubu pūta flautu un dziedāja savas mīlas dziesmas, abu jauniešu sirdis pildīja prieks un laime, bet, kad viņi runāja par nākotni un savu bezcerīgo mīlestību, skumjas un bēdas klāja tumšu autu viņu ceļā. Viņiem bija tikai viena iespēja — bēgt uz citu zemi, kur viņi varētu dzīvot to dzīvi, par kuru slepenajā satikšanās vietā tik bieži bija kopā sapņojuši.

— Nē, to es nedarīšu, — Mānzi teica. — Negribu būt tāda gļēvule. Tu būsi mans vīrs visas pasaules priekšā. Lai notiek kas notikdams.

Un tā notika, ka Sgubu, tērpies savā krāšņākajā leoparda ādā, ar šķēpu un vairogu devās pie virsaiša un viņa gudrajiem padomdevējiem, lai izlūgtos tās meitenes roku, pēc kuras bija tīkojuši paši varenākie un ba- gatākie šīs zemes jaunekļi.

Lielā indaba — sapulce nolika zem vecas akācijas, kur noturēja visas svarīgākās sapulces. Virsaitis un viņa gudrajie sprieda par ražu, tuvajiem svētkiem, lopiem un daudz ko citu, bet nepiegrieza nekādu vērību Sgubu, kas sēdēja sapulces ārējā aplī un pacietīgi gaidīja. Viņš zināja, ka visa šī runāšana vajadzīga tāpēc, lai viņam radītu, cik viņš neievērojams virsaiša un tā gudro vīru acīs. Vājās cerības iegūt Mānzi par līgavu — cerības, kuras viņš bija lolojis savā sirdī, tagad aizskaloja tukšo runu plūdi, kas straumēm šļācās ārā no virsaiša un viņa gudrajo mutēm. Tomēr, par spīti nepārvaramajiem šķēršļiem, kas apdraudēja viņa laimi, Sgubu bija stingri apņēmies pateikt savu sakāmo, tāpat kā bija sagatavojies paciest visu, kas sekos viņa lūgumam.

Sarunas mazliet apsīka, un Sgubu piecēlās. Sapulci apņēma dziļš klusums, līdzīgs pirmsausmas klusumam. Pati Sgubu āriene, kurā viedas cieņa un spēks, prasīja, lai šie vīri, kas sēdēja viņa priekšā, viņu ievērotu un uzklausītu. Pat putns vai sienāzis neuzdrošinājās iečirkstēties. Nopietnā balsī, kas skanēja kā tāls pērkons, Sgubu sāka savu runu:

—   Ak, virsaiti, mūsu ļaužu tēvs, tavā priekšā, mūsu visucienījamo gudro vīru klātienē šodien stājas vienkāršais gans Sgubu Masansgubu dēls, lai no tevis izlūgtos to, kas, man labi zināms, runā pretī mūsu cilts likumiem, noteikumiem un paražām. — Sgubu gaidīja atbildi, kas viņam dotu atļauju izteikt savu lūgumu.

Maniati, viens no gudrajiem vīriem, atbildēja:

—   Mans dēls, — viņš teica augstā, spalgā balsī, — es runāju uz tevi mūsu virsaiša un manu brāļu vārdā, kuri te sapulcējušies ap mums. Ja tu zini, ka tavs lūgums runā pretī mūsu cilts likumiem, noteikumiem un paražām, — kā gan tu iedrošinies to izteikt? Mēs pret tevi izturamies ar lielu cieņu, Sgubu, — Maniati turpināja. — Kauju laukos, džungļos, ganībās un starp mūsu sievietēm tu vienmēr esi parādījis drosmi, spēku un attapību. Tas nudien būtu liels kauns, ja tu iemantotu to vīru dusmas, kas tevi cienījuši; šobrīd tava sirds valda pār tavu galvu. Es, Maniati, otrais pēc mūsu varenā virsaiša, mūsu ļaužu galvenais padomdevējs, tēvs divdesmit dēliem un tikpat daudz meitām, dodu tev padomu, dēls, ciet klusu! Atgriezies pie saviem ganāmpulkiem, un mēs visu šo lietu aizmirsīsim, it kā tā nekad nebūtu bijusi.

Maniati bija visu izteicis un apsēdās. Atkal valdīja klusums.

«Kāds es būtu gļēvulis,» domāja Sgubu, «ja paklausītu Maniati un atgrieztos pie saviem ganāmpulkiem kā izpērts suns, iespiedis asti kājstarpē. Nē, nekad.»

—   Ak, gudrais Maniati, tu, kas runā mūsu varenā virsaiša un viņa gudro vīru vārdā, tava runa ir pilna gudrības un lēnprātības, bet saki man: ko vērts tāds vīrs, kas bezbailīgi iziet lauvu medībās, bet, izdzirdis lauvu rūcam, metas bēgt? Neviens nav mani pamudinājis runāt — ne tā sieviete, kuru es mīlu, ne mani vecāki, ne draugi, tāpēc, ja man būtu lemts iemantot savas cilts ļaužu dusmas, — lai tās vēršas pret mani vienu.

Un Sgubu atkal gaidīja atļauju izteikt savu lūgumu. Sapulcējušies vīri sāka nemierīgi grozīties, jo viņi redzēja, ka virsaitis iedegas niknumā. Viņi visi mīlēja Sgubu un tagad baiļojās par viņu. Virsaitis piecēlās un dusmu aizžņaugtā balsī sacīja:

—   Paklausīsimies, ko tas kucēns grib teikt. Bet lai viņš runā ātri un nevelk garumā, jo ap viņu ir mēslu smaka, no kuras man kļūst nelabi.

Virsaitis uzmeta uz pleciem šakāļa ādu un apsēdas. Viņu smacēja briesmīgs niknums, jo viņš zināja, ko Sgubu no viņa lūgs.

Sapulcei uzgula smags, nospiedošs klusums, pilns drausmu priekšnojautu.

—   Ak, virsaiti, — atskanēja Sgubu skaļā, skaidrā balss. — Tevi dziļi cienīdams, es uzdrošinos lūgt tavas meitas Mānzi roku.

—   Klusu! — virsaitis iekliedzās, viņu pārtraukdams. — Ko tas ārprātīgais tur gvelž? Kā smirdošs gans uzdrīkstas apgānīt manas meitas cienījamo vārdu, tikai to izrunājot vien? Ar kādām tiesībām viņš izsaka šādu nedzirdētu lugumu?

Pa to laiku, neviena nemanīta, sēdošo vīru aplī bija ienākusi Mānzi un, uzlūkodama tēvu, sacīja: — Ar tādām tiesībām, ka mēs viens otru mīlam. Ak, tēv, lūdzams, uzklausi Sgubu.

Sāds negaidīts notikumu pavērsiens samulsināja virsaiti un viņa gudros vīrus. Vēl nekad cilts vēsturē sieviete nebija uzrunājusi vīru sapulci. Tas bija kaut kas nedzirdēts.

—   Cik ilgi jau turpinās šīs runas par mīlestību? — Maniati vaicāja.

—   Mīla mūsu sirdīs dzima jau tad, kad mēs vēl nepratām par to runāt, — Mānzi atteica. — Tā nav tāda mīla, kas izaug kā sēne vienā naktī un mirst, pirms noriet saule. Mūsu mīla augusi gadiem ilgi kā lielo koku sēklas mežā, tā brieda un dzina asnus, kas pārdūra zemes garozu un ieraudzīja gaismu, tā baudīja saules karstumu un lietus veldzi, vētru trakošanu, nakts klusumu un rīta krāšņumu. Tas, tēv, ir mūsu mīlas spēks. Tāpat kā koks pretojas asi trītam cirvim, tā arī mēs pretosimies tiem, kas gribēs mūs izšķirt. Gluži tāpat, kā koks nevar dzīvot bez saknēm, kas to baro, mēs nevaram dzīvot viens bez otra.

Ar zemu noliektu galvu Mānzi atstāja sapulci. Trīcēdams aiz dusmām, virsaitis piecēlās un, rādīdams uz Sgubu, teica:

—   Suņa dēls, tu esi ienesis negodu un bēdas manā mājā. Nekad vairs tu neteiksi mīļus vārdus ne vīrietim, ne sievietei. Nāve tev būtu pārāk viegls sods. Tu saņemsi tādu sodu, kādu esi pelnījis. Šovakar, pirms vēl saule būs norietējusi, tev izraus mēli un pašu aizdzīs kalnos, kur tev būs jādzīvo starp babuīniem, kamēr nomirsi. Nekad vairs tu nespersi kāju šai ciemā.

Sešpadsmit vīru zaudēja dzīvību no Sgubu rokas, tikai tad izdevās viņu pievārēt un izraut viņam mēli no mutes.

Kad šis neželīgais darbs bija pastrādāts, Sgubu aizdzina kalnos, tur viņš dzīvoja savā alā, un neviena dzīva dvēsele viņu vairs netika redzējusi.

Pēc Sgubu izraidīšanas Mānzi vairs ne ar vienu nerunāja. Viņa bija ieslodzīta savā būdā un reti kad redzēja dienas gaismu. Bet abi jaunieši varēja sazināties.

Sgubu prasmīgās rokas pagatavoja rīku, ar kura palīdzību viņš runāja ar Mānzi, kad viņa vientuļa sēdēja savā būdā. Sis rīks bija darināts no meža dzīvnieka ādas un koka. Sgubu bija pirmais cilvēks, kas pagatavoja bungas un lika tām runāt tai valodā, kuru kādudien sapratis visi afrikāņi. Ciema iedzīvotāji dzirdēja šīs dīvainās skaņas, kas katru dienu atplūda no kalniem, bet nespēja atminēt to drūmo noslēpumu. Vienīgi Mānzi saprata, ko viņai grib pateikt viņas mīļotais.

Dažreiz meitene smējās, un viņas smiekli skanēja pa visu ciemu. Citreiz viņa raudāja, tad asaras ritēja pa vaigiem nebeidzamā straumē. «Viņa laikam sajukusi,» ļaudis tad sacīja.

Dažreiz Sgubu sita savas bungas ar tādu sparu un niknumu, ka bija dzirdams, kā rībieni atbalsodamies aizveļas pāri kalniem jūdzēm tālu veidā. Tajās dienās ciems gandrīz noslīka Mānzi asarās.

Kad Sgubu kļuva vecāks, ļaudis stāstīja, viņš iemācījies pagatavot tādas bungas, ko pat simt cilvēku nav varējuši pacelt.

—   Tās ir Sgubu lielās bungas, ko mēs tagad dzirdam, — Tango teica, rādīdams uz piķa melnajām debesīm.

—   Un kas notika ar Mānzi? — Džūna jautāja.

— Stāsta, — Tango skaidroja, — kādu dienu bungas rībēja citādi nekā parasti. Pamazām rībieni kļuva arvien vājāki, un visu zemi apņēma dziļš klusums. Suņi mitējās riet, putni beidza dziedāt, pat vējš pārstāja žūžot koku zaros.

Tad ļaudis redzēja, ka Mānzi iznāca no savas būdas, uz galvas viņa nesa sainīti un nedrošā gaitā devās uz kalnu. Neviens viņu neaizturēja. Kad Mānzi sasniedza kalna pakāji, bungas apklusa; Mānzi neviens vairs pēc tam nav redzējis. Ļaudis stāsta, ka pēdējais bungu rībiens bijis signāls, kas aicinājis Mānzi pie viņas mīļotā, kurš viņu gaidījis, lai uznestu augšā mākoņos.

Bet — ak vai! Tik ilgus gadus pavadījusi būdas tumsā, Mānzi bija kļuvusi akla un maldījās ap kalnu, meklēdama Sgubu, taču neatrada viņu.

Kad Sgubu dusmās rībina savas bungas, Mānzi vēl arvien veltīgi lej asaras, bet, kā stāsta, kādudien viņi tomēr viens otru atradīs, tad bungas vairs nerībēs un Mānzi neraudās. Tad izsīks upes un izdegs tīrumi.

Kailā, izkaltusi pasaule aizdegsies no saules karstuma un ies bojā. Tā būs Mānzi un Sgubu atriebība par viņu ciešanām.

Tieši šajā brīdi nogranda briesmīgs pērkons un sāka gāzt lietus.

— Vecā, labā Mānzi, — kāds iekliedzās, un mēs skrējām meklēt patvērumu vasarnīcā.

Atpakajceļā uz mājām nolēmām pavadīt dažas dienas Dienvidrodēzijas Uonki zvēru rezervātā, kas atrodas ap septiņdesmit piecas jūdzes no Viktorijas ūdenskrituma un aizņem gandrīz seštūkstoš kvadrātjūdžu lielu platību. Sai rezervātā, tāpat kā daudzos citos, zvēri dzīvo savvaļā, dabiskos apstākļos, un cilvēki nejaucas viņu dzīvē.

Kaut gan rezervāta apmeklētāju rīcībā ir vairākas ērtas atpūtas mītnes, mēs tomēr vēlējāmies uzsliet paši savu nometni īpašā šim nolūkam paredzētā laukumā.

Bet vispirms mums bija jādabū direktora atļauja, jo tūristi, kas ierīko nometnes šai rezervātā vai arī tikai ieiet tajā, dara to uz savu risku; viņus brīdina nemeklēt sastapšanos ar bīstamiem zvēriem, tādiem kā bifeļi, lauvas un ziloņi, it sevišķi, ja lielajiem dzīvniekiem līdzās ir mazuļi.

Lai gan apvidus ir skarbs, mežonīgs un neapdzīvots — te neierobežoti valda džungļu likums, — zvēru rezervāts var kļūt par patvērumu ari cilvēkam: veidu bezgalīgajos plašumos starp dabas brīnumiem cilvēks nokrata važas, kas viņu saistījušas ar mūsdienu dzīves nebeidzamajiem pienākumiem, un bauda mieru un brīvību.

Mūsu teltis bija vienīgās šai kempinga laukumā, par to es ļoti nopriecājos, jo safari, ja vien iespējams, gribu būt viens ar savu ģimeni un atrasties tālāk no visa, kas atgādina lielo pilsētu saspiestību.

Biju saņēmis speciālu atļauju no rezervāta direktora, kas man deva tiesības nogriezties no ceļiem un iebraukt veidā, kā arī, fotografējot zvērus, izkāpt no mašīnas, ja tas nepieciešams filmai. Parasti tūristi šādas atļaujas nedabū, jo gadās, ka apmeklētajam veidā salūst mašīna un viņš spiests tur pavadīt nakti; tas sagādā lielas rūpes uzraugiem un kalpotājiem, jo paiet daudzas stundas, iekams atrod šos patvaļniekus.

Mēs uzzinājām, ka apmēram divdesmit jūdzes no mūsu nometnes dzīvnieku dzeršanas vietā N'Gvašlā redzēti lauvas.

Mani operatori, izņemot Džonu Limberiju, nolēma šo vietu papētīt un nākamā rītā agri aizbrauca lūkot lielos kaķus.

Līdz otrajām brokastīm viņi vēl nebija atgriezušies, un es ar ģimeni un Džonu Limberiju aizbraucām citā virzienā pameklēt ziloņus.

Drīz pēc izbraukšanas no nometnes uzdūrāmies automašīnas sliedēm, kas veda no ceļa krūmājā, tās, manuprāt, varēja būt atstājuši uzraugi, dodoties apgaitā. Labu gabalu braucām pa šīm sliedēm, līdz es pamanīju kaut ko saulē mirdzošu. Piebraucu klāt, un mirdzošais baltums izrādījās ziloņa skeleta atliekas. Zilonis, kā mēs vēlāk uzzinājām no kāda uzrauga, bija miris dabiskā nāvē aiz vecuma.

Daudzi mednieki un naturālisti domā, ka ziloņi, jūtot tuvu savu nāves stundu, dodas uz kādu slepenu vietu, tā saucamo ziloņu kapsētu; atrastais skelets apgāž šo teoriju. Ziloņu ir ļoti daudz, un tie ir dažādi pēc lieluma, tāpēc liekas neticami, ka mednieki un bušveldu ceļotāji atrod tik maz viņu skeletu, bet, kad es parādīju savējiem, cik ātri un pilnīgi daba pārvērš putekļos šo milzīgo dzīvnieku atliekas, manai sievai un meitām uzreiz kļuva skaidrs, kā varēja rasties pazīstamā leģenda par «ziloņu kapsētu». -

Džungļu maitu ēdāji, kas bija bēguši no šī kādreiz varenā, majestātiskā dzīvnieka, apgraiza viņu un kaulus izvazāja pa veidu. Lielie gūžu kauii, kas mežā berzās un spiedās gar koku stumbriem, notriecot veselām gūzmām lapas un zarus, tagad trūdēja saulē un lietū. Kājas, kas bija nesušas masīvo ķermeni tūkstošiem jūdžu pa džungļu takām, drīz pārvērtīsies putekļos un kļūs par to pašu zemi, pa kuru dzīvnieks kādreiz tik lepni bija staigājis.

Lai gan savos ceļojumos pa Āfriku esam sastapušies ar tūkstošiem ziloņu, tomēr mums nekad nav apnicis viņus vērot un pētīt viņu daudzveidīgos paradumus.

Mazliet tālāk sastapām baru, kura vadone — veca ziloņmāte ļoti nopietni pildīja savus pienākumus; rūpēdamās par mazo zilonēnu drošību, viņa visādi centas mūs aizbaidīt projām. Šādus viltus uzbrukumus mēs jau bijām redzējuši daudzreiz agrāk un, kaut gan turējām acis un ausis vaļā, sākumā palikām uz vietas. Tādus barus kā šo, kas sastāv no mātēm un bērniem, vienmēr vada kāda veca ziloņmāte; atbildības sajūta padara viņu ārkārtīgi neiecietīgu pret jebkuru traucētāju, tāpēc, negribēdami lieki kaitināt veco vadoni, mes galu galā nolēmām doties projām.

Tikko sākām braukt, es pamanīju pa kreisi krūmos kustību un tūlīt sapratu, ka mums visapkart ir ziloņi. Pirmā doma bija nokļūt baram priekšā — tas tagad ielenca ceļu no abām pusēm, — bet nepaguvu aizbraukt necik tālu, kad no labās puses krūmiem izskrēja vecā ziloņmāte, nostājās ceļa vidū un izaicinoši blenza uz mums.

Es cerēju, ka viņa tikai pārvedīs savu pulku pāri ceļam, bet drīz bija noprotams, ka ziloņi ies pa ceļu. Bars sapulcējās ap savu vadoni šaurā ceļa vidū, un mums nekas cits neatlika kā gaidīt, kamēr viņiem labpatiksies atgriezties krūmos.

—   Kāpēc tu nepadod atpakaļgaitā līdz tādai vietai, kur var apgriezties, lai mēs varētu braukt atpakaļ uz nometni pa to pašu ceļu? — Mardžorija jautāja.

—  Tur sanāks vairāk par četrdesmit jūdzēm, — es atbildēju, — turklāt drīz norietēs saule, un tu zini, ka uzraugi ārdās, kad tūristi pārrodas tumsā.

—   Bet, tētiņ, mēs taču te nevaram sēdēt visu dienu, un, taisnību sakot, mani uztrauc šī vecā ziloņmāte, — Kerola žēlojās.

Vajadzēja kaut ko darīt. Man šķita, ka, lielā ātrumā tuvojoties ziloņiem, es spēšu viņus nobiedēt un viņi mums atbrīvos ceļu; piedevu gāzi, nepārtraukti spiezdams signāltauri, un drāzos baram virsū. Bet tā bija rūgta maldīšanās, jo mūsu mēģinājumam diktēt savu gribu džungļu dižmaņiem sekoja tūlītējs pretuzbrukums. No tuvākā ziloņa mūs vēl šķīra trīsdesmit jardu, kad vecā ziloņmāte, galvu noliekusi, izgrūzdama briesmīgu spiedzienu, neveiklā gaitā lēkšoja mums pretī, tad. līdzīgi bremzējošai automašīnai, piepeši apstājās putekļu mākonī ap desmit jardu no mūsu autofurgona. Mardžorija un abas meitenes skaļi iekliedzās un aizklāja ar rokām acis. Mēs nebēgām, un tas mulsināja bara vadoni, tomēr nebijām pārliecināti, ka viņa vairs neuzbruks.

No pakaļējā sēdekļa es izdzirdu Džonu Limberiju pusčukstus sakām:

—  Cerams, ziloņmāte nāks vēlreiz.

—  Vai tev izdevās uzņemt uzbrukumā?

—  Jā, kaut kas jau laikam iznāks, — viņš atteica. — Man bija jāfilmē caur vējstiklu, un jūsu galvas visu laiku traucēja.

—  Ja ziloņmāte vēlreiz uzbruks, mēs pavirzīsimies sānis, — es apsolīju.

Ziloņmāte patiešām atkal uzbruka. Un ne jau vienreiz vien, vismaz desmit reižu.

Mardžoriju un meitenes ļoti biedēja ziloņu bara vadones dusmu izvirdumi, bet ko es tur varēju līdzēt, man atlika vienīgi pacietīgi gaidīt un kā sadegušam traukties atpakaļgaitā ikreiz, kad vecā ziloņmāte metās uz mūsu pusi.

Pēc neilga laika ziloņi sāka lēnām virzīties pa ceļu uz priekšu, bet, tiklīdz vecā, temperamentīgā vadone apjēdza, ka mēs tiem sekojam, viņa pavēlēja baram griezties atpakaļ, un atkal mums priekšā kā blīva siena stāvēja niknas ziloņmātes, sagatavojušās visiem spēkiem aizsargāt savus bērnus.

Bijām nokļuvuši strupceļā. Ziloņi lūkojās uz mums, mēs lūkojāmies uz viņiem, un likās, tas ilgs mūžīgi, bet, kamēr es gudroju, ko nu darīt, vējš piepeši mainījās, un ziloņi kā kareivju vads, kam dota pavēle «ieročus gatavībā!», visi ka viens reizē izslēja snuķus un sāka ošņāt gaisu.

Mūs tik ļoti ieinteresēja šis neparastais, skaistais skats, ka pat uz brīdi piemirsās briesmas, un, par spīti ģimenes vētrainiem protestiem, es nespēju noturēties neizkāpis no mašīnas, lai uzņemtu viena kadrā autofurgonu un ziloņus.

Bet, tikko noklikšķēja kinokamera, vecā ziloņmāte īsi, spalgi norēcās un iešļūca krūmos, viņai pa pēdām viss bars.

—   Nu ko tu neteiksi! — Mardžorija izsaucās. — Tavs ģīmis nobiedēja lauveni vecajā mājā Gorongozā, bet es nekad nebūtu domājusi, ka tas pats notiks arī ar veselu ziloņu barul

PIE LUNDi UPES

Ap mani sāka drūzmēties atmiņas, kad es pēc atgriešanās no Gorongozas dažus mēnešus vēlāk nolēmu kopā ar ģimeni doties safari uz Lundi upi Dienvidrodēzijā. Es vilku ar pirkstu pa karti, meklēdams to vietu, kur pirms dažiem gadiem atradās mana nometne, un atcerējos daudzus satraucošus brīžus.

Kādu dienu man un manam iezemiešu pēddzinim uzbruka saniknota ziloņmāte, kad mēs kāpām ārā no džipa, un tikai pēdējā acumirklī pie pašas mašīnas es to paguvu noguldīt, iešaujot dzīvniekam lodi pierē. Citā reizē es gandrīz nokļuvu veldas ugunsgrēka ielenkumā, — rijīgās liesmas iznīcināja visu, kas bija nometnē, izņemot šauteni un džipu.

Turpat netālu kāds jauns mežu apsardzes darbinieks atrada nāvi Lundi upes tumšajos dziļumos, kur to ierāva cilvēkēdājs krokodils. Jaunais cilvēks mazgājās, līdz ceļiem iebridis upē, kad milzīgs krokodils, kuru nebija pamanījis ne viņš, ne viņa apkalpotajs, kas stāvēja turpat blakus, slepus piezagās nelaimīgajam un sagrāba viņu. Apkalpotājs vairākkārt dūra krokodilam ar šķēpu, bet briesmīgie žokļi turēja upuri kā spīlēs, un viņš pazuda zem ūdens.

Varētu likties, ka tā nu gan nav īstā vieta, kurp doties ar sievu un diviem bērniem, bet es zināju, ka tur mana ģimene redzēs daudz interesanta un aizraujoša. Risks bija kļuvis par parastu paradību mūsu ikdienas dzīvē, mēs no tā nevairījāmies, bet arī nekļuvām pārgalvīgi.

Priecīgi rausāmies iekšā autofurgonā, kas jau bija stāvgrūdām pilns ar ierīcēm un piederumiem, kādi nepieciešami dzīvnieku filmēšanas ekspedīcijā, un lielu daudzumu personisko lietu, bez kurām, pēc manu ceļa biedreņu ieskatiem, izbraukumā nevar iztikt.

Kādreizējā nometnes vieta tagad bijā apaugusi bieziem krūmiem un ķerainu zāli. Putekļu mākonī es apturēju mašīnu, un ap mani vēdīja drūma pamestība. Sieva un bērni laikam nodomāja, ka piepeši esmu sajucis prātā, jo es aizgūtnēm sāku spiest mašīnas signāltauri. Spalgie pūtieni cauri sakuplojušiem brikšņiem atbalsojās biezajā mežā, lēkādami no koka uz koku, līdz izzuda džungļu tumsā. Neparastās skaņas lika noklust kukaiņiem, kas līdz tam rosīgi zumēja ap mums; mazliet tālāk es ieraudzīju dzīvniekus, kuri bija gulējuši, bēt tagad piecēlās kājās un uzmanīgi klausījās.

—   Kam tev vajadzīgs tas elles troksnis? — Mardžorija galu galā iejautājās.

—   Pagaidi, mazlietiņ, tūlīt uzzināsi, — es atteicu.

—  Tā es rīkojos arī agrāk, kad te uzturējos, un varbūt tev palaimēsies redzēt, kāpēc.

No šī paskaidrojuma Mardžorija un meitenes tā ir netika gudras, tas viņas nekādā ziņā neapmierināja, pusdienas karstumā sieva un bērni jutās pārāk noguruši, tāpēc vairs neko nejautāja, bet apsēdās un sāka pacietīgi gaidīt.

Pēc maza laiciņa mēs izdzirdām balsu murdoņu un tuvojošos cilvēkus. Tad garā zāle pašķīrās un klajumā iznāca četri iezemiešu vīri. Es viņiem uzsaucu sveicienus, un atbildes kliedzieni liecināja, ka viņi mani pazinuši.

Pagriezies pret sievu, es sacīju: — Redzi, viņu dēļ es taisīju to troksni. Tā es viņiem parasti signalizēju, un viņi to nav aizmirsuši.

Bērni ziņkārīgi spiedās man virsū, raudzīdamies vējstiklā.

—   Tēt, no kurienes viņi atnāca? — Kerola iesaucās. Un, iekams es paguvu atbildēt, Džūna jau kliedza:

—  Mēs neredzējām tuvumā nevienu būdu.

Es norādīju uz to pusi, no kurienes nāca vīri, un atbildēju: — Vai redzi tur to biezi saaugušo koku rindu? Tūlīt aiz tās ir mazs ciematiņš, agrākus gadus, kad apmeklēju šo vielu, es tur salīgu nometnes apkalpotājus, pēdu dzinējus un nesējus. Sie četri puiši, kas nāk šurp, man liekas pazīstami — ak jā, kā tad, viņi taču piedalījās izbraukumos.

Ciema vīri bija bezgala priecīgi par mūsu atkalredzēšanos, viņi smaidīja vien, spīdinādami baltus, līdzenus zobus.

—   Ai, bvana, — Mtengve, ciema vecākais, izsaucās, — mēs domājām, tu mūs aizmirsi. Necerējām tevi kādreiz vairs ieraudzīt. Kad divas ziemas bija pagājušas un bvana neatgriezās, mēs ciemā nodomājām, ka bvana atbrauks citu ziemu. Bet, kad piecas ziemas nāca un aizgāja un bvana vēl arvien nebija, mēs tad gan domājām, ka bvana ir atradis labāku medību vietu.

—   Nē, Mtengve, nekad neesmu jūs aizmirsis. Vienmēr par jums iedomāju. Bet bija jāapskata arī daudzas citas vietas. Pasaule ir liela, un mēs tajā dzīvojam pavisam īsu laiku. Gudrs ir tas cilvēks, kurš skatās un mācās visu, ko vien var, pirms nonāk tai zemē, no kuras vairs nav atgriešanās.

—   Kā mēs priecājamies redzēt tevi atkal pie mums!

—   Paldies par labiem vārdiem! Redziet, esmu atvedis sev līdzi ģimeni.

—  Tas mums liels gods, bvana.

—   Sieva un bērni man palīdzēs šaut, bet ne jau ar to bozi, kas taisa troksni.

—  Ar ko tad,bvana?

—   Viņas ieradušās šaut ar mazu kastīti, kas taisa bildes.

Puiši laikam nodomāja, ka es dzenu jokus, un spiedās tuvāk, lai ielūkotos furgonā.

—   Jā, nu mēs atceramies, — Mtengve teica. — Viņreiz, kad bvana bija te, mēs ievērojām, ka bvana, sastapies ar lielu ziloņu tēvaini vai bifeļu baru, nešāva ar to bozi, kas taisa troksni. Viņš pielika pie acs mazu, melnu kastīti, ta nočirkstēja kā sienāzis, kad tas trin vienu spārnu pret otru, un mēs tad brīnījāmies, kāpēc bvana vairs nešauj, lai nogalētu.

Visu laiku Mardžorija ar bērniem stāvēja manā tu

vumā, pūlēdamās saprast mūsu sarunu. Ik pa brīdim es pārtulkoju.

—   Laiki mainījušies, Mtengve, — es atteicu. — Agrāk, kad es meklēju ziloni ar vislielākajiem ilkņiem, lauvu ar vismelnākajām krēpēm, kudu antilopi ar visgarākajiem ragiem, es tos nogalēju, lai, atgriezies mājā pie saviem ļaudīm, palepotos ar savu mednieka māku. Bet nu ir citādi. Tagad es sev aizvedu līdzi bildes un rādu viņiem tos dzīvniekus, kurus būtu varējis nošaut, bet nešāvu. Par to viņi tagad mani ciena vairāk, nekā kad es būtu lielījies, cik daudz zvēru esmu nogalējis.

Ciemnieki smējās un neticīgi kratīja galvas.

Mtengve — viņu runātājs — sacīja:

—   Baltā cilvēka ceļi nudien ir savādi un sniedzas pāri mūsu saprašanai. Ja bvana šauj, lai nogalētu, viņš grib dabūt ilkņus, kas ienes viņam daudz naudas, un viņš grib dabūt gaļu, no kā gatavot biltongu. Mazās bildītes nevar dot ne naudu, ne barību.

Es to pārtulkoju savai ģimenei, un nu bija mūsu kārta smieties.

—   Mtengve, — es teicu, — mēs nākam no tādas vietas, kur nav vajadzības iet džungļos medīt, lai iegūtu gaļu. Visu vajadzīgo pārtiku mēs varam nopirkt veikalos, un mums nevajag pārdot ziloņkaulu un dzīvnieku ādas, lai būtu nauda, jo mēs strādājam, un par to mums maksā.

Viņi stāvēja un klausījās kā pulciņš skolas bērnu, kuri pirmo reizi dzird jaunu pasaku, jo vēl nekad es nebiju ar viņiem tā runājis. Iepriekšējos apmeklējumos laiks man pagāja, gandrīz vai vienīgi medījot, dīrājot, sagriežot gaļu un vakaros ar biedriem pie ugunskura pārrunājot dienas veikumu.

—   Ar jums ir citādi, — es turpināju. — Dievs ielaida mežā zvērus, kokos putnus un upēs zivis, lai jums un jūsu brāļiem būtu no kā dzīvot. Varbūt sen pagājušajos laikos ari mani ļaudis dzīvoja tā kā jūs, bet mūsu paradumi pārmainījās, un katrā ziņā ar laiku mainīsies arī jūsējie. Jā, pienāks laiks, kad jūsu ļaudis vairs nestaigās piecdesmit vai sešdesmit jūdzes līdz tuvākajam veikalam, lai nopirktu mārciņu sāls vai unci tabakas. Jūs brauksiet automobilī tādā kā šis vai arī paņemsiet no galda mazu ierīci, ierunāsiet tajā un uzdosiet personai, kas klausās otrā galā, sagādāt jums visu vajadzīgo.

Tagad ciemnieku sejās parādījās neticība. Viens no viņiem, saukts Zīmulis, izspraucās priekšā pie manis. Kāpēc viņš bija dabūjis šo iesauku, man nekad neizdevās noskaidrot. Viņš bija maza auguma, drukns un nepavisam nelīdzinājās zīmulim. Varbūt viņš bija vienīgais ciemā, kuram piederējis zīmulis.

Zīmulis jautāja:

—   Kad atnāks šis laiks, bvana, kad mums būs tās jocīgās lietas, par kurām tu runā?

—   Varbūt vēl nāks un aizies simt ziemas vai pat tūkstoš, bet tas būs tikpat droši, kā uzlēks saule, tas noteikti būs, — es pravietoju.

Te Atardžorija mani pārtrauca:

—  Nu jau būsi pietiekami izrunājies. To omulīgo pļāpāšanu vari turpināt vēlāk, tagad mēs ar meitenēm ilgojamies iedzert tasi tējas un kaut ko ieēst.

—   Tik sen neesmu ticies ar šiem puišiem, tāpēc mazliet aizrunājos, — es atbildēju. — Bet nu gan iesim iekost!

Es pagriezos pret vīriem un sacīju:

—   Mēs ierīkosim nometni tai pašā vietā, kur agrāk. Divi no jums var man palīdzēt uzsliet teltis, pārējie divi lai savāc kurināmo. Cirvis un zāģis piesieti priekšā pie mašīnas.

Pēc dažām stundām visi omulīgi sēdējām ap liesmojošo nometnes ugunskuru, uz zemes krita mūsu ēnas, apkārtējos krūmos atstarojās maiga gaisma. Tālumā bija dzirdamas šakāļu rejas un žēlabaina hiēnas gaudošana. Šīs naksnīgās skaņas jaucās kopā ar iezemiešu aprauto, vienzilbīgo sarunu, kas skanēja no otra ugunskura, mazliet atstatu. Gandrīz visi Mtengves draugi un radi bija uzzinājuši par mūsu ierašanos un atnāca mūs apciemot. Viņi rāmi sēdēja, mūs cieši vērodami, bet tūlīt nolaida acis, tikko mēs uz viņiem paskatījāmies. Viņu sejās bija pārsteigums un izbrīns — kā bērniem, kas saņēmuši jaunu rotaļlietu, jo daudziem no viņiem mūsu ikdienā lietojamās petrolejas lampas un portatīvie radiouztvērēji bija kaut kas pilnīgi jauns un neizprotams.

Viņi bija bezgala pārsteigti, kad pa radio nolasīja

kādu paziņojumu banlu valodā. Kad iezemieši izdzirda, ka mazā kastīte runā viņu valodā, viņu sejas pārmainījās — tajās jaucās prieks ar bailēm. Bailes no nezināmā un prieks, dzirdot savu valodu. Kamēr paziņojums tika lasīts, valdīja klusums, bet tad sākās kņada un juceklis. Viņi tērgāja un spiedza kā pērtiķu bars, kas savā vidū ieraudzījis čūsku.

Kad satraukums norima, es pasaucu pie sevis Mtengvi. Viņš pienāca un apsēdās manā priekšā.

—   Mtengve, es atvedu šurp savu ģimeni un apsolīju sievai un meitām, ka viņas redzēs papilnam zvēru. Vai lo vēl ir tik daudz kā agrāk?

Viņš apstiprināja, enerģiski mādams ar galvu: — Pa visām reizēm, kad bvana bija te, nekad nav bijis tik daudz zvēru kā tagad. Gnu un bifeļi klīst apkārt tūkstošiem. Ziloņu ir tik daudz, ka ciema ļaudis neuzdrīkstas aiziet pārāk tālu no mājām.

—   Kā ar zveju?

—  Ak, bvana! Pietiek vienreiz izmest tīklu, un tad tikai desmit vīru var izcelt lomu, bet mums ļoti jāuzmanās no krokodiliem, to tagad biezum biezs, un tie ir bīstami. Man jābrīdina bvana un viņa ģimene, lai pie upes ļoti uzmanās.

—   Un kā ar nīlzirgiem, Mtengve?

—   Arī no tiem nav glābiņa, bvana. Upe ir pilna, katru nakti tie nāk ārā ēst mūsu labību. Ciema jaunie vīrieši naktīs pa kārtai sit bungas, lai viņus aizbaidītu. Lielajā dziļoksnī, tur aiz bambusu birzs, bvanas iemīļotajā zvejas vietā, dzīvo kāds milzīgi liels nīlzirgu tēvainis, kurā iemājo pats nelabais, jo viņš jau apgāzis vairākas musu laivas un vajā mūsu sievietes, kad tās iet uz upi mazgāties.

—  Tas nu nemaz neizklausās jauki, — Mardžorija nomurmināja.

Tā mēs sarunājāmies, kamēr pienāca laiks doties pie miera; kad piecēlāmies, arī iezemieši slējās kājās, novēlēja mums labu nakti un nozuda tumsā.

Otrā rītā agri Penga, mūsu apkalpotājs, devās lejā uz upi pēc ūdens. Kerola un Džūna jau bija piecēlušās un gāja viņam līdzi. Dažas minūtes vēlāk mēs izdzirdām sajūsmas pilnus spiedzienus, kas nāca no upes puses. Kerola un Džūna skrēja uz nometni, starp

viņām kuļājās spainis, ūdens šļakstījās meitenēm uz kājām. Mūs ieraudzījušas, abas kliedza: — Tētiņ, tētiņ, mēs noķērām mazu krokodilēnu! Mazu krokodilēnu! Penga to noķēra upē!

Tūlīt arī pienāca Penga. Rokā viņam bija divas pēdas garš krokodils, ko viņš turēja, nogrābis aiz kakla. Krokodils spārdījās, bet Penga turēja stingri.

— Manu dieniņ — kā tu viņu noķēri? — Mardžorija vaicāja.

Satraukti visi trīs stāstīja, kas bija noticis. Kamēr Penga raka krastmalā bedri, kur iesūkties ūdenim, Kerola un Džūna bija pagājušas mazliet tālāk līdz mazam dīķītim starp krastmalas niedrēm. Šādos dīķīšos mēdz but daudz dažādu krāsainu akmentiņu, un meitenes tos labprāt vāc. Kamēr viņas lasīja akmentiņus, Kerola piepeši ievēroja pie niedrēm vieglu ūdens kustību. Viņa nodomāja, ka tur peld ūdens ķirzaka, un aizskrēja pasaukt Pengu. Bet kalpotājs atskārta, ka tas ir kroko- dilēns, un nostājās izdevīgā pozīcijā, lai to no mugurpuses sagrābtu. Tvēriens izdevās zibenīgi ātrs un precīzs, un viņam rokā ķepurojās no ūdens izceltais kroko- dilēns.

Krokodilus, lielus un mazus, esmu pamatīgi iepazinis, zinu, cik strauji tie spēj uzbrukt un cik spēcīgi to žokļi, tāpēc uzskatu, ka krokodilu nevar turēt mājā savam priekam, un, kad Kerola un Džūna izteica vēlēšanos krokodilēnu paturēt, es neatļāvu un liku Pengam nest to atpakaļ uz upi. Es zināju: ja paklausītu bērnu lūgumam, viņu rokām drīz trūktu pāris pirkstu.

Pēc brokastīm Mardžorija sāka kravāt pārtikas grozu piknikam, bet es sagatavoju zvejas piederumus. Bijām nodomājuši rīta cēlienu pavadīt pie upes, makšķerējot brekšus un tīģerzivis, kuru Lundi upē ir liela bagātība.

Drīz pēc tam, kad bijām atraduši krastmalā ērtu vietu niedru pudura ēnā, es ievēroju, ka Kerola, kas makšķerēja kādas divdesmit pēdas tālāk gar upi uz augšu, cīnās ar kaut ko, kas varētu būt liela zivs. Makšķerkāts saliecies kā cieši uzvilkts šaujamloks. Brīžiem nikni iedūcās spole, kad zivs pierāva un vilka projām auklu. Labu brīdi ar interesi vērojām Kerolas pūliņus, gribējās redzēt, kā viņa rīkosies, kad zivs būs pievilkta pie krasta.

Piepeši meitene padevās uz upes pusi, it kā viņu no muguras būtu pagrūdusi neredzama roka. Iztaisnojusies Kerola pagriezās pret mums un sauca palīgā. Zivs, acīm redzot, sāka gūt virsroku. Pēc pāris mirkļiem es atrados Kerolai blakus un pamācīju, kā jārīkojas, taču beidzot man bija vien jāņem makšķere savās rokās, citādi varēja salūzt kāts vai pārtrūkt aukla, un mēs zaudētu, kā man šķita, lielu barberu, zivs-kaķa pasugas zivi, kura gan netiek uzskatīta par plēsīgu, tomēr dažkārt krietni vien nokausē makšķernieku. Ļoti bieži gadās ar makšķeri izvilkt barberas, kas sver vairāk nekā simt divdesmit mārciņu.

Brīdi padarbojies ar makšķerkātu, es atklāju, ka zivs cīnās gluži neparasti. Tā nevarēja būt tlģerzivs, kas valdonīgi velk auklu projām zibenīgā ātrumā un skaisti lec, un tā nevarēja būt arī barbera, kura rauj lēnām, bet tikpat spēcīgi un neatlaidīgi. Sī zivs, es jutu, pretojās īsiem rāvieniem, kaut kā savādi, nesaprotami.

Nocīnījies apmēram trīs minūtes, es beidzot uzda- būju zivi virs ūdens. Sākumā negribēju ticēt savām acīm, bet, kad, griezdams spoli, biju to pievilcis tuvāk pie krasta, mēs visi pārliecinājāmies, ka Kerolai tiešām pieķērusies barbera, bet, mums par lielu pārsteigumu, to savukārt bija sagrābis jauns krokodils.

Ja krokodils sagrābis laupījumu, tad nekas, izņemot nāves briesmas, viņu nepiespiedīs to palaist vaļā. Arī šis jaunulis stingri turēja sakampto zivi un, tikai izvilkts no ūdens — savas dabiskās vides — un nolikts uz sausas zemes, apjēdza, ka kaut kas nogājis greizi.

Sis krokodils, manuprāt, varēja svērt divpadsmit mārciņās un bija divi vai trīs gadi vecs.

Man aiz muguras tagad stāvēja Mardžorija ar Džūnu; tajā mirklī, kad krokodils palaida vaļā barberu un steidzīgi metās uz ūdeni, mēs visi pajukām sānis, jo mūsu kailās kājas bija kārdinošs mērķis viņa plēsīgajiem žokļiem.

Pēc nelielā starpgadījuma atsākām makšķerēšanu un pēc apmēram trim stundām atgriezāmies nometnē ar pilnu somu brekšu un dažām tīģerzivīm. Mardžorija, kurai patīk vārīt brīvā dabā, tūlīt noņēmās ar zivīm, lai sagatavotu mums otrās brokastis.

Pēc maltītes manas ceļa biedrenes atpūtās saliekamājās gultās, es atlaidos gu]amkrēslā milzīga meža vīģeskoka nokareno zaru ēnā, — zem šī koka bija uzslieta mūsu nometne. Augstu virs koku galotņu zaļā jumta gaisā nekustīgi turējās vai slinki riņķoja maitu lijas, izmantojot karstā gaisa strāvas un virmojumus, kas cēlās augšā no zemes. Līdz ar pieaugušo karstumu kukaiņu zuzēšana kļuva satrauktāka un uzmācīgāka. Sad tad klusumu pārtrauca vārnas, kas ķērkdamas aizlidoja pāri mūsu galvām un uz dažiem mirkļiem nomāca kukaiņu kori, bet pēc katra šāda traucējuma tas tūlīt atsākās no jauna — kukaiņi zumēja vēl sīvāk un apņēmīgāk.

No savas atpūtas vietas es redzēju, ka Mardžorija un meitenes nemierīgi grozījās saliekamajās gultās. Telts sānu sienas bija atlocītas un atsietas, lai ieplūstu vairāk gaisa. Beidzot meitenes piecēlās un paziņoja: viņām labāk patiktu mazliet pastaigāties nekā piekar- sušajā teltī nemitīgi kauties ar uzmācīgajiem kukaiņiem.

Bērni ir tik pilni enerģijas, ka nereti vajag viņu dedzību apvaldīt, lai viņi sev nenodarītu ļaunu, tāpēc es pieteicu abām meitenēm neaiziet pārāk tālu no nometnes. Nebija pagājušas ne trīs minūtes, kad viņas skriešus atgriezās, acis abām satraukti spīdēja.

— Tētiņ, tētiņ! — viņas kliedza. — Tepat pie nometnes ir mazs zilonītis viens pats. Lūdzu, lūdzu, nāc paskaties!

Es vēl nepaguvu uzrausties kājās no guļamkrēsla, kad bērni jau atkal aizlikās turp, no kurienes bija atskrējuši.

Mardžorija pamodās no bērnu, kliedzieniem un pievienojās man, kad es skrēju meitenēm nopakaļus; mēs izlauzāmies cauri krūmiem, kas apņēma nometni, un ieraudzījām abas meitenes nelielā uzkalnā zālaina līdzenuma malā. Meitenes rādīja uz mazu, apmēram četrus gadus vecu zilonēnu, kas mierīgi stāvēja klajumā, nejauzdams mūsu klātieni. Es palūkojos apkārt, vai tuvumā vēl nemana kādus ziloņus, bet zilonītis laikam tiešām bija gluži viens. Biju pārliecināts, ka pieaugušie ziloņi nevar būt tālu, varbūt viņi stāv- krūmu ēnā turpat zālainā klajuma malā, jo nekad mazs zilonītis nemēdz būt viens bez pieaugušajiem — kaut kas tāds nav pat dzirdēts.

Krietnu laiku es novēroju zilonīti, un mani pārsteidza viņa neparastais barošanās veids. Viņš izkārpīja zāli no zemes ar priekškājām. Tad piespieda to ar kāju pie snuķa un lēnām virzīja gar snuķi uz augšu līdz mutei. Bija skaidri redzams, ka snuķis viņam savainots, jo viņš nespēja apņemt ar to zāles kušķi un parastajā veidā ievadīt mutē.

Pa to laiku pie mums bija pienākuši trīs mūsu nometnes apkalpotāji; acīgie puiši tūlīt apstiprināja manu novērojumu.

Džūna vienmēr žēlo ievainotus dzīvniekus, un viņa bija tā, kas man ierosināja pārdrošu domu.

— Tētiņ, kāpēc tu nenoķer mazo zilonēnu un neapskaties, kas viņam kait? Es noteikti zinu, ka viņam sāp.

Parasti ziloņu bērni nekad nenošķiras no bara, kamēr vēl mazi. Sis vientuļais zilonēns, es domāju, droši vien ir vienīgais dzīvnieks, kas atlicis no bara, kuru iznīcinājuši ilkņu mednieki, un bēgot ticis ievainots snuķī. Sagūstīdami zilonēnu, mēs varētu viņu ne tikvien izmantot mūsu filmā, bet arī apskatīt viņa snuķi un mēģināt izdziedināt, lai viņš atkal spētu to lietot, jo zilonis bez snuķa ir gandrīz tikpat nevarīgs kā cilvēks bez rokām.

Savvaļas dzīvnieku sagūstīšana ir sarežģīts uzdevums, kas prasa īpašas iemaņas, pieredzi un lielu veiklību; mani nometnes puiši to nekad nebija darījuši. Tāpēc es viņiem vispirms īsumā paskaidroju, kas un kā jādara, tikai tad mēs devāmies pie zilonēna; mani pārsteidza lielais entuziasms, ar kādu puiši ķērās pie šī uzdevuma, un tas bagātīgi aizstāja viņu pieredzes trūkumu.

Pēc iecerētā plāna mums jātuvojas zilonītim no visām pusēm, lai viņu samulsinātu; kamēr viņš attapsies, mēs jau būsim ieslēguši viņu ciešā lokā un raudzīsim apmest virvi ap vienu viņa kāju.

Mēs bijām seši — pieci puiši un es, katram es iedevu garu, izturīgu kaņepāju virvi, vienu paturēju pats sev.

Sapulcējamies uzkalna pakājē un vērojām zilonīti, kurš vēl arvien nenojauta mūsu klātieni, bet mierīgi ēda savā īpatnējā veidā. Es devu pēdējos norādījumus.

Mardžorijai, Kerolai un Džīinai noteicu palikt uzkalnā un, ja zilonītis sāktu skriet uz viņu pusi, piecelties kājās un, skaļi kliedzot un vicinot rokas, dzīt viņu atpakaļ pie mums.

Ik pēc piecām minūtēm viens no puišiem klusi zagās uz viņam paredzēto vietu, lai gaidītu manu signālu aplenkt zilonīti. Karstais pusdienas gaiss bija nekustīgs, un man nevajadzēja bīties, ka zilonītis varētu saost divus tālākos puišus, kuri no viņa atradās virsvēja pusē. Devu zīmi pārējiem virzīties uz priekšu, pats nogaidīju, kamēr visi bija atstājuši krūmmalu un klusām līda pie zilonīša, tikai tad gāju uz sev izraudzīto vietu. Es atrados vistuvāk zilonītim, gandrīz tieši viņam priekšā. Nebija kur paslēpties kā vien zālē, kas sniedzās līdz potītēm, un es nepaguvu noiet ne desmit jardu, kad zilonītis piepeši beidza ēst un stāvēja nekustēdamies. Viņš jauta tuvumā briesmas. Es lēnām pacēlu roku virs galvas, dodams visiem zīmi sastingt uz vietas. Vairāk nekā desmit minūtes mēs nostāvējām kā koka dievi, kamēr zilonītis, pārliecināts, ka viss ir mierīgi, atkal iesāka ēst. Lēni es pamāju ar roku, lai puiši tuvojas, un pamazām collu pēc collas loks ap zilonīti saslēdzās ciešāk. Virzoties uz priekšu tikai mazliet ātrāk par gliemezi, man izdevās pietuvoties zilonītim līdz trīsdesmit jardiem. Tikai tagad es ievēroju, ka viņš ir daudz lielāks, nekā sākumā likās. Viņš bija ap piecdesmit četras collas augsts un droši vien svēra trīsceturtdaļtonnas.

Piepeši zilonītis pacēla galvu un atšāva ausis kā divas segas robotām malām, viņš stāvēja nekustīgi un klausījās. Snuķis necēlās gaisā, lai paošņātu vēju, kā ziloņi parasti dara, sajūtot briesmas. Tas ļengani nokarājās kā resna virve — bez dzīvības.

Bez jebkāda tālāka brīdinājuma zilonītis izgrūda griezīgu spiedzienu, kas atgādināja bremzējoša automobiļa riteņu čīkstoņu uz gludas šosejas, un taisnā ceļā nāca man virsū. Es pagaidīju, kamēr viņš atradās apmēram piecus jardus no manis, tad metos sānis, cenzdamies nokļūt viņam aizmugurē, tālāk no galvas, kas mani varēja notriekt no kājām tik viegli kā tarāns, tad es neaizsargāts gulētu zemē, bet viņš mani sabradātu. Taču zilonis izrādījās gandrīz tikpat ātrs kā es, viņš apsviedās apkārt un blenza manī. Vēlreiz baismīgi

iespiedzās un bruka man virsū. Man atkal izdevās no viņa izvairīties, un, kad es jau sāku bažīties, cik ilgi spēšu noturēties nenogāzies un nesabradāts, es izdzirdu puišus kliedzam un svilpjam, daži joņoja šurp pa veidu kā antilopes.

Negaidītā kņada zilonīti laikam bija samulsinājusi, un viņš, mani aizmirsis, raudzījās uz skrejošajiem afrikāņiem, kas, gluži kā jukuši, brīžiem lēca gaisā un mē- / tāja rokas, visādi biedēdami un lamādami jau tā pilnīgi apstulbināto dzīvnieku.

Izmantodams ziloņa īslaicīgo apstāšanos, es piesteidzos viņam klāt no muguras un centos apmest virvi ap pakaļkāju. Bet, kad zilonis juta virvi savelkamies ap potīti, viņš zibenīgi apsviedās un, pirms es paguvu iz- slieties taisni, iebelza man pa krūtīm kā ar smagu vāli, un es bezpalīdzīgi aizripoju pa veidu kā saplacināta futbolbumba. Cauri miglainajam aizkaram, kas piepeši nolaidās man acu priekšā, es redzēju puišus cīnāmies ar ziloni: viens turēja snuķi, pārējie, veldamies cits citam virsū, centās apņemt ar virvēm viņa kājas. Vēl arvien juzdamies apdullis, es uzlēcu kājās un skrēju viņiem palīgā.

Tagad viens no puišiem turēja ziloņa snuķi, divi bija pieķērušies pie ausīm. Pārējiem bija izdevies apmest virvi ap ziloņa kreiso pakaļkāju, bet neko vairāk viņi nespēja, jo virve bija samudžinājusies vienos mezglos un cilpās un kļuvusi nelietojama.

Es pagrābu samezgloto virvi un izmisīgi pūlējos to atšķetināt. Pirksti man lāgā neklausīja. Ar spēju rāvienu zilonītis atbrīvojās no saviem gūstītājiem un lielā ātrumā nesas taisnā virzienā uz uzkalnu, kur stāvēja Mardžorija ar meitenēm. Viņš rāva sev līdzi mani un vēl vienu no puišiem, kas arī muļķīgā kārtā neattapa palaist virvi.

Tagad es nometu virvi un lūkoju aizskriet zilonim priekšā, bet kājas sapinās mudžeklī, un es otrreiz triecos pret zemi, ka zils gar acīm nošķīda.

Tieši tajā brīdī Mardžorija, Kerola un Džūna sāka māt ar cepurēm un kliegt. Zilonītis, tagad jau pagalam apjucis un samulsis, ieraugot šos neredzētos ērmus sev priekšā, atlēca atpakaļ un metās uz to vietu, kur es, smagi pūzdams, gulēju zemē. Ar lielām pūlēm man

izdevās pavellies sānis un atbrīvot ce|u viņa stampīga- jām kājām.

Vajāšana zilonīti acīm redzami nokausēja, bet mēs neatlaidīgi dzenājām viņu te uz vienu, te uz otru pusi, līdz beidzot sagūstījām. Vēl bija mazliet jāpacīnās — un tagad es ievēroju, ka zilonītis nemaz nelieto snuķi, — kamēr mums izdevās viņu tik cieši sasaistīt, ka Mardžorija un meitenes varēja atstāt uzkalnu un apskatīt viņu tuvumā.

Lai-gan cīņas kaisme dzīvnieku jau bija pametusi, viņš vēl arvien mazliet niķojās un, tikko kāds no mums pienāca sasniedzamā attālumā, belza ar galvu kā ar tarānu. Man rūpēja apskatīt savainoto snuķi, bet nācās šo nodomu atlikt uz vēlāku laiku cerībā, ka zilonītis nebrīvībā drīz vien nomierināsies. Ja viņš spētu lietot snuķi, mēs viņu tik viegli vis nebūtu pieveikuši.

Zilonītis nu bija noķerts un sasiets, bet vēl vajadzēja viņu aizdabūt uz nometni. Mēs stūmām un rāvām, un grūdām, bet Jumbo, kā Kerola un Džūna viņu jau bija nosaukušas, atspērās ar kājām pret zemi un nekustēja no vietas.

Senais stāsts par ēzeli, ko vadājuši ar burkānu, galu galā nemaz nav tik aplams un nepieņemams, kā varētu likties: Mardžorija ieteica aizmānīt zilonīti uz nometni, turot viņam priekšā svaigas Āfrikas dzelzskoka lapas. Viltība izdevās, un pēc dažām minūtēm mēs jau bijām nometnē.

Lai Jumbo varētu brīvi likt so|us, mēs atstājām virvi vienīgi ap viņa kreiso priekškāju, otru virvi vaļīgi apsējām viņam ap kaklu. Vienu galu turēja viens no puišiem, otru es pats, tā ka, pieraujot virvi, zilonīti varēja vadīt vēlamajā virzienā.

Iesoļojām nometnē, dzelzskoka zars vēl arvien šūpojās zilonītim priekšā, bet piepeši ar jaunu enerģiju viņš strauji metās sānis, kā pupu kūļus nogāzdams no kājām divus puišus. Mēs cieši ieķērāmies virvēs, bet, iekams atkal dabūjām viņu savā varā, viņš jau bija saārdījis nometni; man pagāja gandrīz visa nākamā diena, labojot galdus, krēslus un teltis.

Jumbo tika piesiets zem koka ap divdesmit jardu no nometnes.

Viņam nolika priekšā lielu spaini ar ūdeni un veselas kaudzes svaigu, tikko nogrieztu dzelzskoka zaru, viņu aprūpēja divas enerģiskas meitenes.

Es biju pagalam nomocījies, paņēmu vienu no veselajiem gulamkrēsliem, novietoju dažus jardus no Jumbo un atlaidos atpūsties un vienlaicīgi pavērot, kā Jumbo ēd un dzer. Bija pagājušas divdesmit minūtes kopš Jumbo piesiešanas, viņš mēģināja ēst, un atkal es ievēroju, ka viņš to dara pavisam neparasti, virzot barību uz muti ar kāju gar snuķi. Bija redzams, ka snuķi zilonis nav lietojis ilgāku laiku, jo kā gan citādi viņš būtu iemanījies baroties tik neparastā veidā. Es piecēlos, paņēmu dzelzskoka lapu kušķi un turēju viņam pie mutes. Nekavējoties viņš to satvēra un sāka badīgi ēst. Manējie nāca talkā, un mēs viņu barojām veselu stundu. Apskatījis zilonīša snuķi, es atklāju, ka tas ir pilnīgi paralizēts.

No paša galiņa uz augšu es sāku to viegli iztaustīt, bet, kad rokas tuvojās apvidum, kur snuķis savienojas ar galvu, zilonītis aiz sāpēm strauji izrāvās un vairākas minūtes neat|āva sev tuvoties.

Es nolēmu dot viņam atpūtu un pamatīgāk viņu appē- tīt nākamajā rītā. Aizkustinoši bija noskatīties, kā zilonītis mēģināja no spaiņa dzert. Vispirms viņš pacēla galvu un iemērca snuķa galiņu spainī. Piepildījis snuķi ar ūdeni, sāka šūpot galvu augšā, lejā, un snuķis mētājās uz priekšu un atpakaļ, kamēr, pamatīgi iešūpojies, precīzi ielingoja mutē, tad atlikušais ūdens salija rīklē. Droši vien nabaga dzīvnieks pavadīja katru dienu daudzas stundas pie avota, dzesēdams slāpes, jo viņš spēja uzreiz uzņemt tikai dažus pilienus ūdens.

Otrā rītā Jumbo bija jautrs un dzīvespriecīgs. Iezemieši atkal bija piepildījuši viņa spaini ar ūdeni un nolikuši viņam priekšā brokastīm svaigus dzelzskoka zarus. Tagad mēs varējām viņu glaudīt un apmīļot, nebaidoties, ka viņš mums iebelzīs ar galvu vai iespers. Pa vienu nakti viņš bija kļuvis rāms un paklausīgs kā kucēns. Es vienmēr esmu sacījis, ka no visiem dzīvniekiem zilonis ir pats gudrākais un saprātīgākais. Kurš savvaļas dzīvnieks, juzdams instinktīvas bailes no cilvēka, tik nešaubīgi atbildētu uz laipnibu ar laipnību, kā to darīja šis zilonītis, kas vēl dienu iepriekš bija mežonīgs, nepieradināts džungļu iemītnieks?

Viņa maigajās, garu skropstu apņemtajās acīs pat varēja jaust cilvēcisku izteiksmi, kad tās cieši lūkojās manī, tad lēnām no Mardžorijas vērsās uz Kerolu un Džūnu, it kā sacīdamas: «Paldies. Nekad neviens par mani tā nav rūpējies.»

Mēs atstājām Jumbo apmierināti tiesājam brokastis un, apbruņojušies ar kinokameru, šauteni, ūdens pudelēm — Penga nesa uz galvas mūsu pārtikas grozu —, devāmies projām no nometnes pa labi samanāmu zvēru taku, kas veda uz plašu upes dziļoksni, kādu jūdzi atstatu, gar upi uz augšu.

Iezemieši stāstīja, ka dziļoksnis ir krokodilu apsēsts un tur mēs atradīšot arī lielu baru nīlzirgu, kuri allaž uzturoties tieši šai vietā; ja gribot pavērot, kā zvēri nāk uz upi dzert, jāierīko paslēptuve starp niedrēm un mierīgi jāgaida.

Soļodami pa zvēru taku, mēs ne tuvu nenojautām, ka šī būs neaizmirstama, neparastu, satraucošu atgadījumu pilna diena.

PA ZVĒRU TAKU

Tajā dienā notikumi ātri sekoja cits citam, un, nebijuši man aiz muguras daudzie mežonīgajā Āfrikā pavadītie gadi, es nudien nodomātu, ka visus šos atgadījumus kāds speciāli savirknējis mūsu dēļ. Tā nereti izrīkojas daži safari vadītāji, lai sagādātu spilgtākus iespaidus -saviem lētticīgajiem un nepiedzīvojušiem klientiem, kuri pirms došanās ceļā parasti jau tiku tikām saklausījušies par «Melnā kontinenta brīnumiem».

Zvēru taka veda gar upmalu; pa spraugām, kas šur tur rēgojās pamežā, bija redzama rīta saulē vizuļojošā upe, spoža kā dzīvsudrabs. Veseli bari žubīšu, līdzīgi lieliem, melniem mākoņiem, mums tuvojoties, pacēlās gaisā, un pārpilnie zari atviegloti sašūpojās, atbrīvojušies no putnu miljoniem, kas tajos bija tupējuši. Saule cēlās virs koku galotnēm, un, kad tā sāka svelmēt, Kerola un Džūna, soļodamas aiz manis, nolaida zemāk tropu cepuru malas, lai pasargātu acis no žilbinošajiem atspulgiem uz ūdens virsmas.

Ejot pa vientuļo meža taku, mūs visu laiku pavadīja apdullinoša meža bišu un citu kukaiņu sanoņa. Mūsu tiešā tuvumā sanoņa uz brīdi apklusa, lai pēc tam jau aizmugurē atsāktos, kā mums šķita, ar vēl jo lielāku sparu. No tālienes izdzirdām neparasti skumjo, burvīgo akmeņu tārtiņa saucienu; mēs zinājām, ka tas ir brīdinājums krokodiliem, kuri gozējas rīta saulē smilšainajā krastmalā. Akmeņu tārtiņš parasti ligzdo krokodilu vairošanās vietu tuvumā; starp šo putnu un briesmīgo rāpuli pastāv kāda neizprotama kopība.

Tuvumā lūza zars. Sīka, trausla skaņa, tomēr tā atšķīrās no parastā, monotonā džungļu kora. Es palūkojos pa kreisi pār plecu un apstājos. Mardžorija un meitenes, tagad jau labi apguvušas džungļu mācības, apstājās bez iepriekšēja brīdinājuma un stāvēja nekustīgi. Divas tumšas ēnas glaudās gar liela, pusnokaltuša dzelzskoka stumbru. Es nevarēju saskatīt, vai tie bija lauvas vai leopardi, un lēnām pacēlu šauteni. Drošinātāja klišķis skaļi iesitās ausīs. Bija pavisam kluss, tikai kukaiņi sanēja un tālumā kala dzenis.

Man piepeši ienāca prātā: «Es nudien varu lepoties ar savu labi apmācīto ģimeni — bez jebkāda brīdinājuma no manas puses Mardžorija ar meitenēm izturas kā pieredzējuši džungļu iemītnieki.»

Klusu kā spoks no koka ēnas saules gaismā iznāca liels hiēnas tēviņš. Viņš mirkli pastāvēja, izslējis jutīgo degunu, ošņādams gaisu. Tikpat klusu aiz viņa izslīdēja mātīte. Abi stāvēja nekustīgi. Viņiem tas bija nozīmīgs brīdis: sīkākā skaņa vai kustība — briesmu signāls, — un viņi nozustu brikšņos kā to neatņemama sastāvdaļa. Ar noliektu galvu hiēnām raksturīgajā gaitā tēviņš virzījās uz priekšu. Tas bija skaists dzīvnieks, apmēram tik garš kā liels vācu aitu suns, bet daudz smagāks. Raibo ķermeni skaisti maskēja cauri lapotnei izspraukušos saulstaru gaismas plankumi. Masīvie pleci muskuļoti kā profesionālam cīkstonim, apakšžoklis vaļīgi atkāries, atklādams plēsīgus suņa zobus.

Mūžīgajā karā starp cilvēku un šiem plēsīgajiem dzīvniekiem hiēnām izveidojies sevišķi spēcīgs piesardzības un pašsaglabāšanās instinkts pret nīstamo ienaidnieku. Senais instinkts tagad brīdināja abas hiēnas, ka tuvumā ir neredzamas briesmas, un ar ašu, gaisīgu, gandrīz nenotveramu kustību abi dzīvnieki pārvērtās ēnās, kas slīdēja pretī tumšākajām krūmu ēnām, un nozuda biezoknī tikpat klusu, kā bija parādījušies.

— Nez ko šie divi blēži klimst apkārt gaišā dienas laikā? Varu derēt, tiem ir kas aiz ādas, — es sacīju Mardžorijai, kas bija nostājusies man blakus un vēl arvien lūkojās tajā virzienā, kur bija nozudušas abas hiēnas.

—   Jā, — viņa atteica, — nav gan parasts, ka hiēnas dienas vidū staigātu ošņādamas, droši vien kaut kas piesaistījis viņu uzmanību.

Tad Kerola parādīja ar roku uz augšu un teica: — Skaties, tētiņ, vai tās nav lijas?

—   Jā, ir gan. Varbūt tāpēc arī hiēnas kungs ar kundzi te parādījās. Tuvumā jābūt kādam beigtam dzīvniekam, ko viņi saož. Esmu pārliecināts, ka ne tikai smaka palīdz maitu ēdājiem — hiēnām, šakāļiem un savvaļas suņiem — atrast beigto dzīvnieku. Var droši sacīt, ka viņus vada ari lijas, tāpat kā mednieku, kas, nevarēdams atrast ievainoto dzīvnieku, apsēžas un vēro, kurā vietā sāks riņķot lijas. Tikko mednieks ierauga putnus svērteniski krītam zemē, viņš dodas uz to vietu un gandrīz vienmēr atrod ievainoto vai beigto dzīvnieku.

Nezin kāpēc pa visiem gadiem, ko esam kopā pavadījuši Āfrikas džungļos, ne reizi nav iznācis runāt par to, kā lijas atrod savu beigto vai mirstošo laupījumu, un tagad, ejot pa zvēru taku, manas ceļa biedrenes ar lielu interesi klausījās manus paskaidrojumus par šiem putniem.

Neviens cilvēks, kas redzējis lijas veseliem bariem no liela augstuma metamies zemē uz tikko nogalinātu dzīvnieku, neņemsies apstrīdēt uzskatu, ka barību šie putni atrod, rūpīgi pētot apkārtni.

Kādreiz izplatīto teoriju, ka lijas atrod laupījumu pēc smakas, atspēkojuši vēlākie novērojumi, un tagad var droši apgalvot, ka putnus vada vienīgi viņu asā redze. Katra lija vēro atsevišķi, planēdama augstu gaisā pati savā debesu laukumiņā, līdz viņas pārsteidzoši redzīgās acis uz zemes saskata beigtu dzīvnieku. Tad putns laižas lejup, mezdams lokus, kas, tuvojoties zemei, kļūst arvien mazāki, un beidzot krīt zemē kā akmens. Vienas lijas piķējošais lidojums ir signāls tuvumā esošajām, tām pievienojas citas, kamēr neticami īsā laikā uz mielastu sarodas visas lijas no jūdzēm tālas apkārtnes.

Es grasījos atbildēt uz kādu Džūnas jautājumu, kad piepeši izdzirdu spindzošu skaņu, līdzīgu uzvilkta šau- jamloka stiegras trinkšķienam. Tūlīt apstājos, un nākošajā mirklī man gar degunu nozibēja baļķis un nobrikšķēja pret zemi pie manām kājām, tomēr brīnumainā kārtā palika ar vienu galu gaisā un lēni šūpojās šurpu turpu kā milzīgs metronoms".

Mardžorija, Kerola un Džūna pārbijušās nespēja izteikt ne vārda un kā apburtas lūkojās uz kustīgo baļķi kā uz izslējušos, uzbrukumam sagatavojušos čūsku.

Pēkšņi es atminēju šī neparastā skata jēgu. Ja loka stiegras trinkšķienam līdzīgā skaņa nebūtu piesaistījusi manu uzmanību un es nebūtu apstājies, es noteikti būtu kritis par upuri kāda iezemieša izliktām smag- svara šķēpa lamatām — ierīcei, kas sastāv no baļķī iestiprināta šķēpa un tādējādi iegūst iielu triecienspēku; baļķi aiz palaižamās auklas pakar koka zaros.

Mardžorija klusu nočukstēja: — Ak dievs, cik tur trūka!

Es paraudzījos uz savām kājām. Ar baļķi noslogotā šķēpa uzgalis gandrīz visā deviņu collu garumā bija ietriecies cietaja zemē — tikai kādas sešas collas no mana zābaka! Baisi iedomāt, kas varēja notikt, ja es būtu spēris vēl tikai vienu soli uz priekšu.

—   Tētiņ, kas tas par briesmīgu daiktu, un kas to tur nolicis? — Kerola vaicāja.

—   Tas ir smagsvara šķēps-lamatas; kāds iezemiešu mednieks to iekāris, lūk, tajā zarā virs takas, — es skaidroju, rādīdams uz zaru, kas pletās virs zvēru takas; pie tā, šūpodamās vieglā vēja pūsmā, vēl arvien karājās palaižamā aukla.

Smagsvara šķēpu iedarbina ar vienkāršu, bet atjautīgu paņēmienu: pār zvēru taku nostiepj aukliņu, kura pie mazākā pieskāriena atbrīvo noslogoto šķēpu, un tas, krītot zemē, ieduras upurim mugurā.

—  Cik tas drausmīgi un nežēlīgil

—   Jā, tas patiešām ir nežēlīgs medibu paņēmiens, jo ļoti bieži dzīvnieks netiek uzreiz nonāvēts, bet mirst lēnām lielās mokās, iekams viņu atrod mednieks. Lamatas pārbauda katras četras vai piecas dienas, dažreiz tikai reizi nedēļā — atkarībā no medību veiksmes.

—   Kā to saprast? — Mardžorija vaicāja.

—   Ar zvēriem bagātos apvidos mednieks parasti izliek kādus divdesmit šādus noslogotus šķēpus-lamatas, galvenokārt uz zvēru takām, tādām kā šī, kas ved uz labi apmeklētām dzeršanas vietām. Jo vairāk lamatu, jo lielākas izredzes kaut ko nomedīt. Pēc dienas vai divām mednieks iet pārlūkot lamatas, un, ja pirmajās vai otrajās atrod nogalinātu vai ievainotu dzīvnieku, viņš nes ga|u mājā un pie pārējām nemaz neiet, kā arī neuzstāda no jauna jau pārlūkotās lamatas, iekams ģimene nav apēdusi visu atnesto gaļu.

—   Bet kas notiek, kad lamatas nonāvē vai ievaino vairāk dzīvnieku, nekā mednieks var aiznest un apēst? Vai viņš ievainotos dzīvniekus vienkārši tāpat atstāj, lai viņi mokās mirst un pēc tam sapūst? — Mardžorija atkal jautāja.

—  Ta tas nu ir — vienīgi beigtie dzīvnieki nesapūst. Viņus ierauga tie putni tur augšā.

Es norādīju uz lijām, kas vēl vienmēr riņķoja virs mums, tikai tagad daudz zemāk.

—   Vienā acumirklī lijas un citi atkritumu ēdāji notīra gaļu no kauliem. Mums tā liekas briesmīga mežonība un cietsirdība, bet varbūt tas ir viens no paņēmieniem, kā daba saglabā līdzsvaru starp saviem radījumiem. Lijas ir dabas atkritumu savācējas, džungļu, mežu un klajumu tīrītājas un slaucītājas. Dabā viss noris mērķtiecīgi. Tā, piemēram, kad lauva nogalina, viņš izpilda dabas prasību ierobežot dzīvnieku skaitu. Tā ir daļa no lielās dzīves kārtības, kas izveidojusies neskaitāmos gadsimtos.

Mēs apsēdāmies zālē akācijas ēnā.

—   Bet, tētiņ, tas ir tik netaisni, ka lauvas nogalina skaistās, miermīlīgās antilopes. Atceries tos četrus lauvas, .kas pagājušajā gadā Bečuānalendā mūsu acu priekšā nogalēja skaisto kudu buku. Tas bija briesmīgi.

Es paskaidroju bērniem, ka lauvam jānogalina, lai viņš dzīvotu, un viņa rīcība ne ar ko neatšķiras no mūsējās, kad mēs sēžam pie galda un ēdam sulīgu steku. Ja gaļasēdājiem dzīvniekiem atņemtu tiesības no- galēt, viņi izmirtu, bet tad ārkārtīgi pieaugtu to dzīvnieku skaits, no kuriem gaļasēdāji pārtiek, un savukārt lielajam daudzumam zālesēdāju pietrūktu barības, tā ka galu galā arī tie nozustu no zemes virsas. Dzīvnieki paši kārto savas attieksmes ar apkārtējo vidi, un viņiem nav vajadzīgi nekādi norādījumi par to, kas viņiem derīgs vai nederīgs. Viņi zina, ko var gaidīt no dzīves, un ne par ko nesūdzas.

Dažas minūtes mēs sēdējām klusēdami, baudīdami apkārtnes jaukumu un mieru. Mežs mums šķita svētnīca, kur cilvēks slavina dabu un dzīvi, nevis tā vieta, kur zvēri slepus uzglūn laupījumam. Zaļas un zeltainas lapas drebēja maigā vējā. Saules staru kūļi, putekļu un lidojošu kukaiņu izraibināti, slīpi caurstrāvoja zaļo un brūngano lapotni. Kaut kur virs koku galotnēm žēli čiepstēja putni. Liegais vējš uzpūta koksnes un lapu valgo, dzīvības pilno smaržu, kurai jaucās klāt vēsā, sausā un saldenā vītušas zāles un pūstošu lapu dvaka. Te valdija vientulība un nošķirtība, miers un atpūta, meža zvēri un daba.

Ar acs kaktiņu es piepeši ieraudzīju kādus piecdesmit jardus mums priekšā vecu, visā augumā izslējušos ba- buīnu tēviņu staigājam pa līmenisku koka zaru.

Es parādīju dzīvnieku savai ģimenei. Dusmīgi blenzdams uz mums, babuīns izgrūda aizsmakušu, spalgi izaicinošu rējienu, kas atbalsojās klusajos krūmu biezokņos.

Pēc šī signāla parādījās viss bars, kas līdz tam bija slēpies biezajā lapotnē, un, sirdīgi kaukdams, pievienojās savam vadonim. Babuīni bija satraukti un dusmojās uz cilvēku, kas ielauzies viņu dzīves telpā.

Kad mēs piecēlāmies, lai dotos tālāk, babuīnu bars kā akmeņi nobira zemē un, nikni riedami, nozuda brikšņos.

—   Dieva dēļ, — Mardžorija lūdzās, — uzmanies no jaunām lamatām. Tagad taču skaidrs, ka šīs nāvējošās šķēpa lamatas bīstamas ne tikai dzīvniekiem.

Drošības dēļ es atkāpos dažas pēdas nost no zvēru takas, un mēs gājām paralēli tai vēl kādus trīssimt jardus, kamēr uzdurāmies beigtai zebrai, — dzīvnieks bija kritis par upuri vēl vienam šķēpam-lamatām. Nogalētā zebra gulēja saknupusi, un kaklā viņai bija iestrēdzis smagais šķēps. Par laimi, zebra laikam bijusi uz vietas beigta, nonāvēta ne agrāk kā pirms divām trim stundām un sabrukusi turpat, kur stāvējusi. Ar lielām pūlēm man izdevās izraut smago šķēpu no dzīvnieka kakla, un mēs pārliecinājāmies, ka šis ierocis, ietriekdamies dzīvībai svarīgā ķermeņa daļā, nes acumirklīgu nāvi.

—   Es domāju, te viss ir skaidrs, — Mardžorija teica. — Mani pārņem šausmas, iedomājoties, ka tikai pirms nedaudz minūtēm mēs gandrīz būtu dabūjuši redzēt, kā darbojas šīs briesmīgās lamatas — ar tevi upura lomā. Nāc, iesim tālāk.

Pirms aiziešanas es palūkojos uz debesīm un piezīmēju:

—   Te nu ir izskaidrojums, kāpēc mēs pirmīt redzējām lijas un hiēnas. Baisi par to domāt.

Tuvojoties lielajam upes dziļoksnim, atkal uzgājām uz zvēru takas, jo virs tās vairs nebija lielu zaru un tātad nebija jābaidās no šķēpa lamatām.

Uz kailas terases upes krastā no visām pusēm saplūda kopā zvēru takas. Tūkstošiem dzīvnieku, kas te salasījās, pirms gāja lejā dzert, bija nomīdījuši kādreizējo zālaino klajumu un pārvērtuši to tuksnesī ar smalkām, pelēkām smiltīm, kas uzviļņoja gaisā veseliem mākoņiem, kad mēs gājāfft pāri terasei uz kādu lielu bambusu puduri.

Sai vietā upe bija daudz platāka, krasti lēzeni, pārpurvojušies, gar dūksnāja malu niedru josla. Upes vidū starp divām ar niedrēm apaugušām saliņām ūdens griezās un mutuļoja. Starp mums un tuvāko saliņu tas burbuļodams lauzās pāri kaut kādiem šķēršļiem, kas varēja būt lielas, melnas, draudīgas klintis, bet īstenībā bija šķietami nekustīgu nīlzirgu platās, spīdīgās muguras, pa daļai pārklātas ar ūdeni.

Līdzīgi mazītiņai pussalai, pārtiešām no bambusu pudura līdz tuvākajai saliņai upē iesniedzās gara un plaša smilšu sēre, izraibināta visdažādāko zvēru pēdām.

Bambusu ēnā upes dzelmenis, brūns un gluds kā izkususi šokolāde, viedās draudīgi tumšs.

—   Sai vietā es jūtos neomulīgi, — Mardžorija žēlojās. Viņas nemiers vēl pieauga, kad mēs ieraudzījām divus milzīgus krokodilus no pretējā krasta bez trokšņa ieslīdam ūdenī.

Kaut gan šai vietā esmu bijis jau agrāk vairākas reizes, man allaž patīk vērot krokodilus, nīlzirgus, tumšos, virpuļojošos ūdeņus un biezo mežu, kas slejas kā barjera aiz smilšu terases un viņpus upes. Sev aiz muguras es izdzirdu skaļu, žēlu pupuķa kliedzienu, kas brīdināja meža iemītniekus par mūsu tuvošanos.

Nezinu, cik ilgi biju tā stāvējis, vērodams un ieklausīdamies visapkārt pulsējošā, virmojošā dzīvības ritmā, kas dara Āfriku par to brīnumaino un noslēpumaino kontinentu, kurš visus šos gadus turējis mani savā varā.

— Beidz sapņot, — es izdzirdu Mardžoriju sakām, — tev vēl būs diezgan laika nodoties mierīgām pārdomām pēc tam, kad būsim atraduši piemērotu apmešanās vietu. Trakoti gribas iedzert tēju.

Mēs ar Pengu uzgājām ēnainu laukumiņu starp bambusiem, no kurienes pavērās skats uz upi un visu smilšaino terasi. Izcirtuši krūmus, uzslējām bambusa būdiņu, es noklāju zemē segu, kur apsēsties, tad uzstādīju trijkāji un sagatavoju kinokameru, lai tūlīt varētu filmēt, tikko dzīvnieki nāks pie upes dzert.

Pa to laiku Penga bija sakūris uguni, un jau pēc brīža mēs visi, omulīgi iekārtojušies slēpnī, sēdējām un dzērām tēju.

Saule spīdēja žilbinoši spoži, no mūsu slēpņa redzamais debesu gabaliņš izskatījās neparasti skaidrs un spilgti zils — pasakaini zils un dzidrs. Saule kāpa arvien augstāk debesīs, un krāsas, gaisina un ēnas mainījās un nemanāmi pārvietojās.

Mani pārņēma tīkams gurdenums. Nekad vēl dzīvi nebiju sajutis tik brīnum jauku un vienkāršu.

Mardžorija ar Džūnu pēc tējas bija atlaidušās atpūsties. Penga sēdēja zemē, atspiedis muguru pret resnu bambusu, un snauda. Es piecēlos un uzmanīgi palūrēju caur bambusu lapām, bet neviena dzīva radība neieprie- cēja manu skatienu.

Ap pulksten trim pirmā dzīvnieku virtene šķērsoja smilšaino terasi, tās bija impalas, spalva viņām mirdzēja saulē kā nospodrināts varš, un drīz salasījās milzīgs bars. Parasti pulka priekšgalā iet dižens buks stalti izslietu galvu, ko rotā graciozi savīti koši melni ragi. Viņš cēlā gaitā so]o uz ūdensmalu, ausis saceltas, visi jutek|i modri tver sīkāko briesmu signālu. Viņam daudz uzmanīgāk seko mātītes ar mazuļiem. Viņas allaž trauksmaini veras visapkārt, jo tieši dzeršanas vietās noslēpušies gaida «Simba» — lauva un «Lepogo» — leopards, lai no ēnainiem niedru biezokņiem uzkluptu nepiesardzīgiem upuriem.

Mardžorijas fotoaparāta klikšķi un manas kinokameras zuzēšana noslāpa kāju dipoņā un ragu klaudzoņā, kad pulks lēnām virzījās uz ūdensmalu. Tas noteikti bija pafs lielākais impalu bars, kādu jebkad esmu redzējis. Aptuveni lēšot, tajā varēja būt vairāk nekā trīs tūkstoši dzīvnieku.

— Džordž, skaties tur, — es dzirdēju Mardžoriju čukstam man ausī. Aiz impalām parādījās melno anti- lopu pulks, tās majestātiski soļoja impalu barā iekšā; zeltainās antilopes atkāpās, lai palaistu garām augstprātīgos «meļņus». Sur tur kāds impalu buks iespītējās, negribēdams griezt ce|u, bet tūlīt piekāpās, tikko melnis padraudēja ar garajiem, izliektajiem ragiem, kas atgādināja divas asi nosmailinātas izkaptis.

Melnās antilopes pulcējās lēnām un kādu laiku pastāvēja, tikai tad iedrošinājās iebrist līdz ceļiem upē un krietni padzerties.

Piepeši starp antilopēm izcēlās juceklis: miera un klusuma aina sabruka pārbiedēto dzīvnieku gūzmā, kuri lēca, spiedās un rāvās, vai nost sizdamies, izmisīgi pūlēdamies izkļūt no briesmām.

Es ātri noskrūvēju kinokameru no trijkāja un kā ap- svilis skrēju uz ūdensmalu. Mana pēkšņā parādīšanās vēl vairāk pārbiedēja bēgošos dzīvniekus, un pēc brīža no viņiem bija palicis pāri vienīgi biezs putekļu mākonis, kas cēlās augšā virs koku galotnēm un sedza milzīgā bara atkāpšanos.

Steberēdams lejā pa nolaideno, smilšaino krastmalu, es vēl nezināju, ka kļūšu par liecinieku vienai no visdramatiskākajām cīņām starp divām dzīvām radībām. Udensmalā es ieraudzīju pirmītējā satraukuma cēloni.

Milzīgs, dzeltenzaļš krokodils bija nogrābis aiz purna staltu melnās antilopes buku, un, kaut gan antilopei visas četras kājas bija dziļi iegrimušas smiltīs un dzīvnieks rāvās ar visu spēku, lai atbrīvotos no dzelžainā tvēriena, krokodils tomēr to lēni, bet neatlaidīgi vilka ūdenī. Skaistās antilopes liktenis mani tā satrieca, ka šai brīdī filmēšana nebija ne prātā, un es uzsaucu Pen- gam, lai atnes manu šauteni. Pa to laiku pie manis bija pienākušas Mardžorija un meitenes, viņas sāka mest slepkavniekam ar akmeņiem. Es pacēlu no zemes akmeni kokosrieksta lielumā un no visa spēka triecu to krokodilain pa pieri. Bet viņš neatlaidās un lēnām vilka antilopes purnu zem ūdens.

Ar jaunu spēku, ko izraisīja nāves bailes, antilope vēlreiz izmisīgi pūlējās izrauties un gandrīz pilnīgi izcēla krokodilu no ūdens. Tad bezspēkā sabruka, un man bija skaidrs: vēl minūte — un cīņa būs galā.

Penga iegrūda man rokās šauteni, un es gandrīz bez tēmēšanas ieplāju divus šāvienus krokodila galvā.

Gāzums šļakatu — un krokodils nāves agonijā izvi- jās gaisā, ar dārdošu blīkšķi atsitās pret ūdens virsmu, sakuldams sārtas putas, tad nogrima dzelmē.

Melnā antilope gulēja pa pusei ūdenī pilnīgi bezspēcīga. Viņa elpoja gārdzoši, aizgūtnēm, purns bija noplēsts jēls līdz kaulam, no apakšžokļa atkarājās asiņaini ādas lēveri.

Man iekrita prātā, ka allaž biju sapņojis nofilmēt tieši šādu skatu. Tā būtu īsta sensācija manā kinooperatora karjerā, taču šobrīd, kad pavērās lieliska iespēja to īstenot, vispirmā un galvenā doma man bija palīdzēt antilopei, sensācija atvirzījās otrā vietā.

Antilope nu bija mazliet atguvusies un tagad laikam pirmoreiz ieraudzīja mūs. Es redzēju, ka acis viņai bija bailēs ieplestas, viņu no jauna bija sagrābusi panika. Steidzīgi aizvadīju sievu un bērnus tālāk no krasta.

Tikko bijām sasnieguši bambusu būdiņu, antilope ar asiņu notecējušām krūtīm un priekškājām grīļodamās uzkāpa smilšainajā terasē. Veselas desmit minūtes viņa stāvēja zemu starp priekškājām noliektu galvu kādus trīsdesmit jardus atstatu no mums.

Mēs vērojām šo traģisko skatu ar augošu satraukumu, galvā man jaucās virkne jautājumu.

Vai biju rīkojies pareizi, liegdams krokodilam to, kas viņam likumīgi pienācās? Kādas tiesības man bija iejaukties dabas darbībā, iedzenot nāvē krokodilu un varbūt arī antilopi?

Droši vien parakņājies dziļāk savās slēptākajās jūtās, es tur atrastu attaisnojumu šai nepārdomātai rīcībai. Varbūt tajā kritiskajā brīdī mums visiem ieaudzinātā prasība novērst nežēlību pret dzīvnieku bija manī guvusi virsroku pār uzticēšanos dabas taisnīgajiem likumiem; vai arī, redzot, ka ļauns, pretīgs briesmonis iznīcina gleznu, skaistu dzīvnieku, manī pamodās aizsargājošs instinkts, kas, manuprāt, iemājo jebkurā, pat vistrulākajā, bt '.sirdīgākajā cilvēkā.

Mēs stāvējām un vērojām ievainotā dzīvnieka mokas, nespēdami mazināt viņa sāpes, ne ari palīdzēt viņam nokļūt džungļu patvērumā. Pat tur viņam bija maz izredzes uz glābiņu, jo viņš droši vien bija pārāk savainots, lai spētu aizbēgt no uzbrucēja. Man bija jāizlemj, vai nebūtu lietderīgāk pažēlot dzīvnieku, atbrīvojot viņu no ciešanām ar labi tēmētu lodi galvā. Ja nonāvēšanu vispār var nosaukt par žēlsirdību.

It kā atminējusi manas domas, Mardžorija, kas ar Pengu un meitenēm stāvēja dažus soļus nostāk, pienāca pie manis un sacīja: — Vai tev neliekas, ka šo nabaga dzīvnieku vajadzētu nogalināt? Puiši nometnē noteikti priecātos par gaļu.

— Jā, tev taisnība, Mardž. Ļoti jāšaubās, vai antilope nodzīvos ilgāk par pāris dienam, un, ja arī nodzīvotu, tādā stāvoklī viņai nav tikpat kā nekādu cerību aizbēgt no jebkura četrkājaina gaļasēdāja.

Es labi zināju, kāds liktenis gaida šo antilopi, ja uz svaigajām, asiņainajām pēdām uzdursies savvaļas suņu bars! Suņi lielā ātrumā neatlaidīgi sekos ievainotajam dzīvniekam pa pēdām un, ieraudzījuši bēgošo laupījumu, vairs no viņa neatstāsies, bet vajās, līdz dzīvnieks saļims zemē bez spēka, tad saraustīs viņu gabalos.

Es noņēmu no pleca šauteni, rūpīgi notēmēju un izšāvu. Piepeši debesis virs mums piedziņās pilnas ķērcošu, griezīgi kliedzošu putnu, kurus bija iztraucējis un nobiedējis šāviens; arī kāds nīlzirgs, gozēdamies saulē, dusmīgi iebaurojās. Putni, skaļi klaigādami, vairākas minūtes protestēja par iztraucēto mieru, tad pamazām noklusa.

Kad lode ieurbās antilopes pierē, dzīvnieks spēji uzrāva galvu un sastinga. Dažas sekundes tā pastāvēja, tad galva pamazām noslīga lejā starp priekškājām, ķermenis apvēlās uz sāniem un palika guļot. Izmocītais dzīvnieks beidzot bija ieguvis mieru. Nekad vairs šis melnis neošņās vakara gaisu, lai samanītu tuvojošos ienaidnieku.

SVEŠINIEKS NOMETNE

Mēs atstājām Pengu pie nošautās antilopes un paši atgriezāmies nometnē. Līdz saulrietam visa antilopes gaļa bija nogādāta nometnē un pakārta augstu koka zaros, lai tai nepiekļūtu nakts dzīvnieki. Es sēdēju saliekamajā krēslā, vērodams, kā iezemieši sagriež un pakar antilopes gaļu, un man negribot bija jādomā, cik necienīgi pēc nāves tiek nopulgots šis gleznais dzīvnieks. Taču es centos sevi mierināt ar domu: nebūtu es iejaucies, beigtā antilope būtu nobāzta zem akmens radzes krokodila dūņainajā alā Lundi upē.

Saule slīdēja lejup, tā vairs nededzināja, un debesīs izplūda daudzkrāsaini stari. Apkārtējā pasaule ieguva jaunas, pārsteidzošas krāsas un formas. Es izslējos krēslā, palūkojos visapkārt un atskārtu, ka notikušas brīnumainas pārvērtības. Kaut gan mana ģimene un es jau agrāk daudzas reizes esam vērojuši šo pārvēršanos, tomēr novakares neaprakstāmais krāšņums un lieliskums mūs ikreiz no jauna sajūsmina un aizrauj.

Dūmaka aizklāja ugunīgo rieta debesi kā krāsainām spalvām greznots, sidrabains auls. Koku galotnēs atstarojās saulrieta purpurs un zelts. No upes, kura tagad spīdēja kā nospodrināts tērauds, cēlās miglas vāli un saplūda ar biezējošo krēslu, kas līda ārā no koku pazarēm. Vēsa vēja pūsma pāršalca nometni, aiznes- dama līdzi krēslainajā biezoknī ceptas gaļas smaržu. Sajā vakara stundā pasaule šķiet skumja un nospiesta: tas ir laiks, kad daba apklust.

Mani iztraucēja Mardžorijas balss, — tā ierunājās man pie pašas auss:

—  Jau atkal sapņo? Nāc labāk ēst, pusdienas gatavas.

Pēc pusdienām mēs sēdējām ap nometnes ugunskuru urt dzērām karstu, kūpošu kafiju.

—  Kāda programma mums paredzēta rītdienai, lēt? — Kerola jautāja.

Es padomāju un tad atbildēju:

—  Mēs varētu palūgt iezemiešu zēniem, lai viņi mums aizdod labu un izturīgu «mahoru» (vienkoča laivu), ar ko dažas jūdzes pabraukāties un papētīt upi. Ko jūs par to sakāt?

—   Tētiņ, tas būtu burvīgi! Vai ņemsim līdzi makšķeres? — iejautājās Džūna, kura vēl pirms brīža šķita iemigusi saliekamajā krēslā.

—   Pagaidiet mazliet, — Mardžorija iejaucās. — Pirms mēs runājam par upes pētīšanu, es gribu zināt, vai mēs laivā varam justies droši, ja apkārt ir tik daudz nīlzirgu.

Jautājums palika bez atbildes, jo piepeši brikšņos aiz mums atskanēja balsis. Es pagriezos atpakaļ un ieraudzīju blāvi dzeltenu luktura gaismu, tā tuvojās mums, mirgodama kā jāņtārpiņš.

—   Pie mums laikam ieradušies ciemiņi, — Mardžorija piezīmēja.

Balsis nāca aizvien tuvāk, un drīz mūsu lampu gaismas lokā varēja atšķirt vairāku vīru tumšos stāvus.

Kad tie jau bija pavisam tuvu, es ieraudzīju kādu balto cilvēku soļojam aiz pavadoņa, bet aiz viņiem rindā cits aiz cita nāca afrikāņi. Daži nesa lielākus un mazākus saiņus, citi stiepa atspērušies nastas ar milzīgi lieliem ziloņu ilkņiem.

Es labi pazinu baltādaino vīru, un mani pārņēma nepatika. Jutu, ka līdz ar viņa ierašanos pēkšņi izbeigusies iepriekšējo dienu klusā nošķirtība un arī te ielaužas civilizācija.

Zināmu iemeslu dēļ, par ko būs runa tālāk, es nevaru atklāt viņa īsto vārdu, tāpēc sauksim viņu par Cipiju Sulcu. Viņš bija bagāta biržas māklera dēls Jolianes- burgā, un viņam piemita neremdināma medību kaisle. Taču, medīdams ar neatļautiem paņēmieniem, Sulcs bija ieguvis apšaubāmu reputāciju, — viņu nevarēja saukt par krietnu cilvēku. Es biju dzirdējis, ka savā nogalināšanas kārē viņš dažuviet piekukuļojis rezervātu direktorus un meža inspektorus, lai dabūtu medību atļaujas. Mūsu ceļi bija vairākkārt krustojušies, bet gandrīz vienmēr tikšanās beidzās nepatīkami.

Sulcs pašapzinīgi ienāca nometnē. Viņam cieši pa pēdām sekoja nesēji, zem smagajām nastām mirkdami sviedros, lai gan vakars bija vēss.

Es atturīgi iepazīstināju Sulcu ar savu ģimeni, bet viņš, ja arī saklausīja nedraudzīgo pieskaņu manā balsī, tomēr izlikās to nemanām, jo pēc dažām minūtēm jau dzīvi tērzēja ar Mardžoriju un meitenēm, it kā pazinis viņas visu mūžu.

Sulcs tika turēts aizdomās malu medniecībā, ko viņš piekopa, lai iegūtu ziloņkaulu; kaut ari šāda nodarbošanās prasa lielu drosmi, izturību un veiklību, tā nekļūst tāpēc mazāk nicināmā, jo tiek iznīcināti Āfrikas ziloņi. Jauni un veci ziloņi bez kādas izšķirības krīt par upuri nežēlīgajam malu medniekam, jo viņam rūp vienīgi ziloņkauls. Medību sekmes nosaka iegūto ilkņu daudzums. Sulcs bija tipisks šīs mednieku sugas pārstāvis: nekaunība viņā apvienojās ar pāri plūstošu laipnību un viesmīlību; mūsu sarunas laikā viņš turēja acis un ausis vaļā, lai neko nepalaistu garām, kas varētu noderēt viņa postīgajiem mērķiem. Es nevarēju slepus brīdināt sievu, bet no manas acīm redzamās atturības viņa laikam noprata, ka ar šo nelūgto viesi par mūsu gaitām jārunā pēc iespējas atturīgāk.

Tomēr Sulcs šobrīd atradās izdevīgākā stāvoklī nekā es. Āfrikā pastāv nerakstīts likums, ka ceļotājam jāuzņem savā nometnē kā draugs, tā ienaidnieks, un es biju spiests parādīt viņam kaut nelielu viesmīlību. Sulcs neizrādīja ne mazāko pateicību, uzskatīdams šādu uzņemšanu kā pašu par sevi saprotamu.

Ieturējis bagātīgas pusdienas un izdzēris vairākas tases kafijas, viņš tagad izvilka brendija pudeli un, kaut arī mēs no dzeršanas atteicāmies, sāka to cītīgi tukšot, pēc katras glāzītes kļūdams arvien runīgāks.

— Pēc grūta dienas darba nekas nav labāks par dažām glāzēm laba brendija, — viņš sacīja. — Vakarvakarā es apmetos virsaiša Daboti ciemā, un tur man bija jādzer viņu pašdarītais, draņķīgais alus. Galvā tas iesit okei, bet iedabūt to iekšā gan ir tīrās mokas.

—   Kāpēc tad jūs to dzerat? — Mardžorija vaicāja.

—   Kāpēc dzeru? Vai tad jūs domājat, es vilkšu ārā pats savu dārgo, labo brendiju, lai to iztempj šie mežoņi? Nemūžam. leliesi viņiem vienu šjuku, prasīs vēl. Es viņus pazīstu pārāk labi. Iedod velnam mazo pirkstiņu, viņš tev paņems visu roku. Nē, ser, savus krājumus es taupu tādam reizēm kā šovakarl

—  Jūs gribējāt teikt — tādām reizēm, kad neviens jums nepiebiedrojas dzeršanā? — es nenocietos.

—   Ha-ha-ha! Nē, tā es nedomāju. Es vēlos baudīt savus dzērienus kopā ar draugiem — ar baltajiem draugiem, nevis ar šiem melnajiem cūkām.

—   Es jūs nesaprotu, mister Sulc, — Mardžorija bilda. — Ja jums nepatīk būt ar viņiem kopā, kādēļ tad jūs izmantojat viņu viesmīlību, ēdat viņu ēdienu, dzerat viņu alu un apmetaties viņu ciemos? Jūs taču varējāt pats sev ierīkot nometni, un tad jums nevajadzētu palikt pa nakti virsaiša Daboti ciemā.

Kādu brīdi es biju klusējis. Sēdēju un vēroju Sulcu. Jo ilgāk aplūkoju viņa rupjos sejas vaibstus un milzīgo, izblīdušo ķermeni un klausījos viņa nicinošajās runās par afrikāņiem, kurus es mīlu, jo vairāk biju sašutis par viņa klātieni ne tikai manā nometnē, bet vispār tajā vidē, kurā neiederas tādi ļaudis kā viņš. Sis mežs tagad bija mūsu māja, un tas nebija apgānīts ar modernās civilizācijas meliem, naidu, politiskajām cīņām un kukuļošanu. Sulcs te bija svešs iebrucējs. Asinis man vārījās, un, nespēdams valdīties, es iejautājos:

—   Starp citu, Cipij, kur jūs noblēdījāt šo ziloņkaulu?

Mardžorija, saklausījusi manā balsī niknumu, smalkjūtīgi pārtrauca mūsu sarunu, sūtīdama bērnus gulēt un uzsaukdama Pengam, lai viņš ienes meiteņu teltī lampu, un Sulcs uzreiz nepaguva atbildēt.

Viņš vēroja Kerolu un Džūnu, kad meitenes novēlēja mums labu nakti un aizgāja uz savu telti, tad pagriezās pret mani un sacīja:

—   Jūsu vecākā meita dienās būs īsta siržu lauzēja. Varu derēt, jūs naktīs sēdēsiet ar šauteni rokās, taču ne jau lai šautu ziloņus, varbūt vilkus, ko?

Sulcs laida vaļā aizsmakušu smējienu. Piepeši viņa sejas izteiksme pārvērtās, viņš krēslā paliecās uz priekšu un mani cieši uzlūkoja.

—   Ko jūs domājāt, vaicādams, kur es noblēdīju ziloņkaulu? — viņš tincināja. — Kas jums teica, ka es to esmu noblēdījis? Tas ziloņkauls likumīgi pieder man, un es neļaušu nevienam, pat ne jums, man to atņemt.

—   Nu labi, bet kur jūs to dabūjāt? Tādi ilkņi, kādus nesa jūsu vīri, šai apvidū ir liels retums.

—   Kur es tos dabūju, tā ir mana darīšana, bet, ja jūs patiesi gribat zināt, varu jums pastāstīt: virsaitis Daboti man tos iedeva par pakalpojumiem, ko esmu veicis viņa labā.

Viņš atkal sāka smieties, spalgā balss iztraucēja nakts mieru un aizdārdēja cauri klusajiem krūmu biezokņiem.

—   Jā, ser, — Sulcs turpināja, — par veiktajiem pakalpojumiem. — Viņš sev ielēja vēl vienu glāzi.

—   Es labprāt gribētu zināt, kas tie jums ir par trikiem, Cipij, — es sacīju. — Nevaru iedomāties, kādus pakalpojumus jūs varējāt izdarīt virsaitim Daboti, ne- apvedis viņu ap stūri.

Sulcs ieņēma krietnu malku, skaļi atraugājās un tikai tad atbildēja:

—   Tieši te jūs maldāties, mister Viszini. Neiedomājieties, ka jūs nu šai pusē esat vienīgais, ko iezemieši ciena. Sākot ar šodienu, lielais bvana Maikl, jums šis gods būs jādala ar Cipiju Sulcu, — viņš sarkastiski piebilda.

Brendija pudele bija gandrīz izdzerta, un mani pārsteidza tās iespaids uz Sulcu, jo, lai gan viņa kustības bija kļuvušas nedrošākas un prasīja lielāku koncentrēšanos, arī balss šķita piesmakuši, galva viņam tomēr bija skaidra un valoda gandrīz nemetās.

Mardžorija piecēlās un teica:

—   Lūdzu, atvainojiet inani, mister Sulc. Sī diena man bija gara un grūta. Es tagad iešu gulēt, jūs varat divi vien pasēdēt pie ugunskura. Pateikšu Pengam, lai uzvāra jums kafiju.

—   Nē, nē, misis Maikl, vēl neejiet. Vēl brītiņu pasēdiet. Es gribu, lai jūs paklausāties, kas šodien notika. Nāciet un piesēdiet.

Mardžorija velcja Pengam pagatavot kafiju un apsēdās.

—   Tā man tik, — izsaucās Sulcs. — Es cienu plašu auditoriju. Man patīk tādi cilvēki, kas spēj novērtēt, ko esmu darījis šo melno labā, un es zinu, jūs to spējat — un tagad paklausieties.

Ar manāmu piepūli viņš pievilka krēslu tuvāk Mar- džorijai un ugunskuram. Vienubrīd izskatījās, ka viņš paklups un visā garumā iegāzīsies liesmās, bet brīnumainā kārtā viņa manevrs beidzās bez starpgadījumiem.

—   Kad es aizvakar ierados Daboti virsaiša ciemā, — viņš stāstīja, — tur valdīja liels satraukums. Visi skraidīja apkārt kā izbiedēts pērtiķu bars. Manu ierašanos viņi gandrīz pat nepamanīja.

—  Tāpat kā citas reizes, — es piezīmēju.

Sulcs brīdi manī nolūkojās, it kā gribēja kaut ko teikt, bet tikai paraustīja plecus, tad novērsās un, pievērsies Mardžorijai, turpināja savu stāstu:

—   Brīdi paraudzījies visapkārt, es ievēroju pūli, kas bija salasījies ap virsaiša būdu. Es izlauzu ar elkoņiem sev ceļu un nokļuvu pie virsaiša un vairākiem cilts vecajiem, kuri sēdēja zemē un noturēja indabu (sapulci). No viņiem es uzzināju, ka lorīt leopards nogalinājis kādu cilts meiteni, kad tā ar dažām draudzenēm nogājusi uz upi pēc ūdens. Leopards pēdējo četru piecu nedēļu laikā bija nodarījis viņiem lielu postu, saplosīdams vairākas kazas un suņus. Virsaiša labākie mednieki mēģinājuši viņu nomedīt, izliekot lamatas un cilpas, bet leopards allaž izgājis sveikā.

Bet nu bija nogalināta viena no jaunajām meitenēm, un kaut kas bija jādara, lai atbrīvotu cilti no lielā ļaunuma, kas tai uzkritis. Viņi tic, un ari man tā liekas, ka lauva un leopards, ja tas reiz nogaršojis cilvēka asinis, neglābjami kļūst par cilvēkēdāju.

Es nevarēju nociesties viņu nepārtraucis.

—   Un jūs tātad piedāvājāties nogalināt leopardu ar noteikumu, ka viņi jums par to atlīdzinās ar ziloņkaulu, un tad visiem būs labi — i jums, i viņiem. Vai ne?

Sulcs pa pusei pagriezās pret mani un brīdi lūkojās manī, cenzdamies notvert manu skatienu, tad ar lielo plaukstu ieplāja sev pa ceļgaliem, ka nobūkšķēja vien, pievērsdams kalpotāju uzmanību, kuri sēdēja ap saviem ugunskuriem dažus jardus tālāk.

—   Tieši tā, veco zēn, — viņš atbildēja, — tieši tā es izdarīju. Es izsekoju leopardu, un pēc pāris stundām tas jau bija beigts.

—   Kā jūs viņu nogalinājāt?

—   Kā nogalināju? Protams, nošāvu. Sekoju viņam pa pēdām un tad nošāvu. Ja es kaut ko gribu dabūt, es to vienmēr dabūju, skaidrsl

—   Jā, — es atbildēju, — un jums ir vienalga, ar kādiem līdzekļiem. Kāpēc jūs šiem nabaga Jaudīm nevarējāt izdarīt pakalpojumu, neprasot par to samaksu ar ziloņkaulu? Tā būtu tikai neliela atlīdzība par to palīdzību, ko visus šos gadus esat saņēmis no viņiem, medīdams šai apvidū.

—   Vai man par baltu velti jāriskē ar savu galvu? — viņš jautāja. — Tas nolādētais leopards gandrīz nogrāba mani pašu, un, ja es nebūtu turējis drošu dūšu un ātri un precīzi izšāvis, es te šovakar ar jums nesēdētu un nerunātu.

Piepeši viens no vīriem, kas sēdēja pie ugunskura mūsu tuvumā un kuru es pazinu kā Mulapi, virsaiša Daboti dēlu, piecēlās un nāca man klāt. Viņš aplupās zemē pie manis un zemā, nopietnā balsī sacīja:

—   Lūdzu, piedošanu, kungs, ka iejaucos jūsu sarunā, bet bvana Sulcs melo. Viņš nenošāva leopardu. Viņš to noķēra dzelzs lamatās.

Sulcs ierēcās kā satracināts lauva un, pirms es spēju viņu atturēt, metās virsū Mulapi, tas zibenīgā ātrumā paripoja sānis, un Sulca smagais ķermenis nogāzās uz cietās zemes, saceldams putekļu mākoni. Viņš grīļodamies uzrausās kājās un lamzāja pie Mulapi, kas stāvēja dažus jardus nostāk, bet nākošajā acumirklī es jau biju cieši sagrābis viņa abas rokas.

—   Laidiet mani pie tā melnādainā! Es viņu saplosīšu gabalos! — Sulcs .kliedza, pulēdamies atbrīvoties un nokļūt pie Mulapi.

Es tik stipri saspiedu viņa plaukstu locītavas, ka viņš saviebās.

—   Kautiņš manā nometnē nenotiks, — es stingri noteicu.

—    Neviens melnais mežonis mani nenosauks par meli! — Sulcs brēca pretī.

—    Sulc, — es brīdinoši sacīju, — vai nu jūs savaldāties un uzvedaties kā civilizēts virs, vai arī es jūs tūlīt pat izdzenu no nometnes — ar vārdiem es nemēdzu mētāties.

Es piestūmu Sulcu pie viņa krēsla un piespiedu apsēsties.

—    Nu, Mulapi, — es griezos pie virsaiša dēla, — tagad pastāsti, kas jums tur īsti ar viņu bija.

Tobrīd Penga atnesa kafiju un pasniedza visiem klātesošajiem.

Mulapi aptupās zemē manā tuvumā un sāka stāstīt.

—    Kad bvana Sulcs padzirda no mana tēva par leopardu, viņš piedāvājās to nogalēt, ja mēs viņam samaksājam ar ziloņkaulu. Tēvs aprunājās ar cilts vecajiem, un tika nospriests, ka pēc tam, kad bvana Sulcs būs nogalējis leopardu, viņš saņems divus pašus lielākos ilkņus, kādi mums ir. Bet bvana Sulcs nebija apmierināts. Viņš pieprasīja vēl. Galu galā pēc ilgām pārrunām vienojās, ka bvana Sulcs saņems sešus ilkņus, ja viņš nogalēs leopardu.

—  Cik daudz ziloņkaula jums vēl atlika ciemā?

—    Bvana Sulcs paņēma visu. Nekas vairs nav palicis pāri, — Mulapi sacīja. — Tad tika nolemts, ka es pavadīšu bvana Sulcu, — Mulapi turpināja, — līdz tai vietai, kur leopards pirms dažām dienām bija nogalējis kazu un tās pusapēsto ķermeni uznesis augšā kokā. Kā tu, kungs, zini, leopards mēdz atgriezties pie sava laupījuma pat vēl pēc piecām sešām dienām, un es domāju, ka bvana Sulcs viņu tur gaidīs, lai nošautu.

Bet bvana Sulcs tā nedarīja, mans kungs. Viņš izlika pie koka stumbra divas no savām dzelzs lamatām un ar tievām ķēdēm piesēja tās pie koka. Es tad bvana Sulcam sacīju: ja leopards iekļūs lamatās, v:ņš saraus ķēdi un aizbēgs, — bet bvana Sulcs neklausījās.

Sulcs grasījās piecelties no krēsla.

—  Ak tu nolādētā, melnā cūka. Es …

—  Valdieties, Sulc …

—  Es iedauzīšu viņa …

—   Klusu! — es uzsaucu. — Mulapi, turpini!

—       Otrā rītā, mans kungs, leopards iekļuva lamatās, bet ķēde pārtrūka, un viņš aizbēga ar visām lamatām, kas bija ieķīlājušas viņa kāju.

—   Un kas pee tam notika ar leopardu? — es vaicāju.

—  Viņš vēl arvien staiga apkart ar lamatām, mans kungs, — Mulapi atteica.

—   Kāpēc?

—  Tāpēc, ka bvana Sulcs atsakās viņu sameklēt un nogalināt. Leopards, velkot līdzi lamatas, atstājis labi saredzamu sliedi, tomēr bvana Sulcs negribēja tam sekot un, kaut gan nevarēja pieradīt, ka leopards beigts, piespieda mūs atdot ziloņkaulu.

Es vairākas sekundes vērīgi pētīju Sulcu. Reibums viņam laikam jau bija izgājis. Viņš grozījās krēslā un sajutās neveikli. Sulcs pagriezās pret Mardžoriju un mēģināja smaidīt, tad sacīja:

—   Leopards nobeigsies tā vai tā, ko tur viņa dēļ celt tadu traci?

Mardžorija, kas visu laiku bija klusējusi un klausījusies, neko neatbildēja.

Tad es eksplodeju.

—   Ak jūs idiotsl Vai jūs neapjēdzat, ka ar vienu kāju lamatās leopards var dzīvot nedējam ilgi, ciezdams briesmīgas sāpes, par ko jūs esat atbildīgs, turklāt cilvēkiem viņš tagad kļuvis daudz bīstamaks nekā agrāk. Kāds jūs esat muļķis! Vai jūs zināt, kuru dzīvnieku zvēram visvieglāk nonāvēt? Cilvēku, mister Sulc, un es un mana sieva, un manas meitenes, un šie iezemieši katru dienu uzturamies mežā — tas ir viegli iegūstams laupījums sāpju un bada nomocītam, satracinatam zvēram, kam jānogalina, lai dzīvotu, un jums vēl netrūkst nekaunības jautāt, kāpēc es ceļu traci!

Sulcs bija pametis lamatās saķertu, ievainotu zvēru, lai tas nobeidzas lenā, mokpilnā nāvē, nemaz nemēģinādams to atbrīvot no ciešanām, tāpēc viņš nebija cienīgs baudīt viesmīlību, ko prasa vispārpieņemtā etiķete un nerakstītie džungļu likumi. Bija pārkāpta mednieka sportista ētika, ar kuru tā lepojas un kuru augstu tur godīgie mednieki visā pasaulē. To es viņam nevarēju piedot.

—   Sulc, — es teicu, — savāciet savas mantas, tikai ziloņkaulu atstājiet te, un pazūdiet no manas nometnes.

Dodu jums desmit minūtes laika. Mulapi, tu paliec šeit pa nakti.

Pēc desmit minūtēm pēdējais Sulca nesējs pazuda tumsā. Vēl labu brīdi pameža biezajos krūmos te ieplaik- snījās, te nozuda luktura gaisma, ko nesa priekšgalā soļojošais vīrs. Pamazam balsis izgaisa naktī. Atkal valdīja miers.

Mardžorija stāvēja man blakus. Es jutu, ka viņas pirksti savijas ar manējiem.

—   Dārgais, — viņa sacīja, — vai tev liekas, ka esi rīkojies pareizi, aizraidīdams viņu projām nakts vidū? Man viņa žēl. Ja viņš patiesi gribētu, viņš varētu būt lāga zēns.

—   Sulcs varētu būt laga zēns, tur es tev piekrītu, — es atbildēju. — Bet viņš atļaujas pārāk daudz. Varbūt šis vakars būs viņam laba mācība.

Man izrādījās taisnība, jo gaismas svīdumā Sulcs ieradās manā nometnē ar vienu no nesējiem. Kad es un Mardžorija piegājām viņam klāt, viņš izskatījās nobijies un, raudzīdamies man tieši acīs, sacīja:

—   Nožēloju, ka vakar tā iznāca. Tagad es saprotu, ka esmu rīkojies negodīgi. Gribu visu šo lietu griezt par labu: atdošu virsaitim ziloņkaulu un iešu meklēt leopardu.

—   Pareizi, Cipij, — es sacīju ne bez apbrīna. — Tā ir prātīga valoda. Priecājos, ka jūs pieņēmāt šādu lēmumu.

—   Bet… starp citu… nu jā… vai… vai… jūs varbūt man palīdzētu dabūt rokā to leopardu? — viņš vilcinādamies sacīja.

—   Taisnību sakot, —,es atbildēju, — es jau pats biju izlēmis šorīt iet viņu meklēt. Tāpēc arī teicu Mulapi, lai paliek te, — viņš mani aizvestu uz to vietu, kur jūs izlikat lamatas. '

—  Tas ir vareni, — Sulcs atviegloti atbildēja. — Divatā mēs to resgali drīzāk dabūsim rokā.

Es gan nebiju pārliecināts, ka Sulcs man varētu būt noderīgs, tomēr neko neiebildu.

Agri ieturējām brokastis, un es parūpējos, lai ziloņkauls tiktu nogādāts atpakaļ ciemā, tad devāmies meklēt leopardu: Mulapi priekšgalā kā vadonis, es aiz viņa, tad Sulcs un Penga.

— Tētiņ, lūdzu, uzmanies! — Džūna nosauca pakaļ, kad atstājām nometni.

Ejot pa meža taku, šie vārdi man ilgi stāvēja prātā: «Tētiņ, lūdzu, uzmanies!» Man bija dīvaina sajūta — kaut kas nebūs labi.

Ne jau pirmo reizi es sekoju ievainotam zvēram, tomēr pašreiz nespēju atbrīvoties no trauksmainās sajūtas, ko manī bija viesuši Džūnas vārdi.

Agri vai vēlu katra mednieka dzīvē pienāk brīdis, kad viņš vairs nespēj valdīt pār sevi, vai arī refleksi nedarbojas tik asi kā agrāk, vai mazliet palēninās koordinācija starp mērķi, smadzenēm un šautenes mēlīti salīdzinājumā ar to laiku, kad viņš bija dažus gadus jaunāks. Vai ar mani ir jau tik tālu? Vai briesmu pilnajos dzīves gados spēcīgi attīstītie instinkti mani tagad brīdina, ka man draud nelaime? Vai tas būtu mans pēdējais safari?

Sajūtas nebija mani vīlušas, jo izrādījās, ka tas patiešam varēja kļūt mans pēdējais sa-fari. Es nevarēju iedomāties, ka šajā gājienā atradīšos par matu no nāves.

Nospiedošā sajūta neizzuda, un, kad nonācām līdz tai vietai, kur leopards bija iekļuvis lamatās, es nolēmu but sevišķi piesardzīgs: sekodams zvēram pa pēdām garajā zālē, kas sniedzās līdz ceļiem, uzmanīgi vēroju zemi un krūmus sev priekšā un abās pusēs.

Mulapi un Pengu biju norīkojis turēties aiz Sulca, — tas atradās ap pieci jardi aiz manis mazliet pa kreisi.

Bijām lēnām gājuši pa leoparda pēdām apmēram četrdesmit piecas minūtes, kad uzdūrāmies laukumiņam, kur viņš bija gulējis. Zāle bija nogulēta, bet asiņu nekur nemanīja. Lamatās bija saspiesta leoparda kreisā pakaļkāja. Mums tāpēc vajadzēja sevišķi uzmanīties: ja lamatas būtu ieķīlējušas vienu no priekškājām, leopards nespētu ātri uzbrukt, turpretim tagad, vilkdams aiz sevis savainoto pakaļkāju, zvērs vel arvien varēja attīstīt lielu ātrumu, lai dotu nāvējošu cirtienu ar priekšējām ķetnām. Es nezinu ļaunprātīgāku, viltīgāku un bīstamāku zvēru par ievainotu leopardu.

Zāle kļuva arvien garāka un krūmi biezāki, un arvien grūtāk bija izsekot pa leoparda pēdām. Brīžiem mēs pēdas pilnīgi pazaudējām un vajadzēja grozīties turpat

uz vietas, karnēr kāds no mums tās atkal uzgāja, es tad no jauna stājos gājiena priekšgalā, un mēs iēnītiņām collu pa collai virzījāmies tālāk.

Piepeši es sev aiz muguras izdzirdu smagu elpošanu un so]us. Pagriezies atpakaļ, ieraudzīju, ka Mulapi un Penga jož projām pa labi. Tad viņi apstājās un radīja ar roku uz priekšu, mazliet pa kreisi no manis. Es stāvēju nekustīgi un klausījos, pētīdams kādu krūmu sev priekšā, vai tur nemana kustību. Sajutu karstu elpu uz kakla un, palūkojies atpakaļ, ieraudzīju Sulca nobālušo seju gandrīz sev uz pleca. Es pamāju abiem pavadoņiem. Viņi brīdi vilcinājās, tad ļoti lēnām nāca atpakaļ.

—   Kas noticis? — es čukstēju.

—  Es dzirdēju lamatu ķēdes žvadzoņu, bvana, — Penga sacīja klusinātā balsi.

—   Vai tu arī dzirdēji, Mulapi? — es apjautājos.

—   Nē, bvana, es sāku skriet, kad redzēju Pengu skrienam.

—   Penga, vai esi pārliecināts, ka dzirdēji?

—   Noteikti, bvana. Leopards ir tur. — Viņš norādīja ar pirkstu.

—   Cipij, — es sacīju, — neejiet tik cieši aiz manis. Turieties tālāk aizmugurē, vairāk pa kreisi. Tad jūs viņu drīzāk ieraudzīsiet, kad viņš izlēks no slēpņa, un ari man tas katrā ziņā nāks par labu, ja vajadzēs kāpties atpakaļ.

—   Okei.

Ar sasprindzinātu uzmanību es pagāju dažus sojus uz to pusi, kur bija rādījis Penga, tad gandrīz trīs minūtes nostāvēju kā sastindzis. Neviena skaņa neaizsniedza manas ausis, neviens zāles stiebriņš nepakustējās. Es izdzirdu tāla putna balsi. Tajā saklausīju: «Tētiņ, lūdzu, uzmanies! Tētiņ, lūdzu, uzmanies!»

Palūkojos zemē: pie kājām man "gulēja sauss koka sprungulis. Es to pacēlu un devu Sulcam zīmi būt gatavībā, tad iemetu sprunguli biezā zāļu cerā ap desmit jardu sev priekšā.

Atskanēja mežonīgs rēciens un ķēdes žvadzēšana. No zāles zibenīgā ātrumā izšāvās dzeltena šautra, un mūsu medījums joņoja projām. Es drāzos leopardam pakaļ, mani vadīja ķēdes žvadzoņa un zāles kustība. Pēkšņi

žvadzoņa apklusa, es sastingu uz vietas. No muguras man gandrīz uzgāzās virsū Sulcs.

Pagriezos pret viņu un dusmīgi sacīju:

—  Es jau jums teicu — turieties nostāk no manis, vairāk sānis. Dieva dēļ, dariet, kā jums lieki

Tad es piesaucu sev blakus Mulapi un Pengu.

—   Jūs abi salasiet sprunguļus un akmeņus un, kad es došu zīmi, sviediet tos tai krūmā, — es viņiem sacīju, rādīdams uz kādu krūmu, kur pēdējo reizi biju manījis kustamies zāli.

Pagaidīju, kamēr viņi bija salasījuši veselu klēpi metamo, tad atkal gāju uz priekšu.

Kad atrados desmit vai divpadsmit jardu no krūma, devu zīmi Pengam un Mulapi. Sprunguļi un akmeņi lidoja visapkārt krūmam un krūmā, bet nekas nekustējās. Leopards bija kā gaisā izkūpējis. Mēs metām un metām sprunguļus, bet no lielā kaķa ne miņas.

Mulapi pienāca pie manis un teica:

—   Bvana, es domāju, leopards garajā zālē būs aiz- šmaucis. Mums vajadzētū viņam sekot.

—  Nē, Mulapi, — es atteicu, nenovērsdams acis no zāles sev priekšā. — Es vis nedomāju, ka viņš aizgājis. Nebūsim pārsteidzīgi. Met vēl akmeņus.

Es pagāju vēl divus soļus uz priekšu, un zālē gandrīz pie manām kājām atskanēja dobjš rēciens. Ieraudzīju vienīgi divas ļaunas, dzeltenas acis un purnu ar atņirgtiem gariem, baltiem zobiem, kas vērsās man pretī. Pakāpos atpakaļ un sasitos ar Sulcu, gandrīz zaudēdams līdzsvaru. Atguvis stingru pamatu zem kājām, es izšāvu bez tēmēšanas. Tai pašā mirklī leopards, paklupis uz lamatām, novēlās sānis, un mana lode netrāpīja viņu starp acīm, bet vienīgi norāva viņam gabaliņu labās auss. Zvērs gandrīz uzgāzās man virsū un ar briesmīgajām ķetnām zvetēja pa kreisi un pa labi; man kaut kā izdevās izvairīties no šiem sitieniem. Pielādēt un no jauna izšaut es nevarēju. Pacēlu šauteni augstu pāri galvai un no visa spēka bliezu ar stobru leopardam pa galvu. Dzirdēju dobju būkšķi, tēraudam atsitoties pret. kaulu, un tad piepeši katrā rokā man bija pa šautenei. Tai pašā mirklī atskārtu, ka nolūzusi šautenes laide. Es turēju nolauzto laidi labajā, stobru kreisajā lokā.

Man aiz muguras nogranda šāviens. Kaut kas it kā ar smagu veseri iebelza man pa kāju, bet sāpju es nejutu. Instinktīvi aizmetu projām salauzto laidi un, pielādējis šautenes stobru, izšāvu uz leopardu, kas, apdullis no sitiena pa galvu, gulēja man gandrīz uz kājām. Šāviens trāpīja virs labās acs, un zvērs bija uz vietas beigts. Bezlaides šautenes atsitiens gandrīz salauza man rādītāja pirkstu un stipri savainoja vidējo.

Es palūkojos lejup uz savu kāju, pārliecināts, ka tā notecējusi asinīm, bet izrādījās, ka Sulca raidītā, zvēram domātā lode skārusi zemi pie manām kājām un pilnīgi atrāvusi mana zābaka papēdi. Priekšā bikses man bija pārplēstas divās vietās, kur tās bija aizsnieguši leoparda asie nagi.

Dažus mirkļus stāvēju kā apmāts. Viss bija norisinājies tik ātri.

Sulcs palika musu nometnē divas dienas un šķita pilnīgi pārvērties. Pirms mēs šķīrāmies, viņš man palīdzēja iztaustīt Jumbo snuķi, un mēs atklājām, ka snuķa augšējā daļā dziļi iedūrusies cieta koka skabarga, tāpēc snuķis kļuvis pilnīgi nekustīgs. Pēc skabargas izņemšanas Jumbo strauji atveseļojās; mums bija žēl šķirties no šī draudzīgā radījuma, mēs viņu palaidām vaļā tajā dienā, kad saiņojām mantas un gatavojāmies aizbraukšanai.

Bijām tikko atvadījušies no ciemniekiem, kad Mulapi pienāca pie manis un sacīja:

—  Mans kungs, pirms tu aizbrauc, man tev kaut kas jāpastāsta.

—   Kas tad, Mulapi?

—  Mans kungs, pagājušajā nakti es pa miegam dzirdēju savu senču balsis.

Es labu brīdi viņā noraudzījos un tad atbildēju, jo es /.ināju, ka viņš gaida, lai es runāju.

—  Ko balsis tev teica, Mulapi? — es jautāju.

—  Mans kungs, balsis teica, ka leopards bijis uzsūtīts mums, lai mūs sodītu par agrāk izdarītajiem ļauniem darbiem un lai uzzinātu, kā bvana Sulcs mums atmaksās par viesmīlību.

—  Un ko balsis vēl teica, Mulapi?

—  Tās runāja arī par tevi, mans kungs.

—  Jā?

—  Balsis teica, ka leopards bijis mums uzsūtīts ari tāpēc, lai pārbaudītu, vai bvanas mīlestība pret mūsu ļaudīm arvien vēl ir tikpat stipra kā toreiz, pirms gadiem, kad bvana dzīvoja starp mums kā mūsējais.

—   Ko senču gari uzzināja, Mulapi?

—  Mans kungs, viņi atklāja, ka bvana Sulcam ir sirds no māliem un ka no tās var viegli izveidot gan čūsku, gan miermīlīgu dūju. Bet kādu dienu saule iespīdēs viņa sirdī, kad tā būs dūjas izskatā, un apdedzinās to, un tad tā nekad vairs nemainīsies.

—   Vai tas ir viss, ko gari sacīja? — es jautāju.

—  Nē, mans kungs. Viņi arī teica, ka tu neesi pārmainījies, bet, pirms norietēs mēness, tavā dzīvē notiks liela pārvērtība, tāpēc pa to taku, kas ved tumšajā mežā viņpus lielajiem ūdeņiem, tev jāiet uzmanīgi.

Mājupceļā es domāju par to, vai Mulapi bija izmantojis pēdējo dienu notikumus, lai sacerētu savus pareģojumus, vai arī viņš patiesi melnajā nakts tumsā bija dzirdējis balsis.

KALNS

Afrikāņu cilšu paražas un tradīcijas daudz pētītas kopš paša pirmā baltā cilvēka ierašanās šai milzī

gajā, noslēpumainajā kontinentā. Cilšu ticējumi, ceremonijas un rituāli pārgājuši no paaudzes uz paaudzi cauri gadu simteņiem, un, par spīti Rietumu civilizācijas ietekmei, afrikaņi turas pie tiem ar neiedomājamu sīkstumu. Kas ņemsies apgalvot, ka tās nav kādas izzudušas civilizācijas atliekas — senas civilizācijas, kas pastāvējusi jau ilgi pirms feniķiešiem, senajiem grieķiem un ēģiptiešiem?

Liekas visai ticami, ka jau pirms rakstītās vēstures ēras Āfrikā pastāvējusi augsta civilizācija. Par to liecina akmenī iecirstas noslēpumainās zīmes un kādreizējo vareno, bet laika gaitā nopostīto citadeļu drupas, ko aizvien vēl atklāj visā plašajā Āfrikas kontinentā. Līdz ar šīs civilizācijas bojā eju nogrima nebūtībā arī tās noslēpumi.

Tiesa, sfinksu, piramīdu un daudzu citu aizvēsturisko brīnumu mīklas nav atminētas. Varbūt sava taisnība ir afrikāņiem, kuri, turēdamies pie māņticības laikmeta atliekām, nenoliedz pārdabisku paradību esamību, pret ko uzstājas mūsu uz saprāta dibinātā civilizācija?

Tā es rāmi prātoju, gulēdams nometnes saliekamajā gultā Āfrikas kontinenta mežonīgā apvidū. Es nespēju aizmigt. Virs manis mirdzēja mūžīgās zvaigznes, cauri zaru režģim spīdēja liega mēness gaisma.

Uzmanīgi piecēlos, negribēdams traucēt Mardžoriju ar Kerolu un Džūnu, kuras gulēja savā teltī dažus jardus tālāk, un izgāju ārā klajā līdzenumā.

Kluss kā kaps manā priekšā pletās tuksnesis. Aiz manis, gandrīz aizsniegdams mēnesi un lejā dusošo pasauli vērsdams mazu mazītiņu, tumšs un draudīgs slējās Indaba Ikontdžvi siluets («kalns, uz kuru nedrīkst rādīt»). Es ilgi raudzījos uz mēnesi. Tālumā iekaucās šakālis, un otrs viļam atbildēja. Gari stieptie, žēlabainie kaucieni aizvēlās pāri tuksnesim un izgaisa. Kalna gari izlīda no saviem klinšu mitekļiem, kā sudraba migla mēnesnīcā pacēlās gaisā, palidinājās, sakus- dami ar vēso tumsu, saķērās ar vēju un aizjoņoja tam līdzi.

Pātagas šmaukstieniem līdzīgā telts plandīšanās vējā atsauca mani īstenībā. Es trīcēju pie visām miesām, it kā gribētu nokratīt draudošās nelaimes autu, kas aptinies man apkārt.

«Kāds neprāts,» es domāju. «Vai tiešām mani iespaidojuši muļķīgie nostāsti, ko esmu saklausījies par šo vietu; varbūt vainīgs vējš, kas kalnā svelpj un gaudo kā pazušanai lemta dvēsele; vai arī baisās izjūtas manī vieš spokaini bālā mēness gaisma?»

Man bija tāda sajūta, ka neesmu viens.

Es palūkojos atpakaļ un izdzirdu Gatumas balsi.

—   Kas noticis, kungs, kāpēc tu neguli? — viņš vaicāja zemā, skanīgā balsī.

—   Nezinu, Gatuma, laikam būšu pārpūlējies.

—   Nē, kungs, nekad neesmu redzējis tevi pārpūlējušos. Tev neļauj gulēt šī vieta. Nevajadzēja te apstāties. Tas ir ļauno garu miteklis. Arī man ir baisi. Man liekas, mūs kāds vēro.

—   Nu gan tu, Gatuma, mauj kā teļš, kas pazaudējis māti. Jo vairāk tas dīc, jo ātrāk to atrod šakāļi un hiēnas un nogalē. Tāpat ir ar tevi. Jo vairāk tu klausies šīs pasakas gar gariem, kas it kā mājojot «kalna, uz kuru nedrīkst rādīt», jo ātrāk tavas asinis pārvērtīsies par ūdeni. Tev neklājas tā uzvesties.

—   Bet dzīvē, kungs, notiek savādas lietas, kuras mēs neizprotam, un, ja mēs tās neizprotam, mums tajās nav jāiejaucas. Mums jāatkāpjas. Vējš ir neredzams, bet tam rokās ir tik liels spēks kā daudziem karapulkiem. Mēs nezinām, no kurienes tas nāk un kur tas aiziet.

Mēs nespējam tam sekot un nevaram tā skrējienu apturēt.

Ja varenais tambooli koks nelieksies, kā vējš tam pavēlēs, tas tiks izrauts ar visām saknēm un nogāzts sāņus. Tāpat — ja mēs stāsimies nezināmajam ceļā, mūs satrieks neredzamie spēki, kuriem mēs nespējam turēties pretī. Zini, kungs, gudrs cilvēks uzklausa padomu un gūst vēl lielāku gudrību.

Es klusēdams labu brīdi pārdomāju Gatumas filozofiju, tikai tad atsāku runāt. Pa to laiku mums pievienojās Džons Limberijs, mans līdzgaitnieks un fotogrāfs, un pārējie afrikāņi, kas bija gulējuši pie sava ugunskura. Kādu brīdi valdīja klusums. Tad ierunājās viens no vīriem — skaists puisis platiem pleciem, pašā spēku pilnbriedā, asi iezīmētiem sejas vaibstiem un vanaga acīm:

—   Kas tās par noslēpumainām, muļķīgām pļāpām, ko gvelž par to kalnu? — viņš jautāja un rādīja uz kalnu.

No Gatumas lupām izlauzās šausmu murdoņa, viņš norāva zemē runātāja pacelto roku un aizsmacis čukstēja:

—   Sangān, tu neesi šejienietis un nekā nesaproti. Valdies, es tev saku, citādi pār mūsu galvām brāzīsies kalna garu dusmas. Tie jau tagad ir satraukti un noskaitušies. Dzirdi?

Piepeši nakts tumsu pāršķēla kliedziens — pa pusei cilvēka, pa pusei zvēra, — varbūt tā kliedz pazudusī dvēsele, degdama elles ugunīs. Mūsu trīs afrikāņi nokrita pie zemes kā sisti un gulēja nekustīgi, tā vien šķita, nāve tos visus nopļāvusi ar vienu cirtienu; mēs ar Džonu sajutāmies kā vienīgie dzīvie, kas palikuši pāri pēc slaktiņa.

—   Celieties augšā, nelgas! — es uzsaucu. — Vai neesat nekad dzirdējuši, kā brēc babuīns, kad tam uzklupis kalnu leopards? Piecelieties!

Visā šai troksnī Mardžorija un meitenes gulēja veselīgu miegu. Varbūt dienā ceļojums viņas bija pārāk nogurdinājis, varbūt ari nakts klusumā skaņas šķita daudz skaļākas nekā īstenībā.

Jāatzīstas gan — un to pašu vēlāk par sevi teica arī Džons, — ka sirdi plosošais kliedziens mani uz brīdi stipri satrauca.

Lēnām afrikāņi piecēlās kājās, acis viņiem bija plaši ieplestas, viņi trīcēja aiz bailēm.

—   Gatuma, tu jauc puišiem prātus. Tā būs mūsu laime, ja viņi vēl rītā paliks pie mums. Ko nozīmē visas šīs blēņas?

Kā vairums afrikāņu, Gatuma nešaubīgi ticēja pārdabiskiem spēkiem, un viņš man teica:

—   Kungs, tās nav blēņas. Vakar pēcpusdienā, kad tu rādīji uz kalnu, es lūdzu tā nedarīt. Es cerēju, tāpat kā tagad, ka gari neredzēja pacelto roku, jo saule spīdēja mums no muguras un žilbināja viņiem acis, citādi — vai tam, kas rāda uz kalnu, tas taps sodītsl Ja ne šodien, tad rīt, ja ne rīt, tad vēlāk. Tikpat droši, kā no rīta uzlēks saule, soda diena pienāks. Tā tas bijis mana tēva laikā, tāpat arī tēvtēva, un tā būs vienmēr.

Džons visu laiku bija klusējis, sūkdams pīpi, uzmanīgi klausīdamies.

—   Ziniet, bos, — viņš griezās pie manis. — Te iznāktu varens stāsts. Varbūt pat filma. Mēs varētu palūgt Gatumu, lai viņš mums izstāsta visu par kalnu, un tad mums būtu skaidrs, kas slēpjas aiz šīs leģendas.

—  Tas ir garš stāsts, kungs Džon, un nakts jau sirmo, — skanēja Gatumas atbilde.

Mani šis noslēpumainais stāsts tagad tik ļoti ieinteresēja, ka es nebēdāju ne par vēlo nakti, ne par afrikāņu satrauktajiem nerviem, — es vēlējos to dzirdēt tieši šādā piemērota noskaņojumā. Es piegāju pie ugunskura, kas sarkani gailēja mēness gaismā, iemetu tajā pāris lielu pagaļu, atsēdos saliekamajā krēslā un pastiepu kājas pret liesmām, kas kāri laizīja pagales. Džons atvilka otru krēslu un atlaidās man līdzās. Afrikāņi mums pievienojās, nosēzdamies ap ugunskuru ar mugurām pret kalnu.

—  Gatuma, tagad pastāsti savu pasaciņu, — es smīkņādams aicināju.

Viņš dažus mirkļus sēdēja nekustīgi, raudzīdamies uguns speltē. Un tad zemā, skanīgā balsī iesaka.

—   Daudz, daudz gadu atpakaļ šī pati vieta, kur mēs tagad esam, bija bagātākā un auglīgākā visā Āfrikā. Labība allaž padevās labi, un ļaudīm nekad netrūka gaļas un ūdens. Bifeļi, gnu, impalas, kalnu gazeles un daudz citu dzīvnieku un putnu bija atliku likām. Nevienā zemē nebija tādu bagātību, un nekur ļaudis nebija tik laimīgi. Gandrīz šai pašā vietā, kur mēs tagad sēžam, kādreiz pletās milzīgi liels ezers ar ļoti saldu un skaidru ūdeni. Ļaudis tur zvejoja, peldējās un medīja nīlzirgus, lai iegūtu gaļu un taukus.

Ciits kļuva bagāta un stipra, un cilvēku tajā bija tik daudz kā zāles stiebru pļavā; citas ciltis viņus cienīja un no viņiem bijās. Virsaitis Dumalati bija labs un gudrs valdnieks. Viņš bija labsirdīgs un godīgs un necieta melus, zādzības, gļēvumu un nelietību. Viņš valdīja taisnīgi, bet bija bargs un nelokāms. Virsaitis stingri turējās pie senajiem cilts ticējumiem un paražām, it neko neatmezdams. Ja kādai sievai piedzima dvīņi, viņš pavēlēja vārgāko nokaut un aprakt zem grīdas mātes būdā. Ja piedzima akls, kurls vai citādi kroplīgs bērns, tam bija jāmirst tādā nāvē, kādu prasīja cilts paradumi. Jānudien, virsaitis bija varens vīrs, un ļaudis viņu apbrīnoja un mīlēja.

Virsaiša padomdevējs cilts pārvaldīšanas lietās bija burvis Rasabuli. Sis burvis, kā par viņu stāstīja, bija nodzīvojis divdesmit reizes pa desmit ziemām, bet arvien vēl naigi rosījās un arī izskatījās kā vīrs spēka gados.

Par Rasabuli runāja, ka viņš esot atklājis ilga mūža noslēpumu. Ar savām burvestībām viņš bija slavens visā Āfrikā. Tāpat kā virsaitis, arī Rasabuli tika cienīts un ieredzēts, jo arī viņš bija taisns un godīgs un nekad nelietīgi velti neizmantoja savu lielo varu, lai gan visi zināja, ka viņš katrā laikā spēj pārvērst cilvēku par čūsku vai pūci — tik liela bija šī burvja vara.

Reiz, — Gatuma turpināja, — kādai cilts sievietei piedzima pavisam neparasts bērns. Miesa tam bija klāta ar garu, melnu vilnu un sejas vaibsti nebija tādi kā mūsu cilvēkiem, bet gan kā babuīniem, kuri dzīvo tai kalnā.

6*

139

Visus ļaudis pārņēma liels satraukums, jo kaut kas tāds vēl nebija piedzīvots. Sprieda, ka te iejaukta burvestība un tumšas varas. Virsaitis Dumalati, burvis Rasabuli un daži no cilts vecajiem gudrajiem vīriem nakts melnuma sanāca kopā un noturēja apspriedes. Daudzas naktis viņi sprieda, strīdējās un zīlēja. Visu šo laiku ļaudis nobijušies klusēja, jo nekad vēl nebija

atgadījušas tādas lietas, kas apdraudētu cilts mieru un laimi.

Klīda valodas, ka uzradies kāds varenāks burvis par Rasabuli un uzsūtījis ļaudīm šo nelaimi, un, ja Rasabuli nepierādīs, ka viņa burvestības stiprākas, un nenovedīs lietu galā tā, kā tas pienākas, pār cilti nāks briesmīgs lāsts.

Daži stāstīja, ka jaunā māte redzēta katru dienu ap saulrietu ejam uz kalnu un atgriežamies līdz a-r tumsu.

Tad paklīda baumas, ka viņa redzēta roku rokā pastaigājamies ar milzīgi lielu babuīnu, tā lielā bara vadoni, kurš dzīvo kalnā. Jā, tagad visiem bija skaidrs, ka lielais babuīns ir viņas bērna tēvs, jo viņa slepus ņēmusi sev par vīru šo zvēru. Sīs valodas nonāca virsaiša un viņa gudro vīru ausīs. Jauno māti atsauca pie virsaiša un izjautāja. Viņa neko nestāstīja un neko nenoliedza, tikai klusu stāvēja noliektu galvu, dedzīgi kļaudama pie krūtīm spalvaino bērnu.

Rasabuli neizgāja no savas būdas trīs dienas un trīs naktis. Bija dzirdams, kā viņš svešādā valodā runāja ar gariem, bet garu balsis neviens nedzirdēja, jo viņu runu drīkstēja dzirdēt vienīgi Rasabuli.

Ceturtajā dienā Rasabuli iznāca no būdas. Viņš bija izsalcis un izslāpis un pieprasīja ēdienu un ūdeni, jo trīs dienas un trīs naktis nebija nenieka baudījis. Paēdis viņš nolikās, gulēt uz pīteņa un gulēja, kamēr ēnas metās garas.

Ļaudis klusu un pacietīgi gaidīja, jo zināja, ka Rasabuli ir sarunājies ar varenajiem gariem un visu pastāstīs, kad atkal jutīsies stiprināts garā un miesā. Virsaitis, viņa gudrajie un visi cilts ļaudis salasījās sapulču laukumā. Kad visi bija apsēdušies zemē, Rasabuli piecēlās un, griezdamies pie klātesošajiem, sacīja:

«Vai nav taisnība, ka tikai caur manu gudrību un mūsu varenā virsaiša gudrību mēs esam tikuši pie labklājības un kļuvuši par stipru un varenu cilti?»

Kā viens vīrs visi atbildēja: «Jā, tā it taisnība,»

«Vai nav taisnība,» Rasabuli turpināja, «ka mēs vienmēr esam pildījuši savus pienākumus, ieražas un likumus, kā to vēlējuši mūsu senči, un nekad neesam sadusmojuši senču garus, kuri mūs vadījuši un iemācījuši mums to, ko mēs šodien protam?»

Atkal visi kā viens atbildēja: «Jā, tā ir taisnība.»

Ilgu laiku valdīja klusums. Rasabuli nogaidīja, 1111 ļaudis zināja: viņš sagatavojies teikt kaut ko ļoti svarīgu.

Beicbot klusums tika pārtraukts — to partrauca smalkā, trīcošā burvja balss, kad viņš sacīja:

«Trīs dienas un trīs naktis es sarunājos ar mūsu senču gariem, lai rastu padomu, kā glābties no nelaimes, kas mums uzbrukusi, bet — ak vai! — nekādu atbildi es nedabūju, jo vēl nekad mūsu cilts dzīvē tādas lietas nav notikušas. Kad piedzimst dvīņi, mēs upurējam, kā jau tas parasts. Kad bērns piedzimst akls vai kurls, vai mēms, vai kropls, tas tiek nonāvēts un viņa miesas atdotas gariem, un senču gari mums bērnu atdod atpakaļ no citas sievas, un šis bērns ir vesels un spēcīgs. Bet nekad vēl neviena mūsu cilts sieva nav dzemdējusi tādu briesmoni kā šis te, un mūsu senču gari un pat es, Rasabuli, nezinām, ko ar viņu darīt!»

Tad piecēlās viens no gudrajiem vīriem un teica:

«Mani biedri un es esam daudz par to domājuši. Esam runājuši, kamēr mutes izkalta, un, lai gan mēs neesam tik gudri kā lielais Rasabuli, tomēr kaut ko izdomājām.»

Atkal iestājās ilgstošs klusums, un klātesošie zināja, ka tiks paziņots kaut kas ārkārtīgi svarīgs. Klusums vilkās tik ilgi, cik ilgi slauc govi ar pierietējušu tesmeni.

Neviens no mums nepārtrauca Gatumas aizraujošo stāstījumu. Gatuma dziļi ievilka dumus no savas kaula pīpes un tad turpināja.

— Tad sapulcējušies kļuva nemierīgi, sākās murdoņa un sačukstēšanās. Vecais gudrais vīrs, kas vēl arvien stāvēja ļaužu priekšā, pacēla roku, un tūlīt pūlis norima. Skaidrā balsī, kas skanēja pa visu ciemu un ko vējš uz spārniem nesa augšā kalnā, vecais gudrais vīrs teica:

«No laika gala cilvēks vienmēr ir dzimis no cilvēka. Dzīvības sēklu vīrs saņem no mūsu senču labajiem gariem un nodod to sievai. Sēkla izplaukst, un piedzimst cilvēks. Ja sēkla bijusi slikta, ari jaundzimušais ir slikts. Viņu tad atdod atpakaļ gariem, un gari, kā vienmēr, sliktās sēklas vietā iedod labu, veselīgu sēklu, no kuras piedzimst veselīgs cilvēks. Tā uz zemes rodas itin visa dzīvība. Nekad vēl zilonis nav savienojies ar degunradzi, un nekad degunradzis nav savienojies ne ar vienu citu dzīvnieku kā tikai ar degunradzi. Nekad ērglis nav savienojies ar vanagu un vanags ar pūci. Koki mežā, zāle veidā, putni, kukaiņi, rāpuļi, zivis un visi dzīvnieki tā ir dzīvojuši un dzīvos arī uz priekšu. Tā ir bijis un būs vienmēr.»

Ļaudis sakustējās un piekrītoši māja ar galvām; kaut gan vecais gudrais vīrs nebija tik gudrs kā burvis, visi tomēr viņu cienīja, jo viņš bija iedrošinājies pateikt savu sakāmo pat tik vareniem vīriem kā virsaitim un Rasabuli.

Gatuma brīdi apklusa, lai iededzinātu pīpi, tad atkal ievilka krietnu dūmu un turpināja.

— Vecais gudrais vīrs pacēla roku un apklusināja ļaudis. Visi gaidīja, elpu aizturējuši, kad viņš atkal ierunāsies. Un, kad vecais gudrais 110 jauna iesāka runāt, balss skanēja tik spēcīgi un skaļi ka vēl nekad.

«Ja pienāks tads laiks, kad ērglis savienosies ar vanagu, zilonis ar degunradzi, tambooti koks savienosies ar kiaat koku, no saldo zāļu sēklām izaugs skābās zāles, tad mēs zināsim, ka pār mūsu miesu un dvēseli valda ļaunie gari. Tad cilvēks nepazīs cilvēku, divi putni nesapratīs viens otru, aitas gaļa garšos tāpat kā cūkas gaļa. Cilvēks vairs nedzims no cilvēka, bet no zvēra. Mēs tad būsim kā māli ļauno garu rokās un aiziesim bojā bez slavas un goda.

Šī sieviete…» viņš turpināja, un šajā brīdī divi vīri katrs no savas puses saķēra pārbiedēto meiteni un izveda viņu sapulces priekšā, kur sēdēja gudrie vīri. Viņa stāvēja nolaistu galvu, cieši spiezdama pie krūtīm savu nešķīsti ieņemto bērnu.

«Sī sieviete,» gudrais vīrs atkārtoja, «izvēlējusies zvēru sev par vīru. Viņas rokās ir šīs nešķīstības pierādījums. Viņa ir pārkāpusi godīgos cilvēku likumus, liegdama savu miesu mūsu cilts vīriem, bet atdodama to spalvainajiem babuīniem, kas dzīvo kalna.»

No ļaužu mutēm vēlās neapmierināta rūkoņa, kā bargs pērkons dārdēja saucieni: «Izbarot hiēnām viņas un šī izdzimteņa miesas!», «Sadedzināt to, lai nepaliek ne zīmes no nešķīstības, kas apgana mūs un mūsu bērnus!».

Ļaudis bija iedegušies dusmās, jo vecā gudrā vīra vārdi bija viesuši viņu sirdīs bailes, un, ja dusmas rodas no bailēm, tad ir ļauni, jo bailes aptumšo prātu un stindzina sirdi.

Nu bija pieliācis brīdis iejaukties Rasabuli, viņš pacēla roku. Tūlīt iestājās klusums, un savā smalkajā, čerkstošajā balsī burvis sacīja:

«Sis gudrais vīrs runā varenā balsī, ar lokanu mēli, bet neļaujiet viņa stiprajiem vārdiem sevi apstulbināt un padarīt aklus pret visu citu. Taisnība, šīs sievietes bērnam ir līdzība ar spalvainajiem zvēriem tur kalnā, un taisnība — viņa nenoliedz, ka ņēmusi sev par vīru babuīnu, bet viņa arī nav atzinusies šai noziegumā. Kur ir pierādījums, ka viņa savienojusies ar zvēru? Mums tāda nav, ir tikai šis bērns, ko jaunā māte tur rokās, un dažas greizsirdīgas sievas ar ļaunām mēlēm gatavas samelst diezin ko, jo viņām nav nedz nelaimīgās mātes jaunības, nedz viņas skaistuma. Jūs sakāt, ka šī sieviete savienojusies ar babuīnu un tāpēc viņas bērns klāts ar vilnu un tam nav cilvēka vaibstu. Bet vai tad, kad bērns piedzimst akls, viņa tēvs arī ir bijis akls, vai tad, kad bērnam ir kliba kāja, arī tēvs ir bijis klibiķis? Nē, es saku, ja šī sieviete noliedz savu sakaru ar babuīnu, tad lai viņa mums parāda to vīru, 110 kura viņa dabūjusi sava bērna sēklu.»

Sapulcei pāršalca klusinātu balsu troksnis kā vējš, kas čabinās sausā, garā zalē, bet, kad sieviete beidzot pacēla galvu un lūkojās taisni uz priekšu, balsu murdoņa norima, it kā vējš savā skrējienā pa sauso zāii piepeši būtu apstājies.

Lepni paceltu galvu jaunā māte sacīja skanīgā balsī:

«Jūs varat man lemt ikvienu sodu, ko prasa mūsu cilts ļaužu likumi un paražas. Jūs varat, sadedzināt uz sārta manas miesas un mana bērna miesas. Jūs varat sakapāt mani sīkos gabalos un izbarot vārnām, šakāļiem un hiēnām, bet es nekad neatklāšu, kas ir mans mīļotais un mana bērna tēvs — šī bērna, ko es turu rokās. Jūs teiksiet, ka mans mīļotais nes sevī ļaunu sēklu un ir sodāms ar nāvi, jo jūs baidāties, ka viņa sēklu var ieņemt cita sieva. Man nav daudz ko teikt, bet es lūdzu jūs mani uzmanīgi uzklausīt. Ja man būs lemta nāve, tad manam bērnam jāmirst kopā ar mani, un, ja manam bērnam lemta nāve, tad es miršu līdz ar viņu. Sieviete dara tā, kā liek sirds, bet sirdī iemājo gan labais, gan ļaunais, un viņa nevar paredzēt savas rīcības sekas' Es neesmu darījusi nekā Jauna, un, ja man tomēr jāmirst, tad ziniet: briesmīgs lāsts uzkritīs mūsu ļaudīm, un no tā neviens nebūs pasargāts. Jums, mani tēvi, jāizšķir, vai esmu darījusi ļaunu vai ne.»

Skanīgā, drošā balss apklusa, un viņa apsēdās. Valdīja dziļš klusums. Putni nedziedāja, vējš norima. Kā miglas plīvurs klusums apņēma visu ciemu, izpletās pār ezerū un cēlās augšā kalnā.

Pēkšņi griezīgs kliedziens, pa pusei zvēra, pa pusei cilvēka balss, kas nāca no kalna, satrieca klusumu, iedzina bailes ļaužu sirdīs un uzrāva viņus kājās. To viņi vairs nespēja izturēt, bailes aptumšoja viņu prātus, viņi kliedza vienā balsī:

«Vai dzirdat, kurš tas vainīgais? Vai tas nav viņas vīrs, kas viņu sauc? Vai tad mēs nezinām, ka viņi satiekas, kad saule iet dusēt! Sitiet nost šo raganu un viņas zvēra bērnu!»

Sos vārdus uzķēra visi vīri, sievas, un bērni. Viņi gāzās uz priekšu — blīva, nevaldāma cilvēku masa, vicinādami vāles, šķēpus, rungas un akmeņus. Viņi atgādināja auļojošu bifeļu baru, un likās — nekas viņus nespētu apturēt. Cilvēkus bija sagrābuši savā varā ļaunie gari un pārvērtuši plēsīgos zvēros, kuriem slāpst asiņu un kuri alkst nogalēt. Tagad cēlās kājās virsaitis un Rasabuli un pavēlēja ļaudīm apstāties, bet vadoņu vārdi pazuda apdullinošajā balsu dārdoņā kā lietus piliens pērkona negaisā. Tie, kuri gāja pirmajās rindās un redzēja virsaiti un Rasabuli, mēģināja apstāties, bet ļaužu lavīna, kas līdzīgi milzu vilnim vēlās no aizmugures, nesa viņus uz priekšu kā vēja dzītas, sausas lapas.

Pūlis iebruka gudro vīru lokā, nogāzdams tos pie zemes, raudams sev līdzi virsaiti un Rasabuli, un daudzus citus. Kā prātu zaudējuši, ļaudis rāvās uz priekšu, lai ātrāk nokļūtu pie nelaimīgās sievietes un viņas bērna, ceļā sabradādami tos, kas gulēja zemē, un daudziem pēc tam arī vairs nebija lemts piecelties.

Jaunā sieviete, piespiedusi bērnu pie krūtīm, stāvēja augstu paceltu galvu un lūkojās uz kalnu, kad satrakotais pūlis uzklupa viņai un bērnam un saraustīja viņus gabalos — kā savvaļas suņu bars, ko apskurbinājušas asinis.

Mežonīgs kliedziens no kalna atkal satricināja gaisu. Tas iedarbojās uz ļaudīm kā spēcīga lietusgāze degošā veidā. Tas apdzēsa uguni ļaužu sirdīs un izkliedēja dūmaku, kas aizsedza viņiem acis. Atkal iestājās klusums, ko pārtrauca ievainoto un sakropļoto gaudas un vaidi, kad nelaimīgie mēģināja kaut kā aizvilkties līdz būdām, lai sajustos drošībā.

Vecais gudrais vīrs un daudzi citi bija atraduši nāvi zem pūļa kājām. Virsaitis un Rasabuli palika dzīvi. Mirušos apbedīja saskaņā ar cilts paražām. Jaunās sievietes un viņas bērna miesas iesvieda krūmos ciema malā par barību plēsīgiem zvēriem un lijām.

Bet otrā rītā nekas neliecināja, ka nelaimīgo atliekas būtu apēduši zvēri. Tās bija pazudušas, bet uz zemes bija redzami cilvēka pēdu nospiedumi, tomēr ne gluži tādi kā cilvēkam. Runāja, ka abu miesas sievietes mīļākais uznesis kalnā un apracis kādā alā.

Ļaudis pārņēma liela grūtsirdība. Viņiem uzbruka visādās kaites un slimības, kuras pat burvis Rasabuli neprata izdziedināt. Ezers sāka izžūt, govis un aitas nobeidzās desmitiem un desmitiem, labība nepaauga, ļaudis cieta badu. Pat koki nokalta, zāle iznīka, un visu apklāja smilts; tie, kas palika pāri no kādreiz varenās cilts, pameta šo zemi un bēga uz citurieni, salauzti garīgi un miesīgi, apkrauti ar lāstu. Stāsta, ka visi viņi nomiruši briesmīgā nāvē, izņemot Rasabuli.

Vecums varenajam burvim uzkrita tikpat ātri, kā dienai uzkrīt vakars un tumsai ausma.

Viņš nomira drīz pēc jaunās sievietes un bērna nāves, bet pirms tam vēl paguva izteikt vēlēšanos, lai viņu apbedītu vienā no kalna alām. Viņš arī brīdināja, ka tam, kurš rādīs uz viņa kapa vietu, draud sods.

Kad Rasabuls nomira, viņa seja pieņēma babuīna vaibstus un viss ķermenis pārklājās ar garu, melnu vilnu. Runāja, ka Rasabuli esot bijis" spalvainā bērna tēvs.

Tas, kungs, arī ir patiesais stāsts par «kalnu, uz kuru nedrīkst rādīt», — Gatuma nobeidza un ar labpatiku ievilka pīpes dūmu.

DULBURIS

Gatuma bija beidzis savu stāstu, iestājās ilgs, neomulīgs klusums, šangāns, kuru mēs pa ce|am bijām uzņēmuši savā ekspedīcijā, vairākas reizes nervozi palūkojās pār plecu uz kalnu. Pārējie afrikāņi sēdēja kā sasaluši, stingi raudzīdamies dziestošajā ugunskurā.

—   Labi, Gatuma, — es sacīju. — Tas bija ļoti neparasts un interesants stāsts, bet vai tu un tavi ļaudis patiešām ticat Rasabuli draudiem?

Viņš lēnām pamāja ar galvu un atbildēja:

—   Jā, bvana, mēs ticam. Ne tikai tāpēc, ka šis stāsts ir pārstāstīts daudzas jo daudzas reizes, bet arī tāpēc, ka esam redzējuši, kas notiek ar tiem, kuri neklausa.

Viņš ilgi raudzījās Sangānā, tad piecēlās un, bāzdams pīpi saplēsto bikšu kabatā, sacīja:

—  Nogulēsirnies vēl pāris stundu, kas palikušas līdz rītausmai, rītā mums priekšā tāls ceļš.

Līdz ar saules lēktu nometnē sākās parastā kņada; gatavojām brokastis, jaucām nost nometni, saiņojām mantas. Es tupēju uz ceļgaliem uz gultas drānu saiņa, savilkdams siksnas, kad Džūna, kas visu laiku izskatījās ļoti domīga, piepeši iejautājās: — Ko jūs tur šorīt agri runājāt? No mūsu telts es mazliet dzirdēju.

Ļoti īsi es Mardžorijai atstāstīju-leģendu par kalnu. Kerola un Džūna klausījās ar vislielāko interesi un nepārtrauca mani, iekams nebiju beidzis.

—   Vai die! Tētiņ, vai tu domā, ka šis stāsts ir patiess?

—   Nezinu, meitiņ. Mūsu noslēpumainajā Āfrikā notiek daudz kas tāds, ko mēs nespējam izskaidrot. Varbūt Gatumas stāstā ir kāds nieks patiesības, bet laika gaitā no tā izveidojusies vesela leģenda. Visprātīgākais — uzņemt šos stāstus tā, lai iezemiešus neaizvainotu. Iezemietim savas cilts ticējumi ir tikpat nozīmīgi kā mums mūsu reliģija. Neviens vien neticīgais zobojies par Kristu un bībeles stāstiem, bet mēs pie tiem stingri turamies, jo tā esam mācīti un audzināti.

Es beidzu saiņot mantas, un jau pēc stundas mēs bijām visu ielādējuši autofurgonā un kratījāmies projām pa nelīdzeno ce|u uz mājām. Trīs nedējas bijām pavadījuši brīnišķīgajā džungļu zemē Bečuānalendā, — dzīvojām nometnē, makšķerējām un filmējām. Bērniem tuvojās skolas laiks, mūs ar Mardžoriju gaidīja darbs studijā ar filmām un scenāriju materiāliem, ko bijām ieguvuši mūsu safari.

Ap pusdienlaiku pabraucām garām kailu kalnu grēdai, kas stiepās pa kreisi, un, kaut gan tuksnesis bija palicis aiz muguras, gaiss bija tveicīgi karsts, un tajā ņirbēja smalki putekļi, tie līda acīs un mutē un pārklāja veidu kā ar zeltainu segu. Džons Limberijs, vadīdams otru autofurgonu, turējās kādu gabalu aiz mums, lai izvairītos no putekļu mākoņiem, ko sacēla mūsu mašīna.

Mēs sasniedzām līdzenumu, kur auga savrup izkaisīti milzīgi baobabi, atgādinādami senlaicīgus veldas sargus, ap tiem slējās akācijas, plakangalotņu mimozas, kaktusi, zemi klāja sausa zāle.

Ne bedrainie ceļi, ne svelmējošais karstums, ne slāpējošie putekļi'nespēja mazināt musu prieku par mežonīgā apvidus skaistumu.

Ceļā mēs sastapām arvien vairāk dzīvnieku.

—   Mardžorij, visapkārt ir tik daudz dzīvnieku, varu derēt, kaut kur tuvumā jābūt ūdenim. Man liekas, vajadzētu apstāties tur zem tā koka. Ta ir piemērota vieta, kur ieturēt otrās brokastis un mazliet atpūsties, — es sacīju, rādīdams uz milzīgu, zarainu baobabu.

Dažas minūtes pagaidījām, kamēr ieradās Džons. Kad viņš ar saviem pasažieriem izkāpa no autofurgona, mēs sākām smieties. Viņi bija viscaur klāti smalkiem, brūniem putekļiem, sejas kā klauniem, kurus labs gri- mētājs sagatavojis izrādei. Viņus bija grūti atšķirt citu no cita.

Kad Džons atskārta mūsu smieklu cēloni, arī viņš smējās līdzi, sacīdams:

—   Labi smieties, braucot pa priekšu. Jums derētu samainīties ar mani vietām uz kādu laiciņu, tad redzēsim, kā tas jums patiks. Sasodītie putekļi turas gaisā stundām ilgi.

Rādīdams uz to pusi, no kurienes bijām ieradušies, Džons teica:

—   Paskatieties, gaiss vēl arvien tik biezs kā zirņu zupa. — Pagriezies pret mums, viņš piebilda: — Man liekas, vispirms derētu mazliet nomazgāties un tad tikai ķerties pie ēšanas. Sangān! Paņem spaini no mašīnas un ej pameklē, vai kaut kur nevar dabūt ūdeni.

Sangāns bija projām apmēram desmit minūtes, kad mēs piepeši izdzirdām izbaiļu kliedzienus un pastarpēm mežonīgu rūkoņu. Pagāja apmēram sešas sekundes, kamēr es paķēru no furgona šauteni un pielādēju, tad skriešus metos tai virzienā, no kurienes skanēja rūkoņa. Džons ar kalpotājiem skrēja man pa pēdām. Pa to laiku kliedzieni un rūcieni bija mitējušies, bet gaisu satrici- naja vēl spalgāks, baismīgāks bļāviens. Izklausījās, it kā brēktu cilvēks, lūgdamies žēlastību, lai viņu nenosit.

Kaut ko līdzīgu mēs arī ieraudzījām. Sangāns, noplūdīs asinīm no galvas līdz kājām, stāvēja ar muguru pret mums, viegli kā spieķi vicinādams tik lielu un smagu nūju, kādu vidusmēra cilvēkam pat būtu grūti pacelt. Viņš sita kādam, kas gulēja zemē pie viņa kājām, Es dzirdēju, kā koks būkšķēja pret miesu un kauliem, un dzirdēju arī smagu elsošanu, kas šķita nākam no Sangāna vareno krūšu dziļumiem.

Kad pienācām pie Sangāna, viņš pagriezās un raudzījās uz mums. Viņš nerunāja, bet rādīja uz kaut ko zemē sev aiz muguras. Pa pusei apslēpts, nomīdītajā zālē gulēja milzīgas babuīnu mātītes beigtais, sakropļotais ķermenis. Dzīvnieks bija sadauzīts un sadragāts gandrīz līdz nepazīšanai. Ap vidu tam bija apņemta tērauda trose, kas noberzusi spalvu un iegrauzusies dziļi miesā. Otrs troses gals piesiets pie koka maza dīķīša malā, kur, acīm redzot, bija dzīvnieku dzeršanas vieta. Koka augšējos zaros es izdzirdu čabināšanos un, •labi ieskatījies, ieraudzīju mazu, pārbiedētu babuīnu, kas mēģināja paslēpties starp lapām.

—   Kas noticis^ Sangān? — es jautāju.

Viņš atbildēja, mazliet vilcinādamies. Bija redzams, ka viņš savārdzis no asins zaudējuma, un es vēlēju viņam apsēsties. Aizsūtīju Džonu pēc medikamentu un pārsienamo kastes un uzdevu pateikt Mardžorijai un meitenēm, lai viņas paliek pie mašīnām, kamēr mēs atgriezīsimies. Es negribēju, ka viņas redz Sangānu šādā briesmīgā izskatā.

—   Zini, bvana, būs gan laikam jātic Gatumas stāstam par to kalnu, — Sangāns sacīja, smagi elsdams. — Es nogāju lejā pēc ūdens un ieraudzīju mazo babuīnu, kas tagad sēž tur tajā kokā, dzeram no dīķīša. Kad es tuvojos, viņš nenobijās un nebēga projām kā citi babuīni. Mazais lēnam gāja uz to vietu, kur mēs tagad sēžam. Man tas likās ļoti dīvaini, un es viņam sekoju. Babuīns pagāja dažus soļus, tad apstājās un pagaidīja, lai es pienāku tuvāk, pēc tam atkal lēnām gāja uz priekšu. Tagad es atskārtu, ka viņš mani vilina lamatās, jo bez kāda brīdinājuma rnan uzbruka viņa māte — tas pats babuīns, kas te guļ pie jūsu kājām, — un viņa būtu mani nogalinājusi, ja es laikā nepamanītu, ka viņa saķerta cilpā. Man izdevās aizvelties prom no babuīnu mātes, iekams viņa paguva man pārkost rīkli.

Sangāns apklusa un pārvilka ar roku pār acīm, it kā pūlēdamies izdzēst kādu netīkamu skatu. Tajā brīdī atgriezās Džons ar medikamentu kasti.

—   Sangān, — es teicu, — ļauj man pārsiet tavas brūces, kamēr tās nav iekaisušas. Varēsi stāstīt pēc tam.

Viņš pacēla kreiso roku, un es ievēroju, ka mazais pirksts viņam gandrīz norauts.

—   Nē, bvana, es visu pastāstīšu tūlīt, tas neies ilgi,— viņš nomurmināja. — Kad es atbrīvojos 110 babuīna, biju tā saniknojies, ka nespēju valdīties, paķēru šo zaru un situ viņu tik ilgi, kamēr viņā vairs dzīvība neturējās. Bvana, es tiku rādījis uz kalnu, un tas bija mans sods. Es baidos par tevi — jā, arī par tevi, jo tu arī rādīji uz to nolādēto velnu mitekli.

Sangāna balss noklusa čukstā, un viņš paģībis nokrita uz mutes zemē.

Sangāna ievainojumi izrādījās nopietnāki, nekā es biju iedomājies. Pagāja vairak nekā stunda, kamēr mēs apkopām un sašuvām brūces uz viņa gurniem, rokām un krūtīm.

Mardžorija ieradās ar Kerolu un Džūnu, kad mēs vēl nebijām beiguši, un palīdzēja nelaimīgo apsaitēt un injicēt penicilīnu. Šādās reizēs penicilīns ir nepieciešams, jo deviņos no desmit gadījumiem dzīvnieku kodumu brūces iekaist un rodas nopietnas komplikācijas, kam var sekot mokpilna nāve.

Sangāns lēnām atguva samaņu, un mēs palīdzējām viņam, balstoties uz nūjas, aiziet līdz mašīnām. Tur es atstāju-viņu pāris stundu atpūsties, pirms mēs braucam tālāk.

Pa to laiku es aizgāju atpakaļ uz notikuma vietu un to pamatīgi apskatīju. Droši vien nabaga babuīns bija atradies cilpā vismaz trīs dienas, kļūdams vai traks no bada un slāpēm. Viņš bija apēdis visu, kas ēdams aizsniedzamā tālumā, bet redzēt ūdeni tik tuvu un tomēr tik neaizsniedzami tālu — tām vajadzēja būt īstām mocībām.

Mazais babuīns vēl vienmēr sēdēja tai pašā kokā, kur es viņu pirmak tiku redzējis, un man nenācās grūti viņu noķert un aiznest uz mašīnu.

Otrā dienā rīta pusē mēs ieradāmies Potgītersrastas slimnīcā Ziemeļu^Transvālā. Tur mēs atstājām Sangānu ārstu prasmīgajās rokās un turpinājām ceļu mājup.

Pēc nedēļas es piezvanīju uz slimnīcu, lai uzzinātu, kā klājas Sangānam, un dežurējošā māsa man pastāstīja, ka nākamajā vakarā pēc uzņemšanas Sangāns izlēcis pa palātas logu un neesot vairs atgriezies. Līdz pat šai dienai par viņu vairs neko neesmu dzirdējis.

Pagāja gandrīz divi gadi, un nāca atgadījums, kas man lika nopietni padomāt, vai Gatumas stāstā galu galā nav bijusi kāda kripata patiesības un vai tas, kas notika ar Sangānu pēc kalna pakājē pavadītās nakts, bijusi tikai sagadīšanās vien.

Mēs nosaucām mazo babuīnu par Dulburi; rūpīgi kopts un audzināts, viņš pie mums pierada, un visi viņu iemīlēja; līdz gada vecumam Dulburis vairākas stundas diena savā vaļā brīvi pastaigājās pa māju un dārzu. Bet reiz viņš grasījās sakampt kādu no kaimiņu bērniem, kas viņu bija kaitinājis, un es nospriedu, ka pienācis laiks babuīnu ievietot lielā būrī vai arī piesiet pie staba. Es izšķīros par pēdējo. Dārzā aiz mājas tika iebe- tonēts dzelzs stabs, uz ta uzmauca gredzenu ar garu ķēdi; Dulburis nu varēja brīvi rāpties pa stabu augša un zemē, visā ķēdes garumā skriet tam apkārt un drais- koties. Ap vēderu babuīnam apjoza polstētu ādas siksnu, pie tās piestiprināja ķēdes otru galu. Dulbura aizņemto laukumu norobežoja ar augstu žogu, lai neviens, izņemot mani un manus ģimenes locekļus, nevarētu viņam piekļūt.

Tagad Dulburis man allaž bija ērti sasniedzams, un pat šajā ierobežotajā platībā es varēju sākt pētīt viņa paradumus. Es zināju, ka babuīni dabiskos apstākļos ir ļoti saprātīgi, piesardzīgi un aizdomīgi dzīvnieki, bet pārsteidzošā gudrība, ko dažreiz parādīja Dulburis, man bija īsts atklajurns. Kāds gadījums man īpaši iespiedies atmiņā.

Neilgi pēc tam, kad Dulburis bija pielikts pie ķēdes un viņam ap vidu aplikta polstēta ādas siksna, es ievēroju uz viņa gurna noberztu laukumiņu. Noziedu savainoto vietu ar mīkstinošu ziedi, tomēr, siksnai pastāvīgi rīvējot, noberzums negribēja aizdzīt. Es nospriedu, ka vēdera siksna jānoņem un Dulburis jāpiesien aiz kakla siksnas, kamēr noberzums sadzīs, pēc tam pārmaiņus jālieto gan viena, gan otra siksna, lai nerastos jauni noberzumi.

Viss likās gudri izdomāts, bet prakse pierādīja ko citu. Nezināmu iemeslu dēļ Dulburis neļāva noņemt vēdera siksnu. Es varēju ar mūsu mīluli darīt visu, tikai nedrīkstēju uzlikt roku uz siksnas. Dulburis tad sāka kliegt kā negudrs, bēga projām, rāpās stabā, un nekas, pat kārotā limonādes pudele nespēja viņu novilināt zemē. Es izmēģināju visus man zināmos trikus, bet panākumu nebija. Pa to laiku noberzuma vieta bija pārvērtusies nejaukā brūcē, un steidzīgi vajadzēja kaut ko darīt. Es ievēroju, ka Dulburis sācis klibot. Atlika tikai viens līdzeklis — pamēģināt viņu iemidzināt. Es ataicināju pazīstamu ārstu un lūdzu padomu. Ārsts ieteica iedot Dulburim trīs stipru miega zāļu kapsulas, kas iedarbojas dažu minūšu laikā pēc ieņemšanas. Nopirku aptiekā kapsulas un pa ceļam uz mājām ari lielu ķekaru tumšo vīnogu. Dulburis bija ļoti kars uz augļiem, it sevišķi uz vīnogām. Es gribēju viņu vispirms iebarot ar pāris vīnogām, tad iemānīt vienu ogu, kurā ielikta kapsula, pēc tam no jauna iedot pāris ogu un atkal vienu ar kapsulu — un tā joprojām.

Dulburis tagad svēra ap piecdesmit mārciņu, un, lai viņu uz kādu stundu iemidzinātu, bija vajadzīgas trīs kapsulas.

Viss gāja labi līdz tam brīdim, kad es Dulburim iedevu ar kapsulu pildīto vīnogu. Kad babuīns to iebāza mutē, viņš laikam instinktīvi nojauta, ka kaut kas mainījies, jo viņš vīnogu nenorija kā iepriekšējās, bet turēja aiz vaiga, — tajā pusē izspiedās mazs bumbulītis. Izbaroju Dulburim vēl dažas vīnogas, kuras viņš tūliņ norija, tad atkal iedevu vienu pildīto. Tikko Dulburis bija to iebāzis mutē, tā tūliņ pievienojās iepriekšējai pildītajai vīnogai.

Kā vēlāk izrādījās,, abas pildītās vīnogas viņš bija glabājis mutē, lai izpētītu. Tagad mani interesēja, ko viņš darīs ar trešo pildīto vīnogu. Arī to viņš aizbāza aiz vaiga pie iepriekšējām un turēja tik ilgi, kamēr es biju izbarojis visas vīnogas. Tad viņš mierīgi citu pēc citas izņēma no mutes pildītās vīnogas, pārdalīja katru ogu, izņēma kapsulu, iemeta ogu atpakaļ mutē, apos- tījp kapsulu, pārplēsa to, izkratīja pulveri un apēda želatīna apvalku. To viņš veica tā, it kā jau agrāk būtu darījis daudz reižu.

Kā viņš varēja zināt, ka vīnogā ir kaut kas paslēpts un ka tas spēj uz viņu iedarboties? Ar ko tik ļoti atšķīrās vīnogas bez kapsulām no trim pildītajām vīnogām, ka Dulburis tas tik nemaldīgi atlasīja starp piecdesmit vai sešdesmit citām? Pēc formas un lieluma starp pildītajām un nepildītajām vīnogām nekādas atšķirības nebija. Arī smarža tām noteikti bija vienāda, un Dulburis neredzēja, ka es ieliku kapsulas vīnogās.

Es tomēr nepadevos: nopirku vēl vīnogas un kapsulas, un divas pudeles limonādes, un šoreiz man izdevās iemānīt divas pildītās vīnogas, viņš tās norija, jo es tūlīt devu virsū uzdzert limonādi.

Pēc tam Dulburis uzrāpās staba galā un brīdi pasēdēja. Tad rāpās lejā, sasniedzis zemi, sāka vemt, bet izvēma tikai abas pildītās vīnogas. Tas nu man bija par daudz, es metu mieru.

Pēc divām dienām es ievilināju Dulburi mazā būrītī un noņēmu viņam vēdera siksnu ar varu. Tad es viņu ievietoju lielā būrī, kur kādu laiku biju turējis lauvu. Lielajā būrī Dulburis jutas krietni labāk, un es pie viņa pavadīju daudzas stundas, gan rotaļādamies ar viņu, gan ieskādams viņam kažoku, gan viņu barodams.

Gada laikā uzturēdamies būrī, viņš ne reizi nesaniknojās un arī nelikās nelaimīgs, līdz kādu dienu atgadījās kaut kas tāds, kas viņu pilnīgi pārvērta.

Mana māja atrodas Meintdžīs Kopa'kalna pakājē, Pretorijas biezi apdzīvotā nomalē kādas trīs jūdzes no pilsētas centra.

Kādu rītu iezvanījās telefons un vada otrā galā ierunājās nepazīstama balss:

—  Misters Maikls? Te runā policijas iecirkņa seržants.

—   Lūdzu, seržant, ar ko varu jums būt noderīgs?

—  Mister Maikl, man liekas, jums mājā bija pieradināts babuīns, — viņš sacīja.

—   Pareizi, bet kāpēc jūs sakāt «bija»? Man viņš ir vēl tagad, — es atteicu.

—  Vai esat par to pārliecināts? Redziet, vakar un šorīt milzīgi liels babuīns redzēts skrienam apkārt Meintdžīs Kopa kalnam. Vairāki cilvēki, kas dzīvo jums kaimiņos, zvanīja man un sūdzējās: kāds dzīvnieks esot izmīdījis viņu puķu dārzus un postījis augļu kokus.

—  Seržant, lūdzu, palieciet uz brīdi pie aparāta. Iešu un pārbaudīšu, — es sacīju.

Aizgāju līdz Dulbura būrim, viņš tur bija iekšā, būra vārti cieši aizbultēti. Nē, mans babuīns nav skraidījis apkārt.

Tomēr ar Dulburi bija notikusi kaut kāda pārmaiņa. Arvien, kad es pienācu pie būra, viņš, mani ieraudzīdams, izrādīja prieku un stāvēja, piespiedies pie režģa, gaidīdams, lai es viņu paieskāju un paglaudu, bet šoreiz Dulburis sēdēja pašā tālākajā būra kaktā, neskatījās uz mani un nenāca klāt. Tā es viņu atstāju un atgriezos pie telefona.

—   Helou, seržant!

—  Jā, mister Maikl!

—   Mans babulns ir būrī, esmu pilnīgi pārliecināts, ka viņš nav bijis ārā. Tas babuīns, kas redzēts uz kalna, būs bijis kāds cits vai arī tas ir izdomāts.

Tomēr babuīns, kas redzēts Meintdžīs Kopa kalnā, kā izrādījās, nebija vis izdomāts, jo «Pretorijas Ziņās» pirmajā lapjjusē parādījās babuīna Bertija, kā viņu bija nosaukuši, fotoattēls un pie tā garš raksts par viņa izdarībām. Bertija vārds nedēļām ilgi nenozuda no laikraksta pirmās lappuses. Tika izteikti vairāki minējumi, kā viņš varējis atrasties Meintdžīs Kopa kalnā, jo, lai tur nokļūtu, viņam jāiet vai nu cauri pilsētas centram, vai arī dzīvojamiem kvartāliem. No kurienes Bertijs ieradies un kā nokļuvis kalnā, palika noslēpums.

Mums sāka zvanīt pa telefonu simtiem cilvēku, kas domāja, ka Bertijs pieder man.

Tad nāca sūdzības, ka Bertijs posta ģenerālgubernatora dārzu; ģenerālgubernatora māja bija uzcelta Meintdžīs Kopa kalnā, ar skatu uz manu māju.

Policisti, apbruņoti šautenēm ar teleskopisku mēr- ķēkli, tika izsūtīti babuīnu nogalināt, bet, tikko kāds parādījās kalnā, Bertijs pazuda, kā zeme iekritis.

Pa to laiku Dulburis bija galīgi pārvērties. Viņš bija īgns un sabozies un vairākkārt tika uzbrucis apmeklētājiem, kas bija pienākuši pārāk tuvu pie viņa būra.

Pārsteidzoša pārmaiņa notika ar viņu kādu rītu, kad kalnā aiz mājas sāka riet Bertijs. Dulburis kļuva vai traks. Viņš griezīgi brēca un lēkāja apkārt gluži kā apsēsts. Tas sāka atkārtoties katru rītu, itin kā abi ba- buīni sarunātos. Es tomēr vēl arvien gāju pie viņa būrī, lai viņu paieskātu un pabarotu, un, kaut gan ar viņu notikusī pārmaiņa bija ļoti jūtama, viņš tomēr nekad nesaniknojās, kad es atrados pie viņa.

Kādu rītu man piezvanīja vietējā laikraksta izdevējs un apjautājās, vai es būtu ar mieru Bertiju nošaut vai saķert lamatās. Vairāki cilvēki jau izmēģinājušies, bet neko nav panākuši. Es paskaidroju: tā kā jau bijuši vairāki mēģinājumi babuīnu saķert lamatās, tad var droši teikt, ka Bertijs tagad ir pārāk izmanīgs, lai ļautu sevi ievilināt, tāpēc cits nekas neatliek kā viņu nošaut.

Apsolījos otrā rītā agri aiziet uz kalnu un papētīt, kas un kā būtu darāms. Es biju ar mieru nogalināt babuīnu tikai tā vienīgā iemesla dēļ, ka Bertijs varēja kļūt bīstams bērniem, ja viņš tos redzētu kalnā rotaļājamies, un bērni gāja turp jo bieži.

Tomēr mans nodoms nošaut Bertiju nepiepildījās. Drīz pēc sarunas ar izdevēju es aizgāju pie Dulbura, lai viņu, kā vienmēr pakasītu un pabarotu.

Tikko biju iegājis būrī, Dulburis iemuka guļamnodalī- jumā, būra vienā stūrī. Sī mazā telpa, kur viņš gulēja, bija apmēram piecas kvadrātpēdas liela un trīs pēdas augsta, būvēta no ķieģeļiem, ar mazām koka durtiņām. Es viņam sekoju, bet, lai tur iekļūtu, man bija jālien četrrāpus, un es tā arī darīju. Pustumsā es ieraudzīju Dulburi aptupušos pašā tālākajā kaktā. Es apsēdos pretējā kaktā un pastiepu viņam pretī limonādes pudeli, ko viņš no manis saņēma katru rītu. Dulburis šoreiz nelikās zinis par limonādi.

Sniedzu apelsīnu. Arī to viņš nelikās redzam. Viņš pat ne reizi nepaskatījās uz mani. Viņš lūkojās uz grīdu, griestiem vai sienu.

Tad es sāku ār viņu laipni, mierīgi runāt. Bet viņš piepeši ierūcās un ar vienu lēcienu bija man virsū. Viņš man iekoda galvā, un, kad es pacēlu kreiso roku, lai aizsargātu seju, viņš to zibenīgā ātrumā sagrāba un virs plaukstas locītavas noplēsa gabalu miesas līdz pat kaulam. Es pievilku abas kājas pie zoda, atspiedos pret sienu un no visa spēka iespēru Dulburim. pa vēderu. Viņam aizsitās elpa, un es pa to laiku paguvu izlīst no mazas telpas un aizcirst koka durtiņas.

Tikko biju ārā, Dulburis jau lauzās durvīs, lai tiktu man klāt. Ar labo roku es nosedzu kreiso, mēģinādams aizturēt asiņu plūsmu, un spiedu labo plecu pret koka durtiņām, lai paglābtos no Dulbura, kuru tagad bija sagrābis īsts trakums. Ja Dulburim būtu izdevies izkļūt ārā, esmu pārliecināts, dzīvs es nepaliktu un nevarētu pastāstīt šo atgadījumu.

Troksni bija izdzirdis Džons Limberijs un skrēja šurp. Es viņam uzsaucu, lai atver vārtus, kurus, ieejot būri, biju aiz sevis aizvēris. Pagaidīju, kamēr Dulburis mazliet nomierinās, tad vēja ātrumā metos uz vārtiem. Tikko biju tos aizcirtis, kad Dulburis bija klāt un kā apmāts centās mani sagrābt caur dzelzs režģi.

Kodienu brūces uz manas galvas un rokā slimnīcā tika apkoptas un sašūtas. Pēc- divām dienām sākās asinssainaēšanās.

Slimnīcā es nogulēju divas nedēļas, .un visu šo laiku baidījos, ka zaudēšu roku vai vismaz pirksti kļūs nekustīgi. Taču laimīgā kārtā es pilnīgi izveseļojos, palikušas tikai dažas rētas, kas man bieži atgādina Ga- tumas stāstu un liek nodarboties ar minējumiem, vai arī es galu galā neesmu šī kalna upuris.

Drīz pēc tam, kad biju izrakstījies no slimnīcas, Dien- vidāfrikā ieradās mans draugs Pīters Dunkans, Bībīsī darbinieks no Londonas, ar sievu Silviju. Londonā es viņiem tiku apsolījis: ja viņi kādreiz ieradīsies Prelo- rijā, sarīkošu viņiem safari. Bet roka man vēl arvien bija ieģipsēta un pakārta kaklā, tāpēc es nevarēju doties ilgākā safari uz zemes iekšieni un nolēmu ar draugiem īsu laiku pabūt Krīgera Nacionālajā parkā. Tur man radās izdevība atriebties babuīnam, tikai diemžēl ne tam, kas mani bija sakodis, bet, iespējams, kādam no viņa radiniekiem.

Mēs braucām pa Skukuzas rajonu, meklēdami dzīvniekus; iegriežoties kādā ceļa līkumā, pašā ceļa vidū ieraudzījam grupu babuīnu.

— Skatieties, gorillas! — Silvija izsaucās.

Es paskaidroju, ka tie nav gorillas, bet gluži parasti babuīni, kādus liela daudzumā sastop visa Dienvidāf- rikā. Kaut gan Krīgera parkā stingri aizliegts barot dzīvniekus, daudzi tūristi nespēj pretoties šim kārdinājumam. Vairāki parka apmeklētāji tikuši smagi sakosti, barojot babuīnus, kas salasas ap automašīnām, diedelēdami ko ēdamu. Šoreiz man bija īpašs pamats pārkāpt šo aizliegumu.

Kad piebraucām tuvāk babuīniem, vairāki dzīvnieki pieskrēja pie mašīnas un tūlīt pat uzlēca uz motora pārsega un virsbūves un sēdēja, pacietīgi gaidīdami, kad mēs tiem pasviedīsim kādu gardumu. Sākumā Silviju biedēja babuīnu ģīmji, kas viņā blenza caur vējstiklu un caur stiklotajām durvīm. Viņa uzstāja, lai braucam tālāk, bet es sacīju, ka šie dzīvnieki ir pavisam miermīlīgi, ja tos nekaitina un nesatrauc.

Liels babuīnu tēviņš, kas ļoti atgādināja Dulburi, piepeši parādījās tajā pusē, kur es sēdēju. Viņš stāvēja izslējies visā augumā, galva un pleci sniedzās mazliet virs loga; babuīns lūkojās uz mums, gaidīdams kārumu. Piepeši man iešāvās prātā kāda doma. Lūk, laba iespēja atriebties: es paņēmu apelsīnu no papīra turzas, kas atradās man blakus, un noliku uz līstītes starp saules aizsargu un mašīnas jumtu loti tuvu pie durvīm. Kādu brīdi babuīna skatiens maldījās no manis uz apelsīnu un no apelsīna uz mani. Viņam laikam trūka dūšas paķert apelsīnu no līstītes, ko viņš viegli varēja aizsniegt.

Labu laiku mēs sēdējām un pacietīgi gaidījām, ko babuīns darīs. Viņš vairākkārt nedroši grasījās izraut apelsīnu no mašīnas, beidzot-, atskārtis, ka mēs viņu netraucējam, sadūšojās, iesniedzās logā un ar zibenīgi ātru kustību paķēra apelsīnu, aizskrēja ceļa mala un sāka ēst.

—   Kas tev padomā? — Pīters vaicāja, kamēr mēs vērojām, kā babuīns loka iekšā apelsīnu.

—  Pacieties mazliet, tūlīt redzēsi, — es atteicu.

Es pagaidīju, kamēr babuīns apēda augli, tad paņēmu otru apelsīnu un uzmanīgi noliku uz saules aizsafga, lai babuīnam tas būtu labi redzams, tikai šoreiz tālāk no loga, vairāk uz mašīnas vidu. Tad mēs atkal mierīgi vērojām, kā babuīns vairākkārt grasījās pakampt apelsīnu, līdz beidzot, atmetis piesardzību, paliecās iekša mašīnā un paķēra kāroto. Arī šoreiz viņš nobēga ceļmalā, bet drīz atka-1 bija klāt un diedelēja vēl.

Acīm redzot, babuīns bija visa bara tirāns, jo, tikko citi babuīni parādījās viņa tuvumā, viņš tiem klupa virsū atņirgtiem zobiem un trenca viņus uz visām pusēm.

—  Tagad, — es sacīju Pīteram, — nāks pats galvenais.

Es paņēmu vēl vienu apelsīnu un novietoju saules aizsarga pašā galā, gandrīz mašīnas centrā. Tad pacēlu augšā logu, atstādams tikai nelielu spraugu, kur babuīnam iebāzt ķepu. Babuīns laikam jauta kaut ko nelabu, jo ilgu laiku neuzdrošinājās iebāzt ķepu šaurajā spraugā.

Mēs izlikāmies viņu neievērojam. Drīz viņš pārvarēja bailes un, negausības urdīts, nekaunīgi iebāza ķepu logā, bet, tikko viņš grasījās' sagrābt apelsīnu, es uzrāvu logu, un ķepa virs elkoņa iestrēga. Tai pašā mirklī es cieši sagrābu šo ķepu, paliecos uz priekšu un ar dziļu gandarījumu iekodu cīpslainajā, spalvainajā plaukstas locītavā.

Ar gandrīz neticamu spēku, kādu grūti piedēvēt tāda lieluma dzīvniekam, babuīns izrāva ķepu no spīlēm, brēkdams aiz niknuma, uzlēca uz motora pārsega un vairākas minūtes sašutumā mīdīja to kājām, mežonīgi dauzīdams pa vējstiklu. Pārējie babuīni, jauzdami ļaunu, drošības labad iebēga krūmos.

—   Tagad es jūtos krietni labāk, — es sacīju Pīteram un Silvijai, notrausdams no lupām garās, asās babuīna spalvas.

—  Jūs viņam sagādājāt sāpes, — Silvija sacīja.

—   Nepavisam, — es atteicu. — Lai tādam zvēram sāpētu, uz viņu jāiedarbojas kaut kam stiprākam par cilvēka zobiem. Viņš vienīgi bija nikns par to, ka mēs viņu citu babuīnu priekšā izmuļķojām.

Silvija sāka smieties un sacīja:

—  Tas tik būs joks, kad es draugiem Londonā pastāstīšu, ka jūs iekodāt rokā savvaļas gorillam.

—   Ne jau gorillam, mana dārgā, — Pīlers izlaboja. — Tikai babuīnam.

Starp daudzajiem draugiem, kas ieradās pie mums tajā vakarā uz dzimšanas dienas svinībām, kā arī lai atzīmētu manu atgriešanos, bija arī mūsu labā un tuvā draudzene Alise Heninga.

—   Nākošo sestdien es fermā rīkoju pusdienas un cienāšu savus viesus ar steku un sēnēm, — Alise sacīja, aiziedama no mūsu svinībām. — Un es ļoti gribētu redzēt pie sevis arī jūs abus ar Mardžoriju. — Viņa vēl pastāstīja, ka sēnes viņas fermā augot visās malās, un, zinādama, cik ļoti mums tās garšo, uzstāja, lai mēs apsolāmies, ka noteikti ieradīsimies.

Mēs pieņēmām ielūgumu un ar nepacietību gaidījām nolikto viesību dienu. Sīs viesības izvērtās par notikumu, kas vienmēr saglabāsies to cilvēku atmiņā, kuri tajās piedalījās.

Viesību dienā agri no rīta Alise aizsūtīja iezemieti — savu virēju Eniju salasīt svaigas sēnes paredzētajām pusdienām.

—   Lūdzu, Enij, — Alise brīdināja, — esi uzmanīga, lasot sēnes. Tu zini, ka starp ēdamām sēnēm aug ļoti daudzas indīgas suņu sēnes, tāpēc var viegli pārskatīties.

—   Neuztraucieties, kundze, esmu sēnes lasījusi jau daudzus gadus un nekad neesmu pārskatījusies, — Enija atbildēja.

—   Nu jā, bet avīzēs pēdējā laikā tik bieži raksta par saindēšanos ar sēnēm, tā ka jāuztraucas vien ir.

Un tā, Alises brīdinājuma vārdiem arvien vēl skanot ausīs, Enija gāja uz savām labākajām sēņu vietām, lai izpildītu uzdevumu.

Pienāca vakars, drīz vajadzēja ierasties pirmajiem viesiem, bet Alise nespēja nomierināties, viņa baiļojas par sēnēm; iegājusi virtuvē, kur Enija gatavoja pusdienas vairāk nekā četrdesmit personām, Alise sacīja:

—   Enij, vai tu esi pilnīgi pārliecināta, ka sēnēm nav nekādas vainas?

—  Jā, kundze, pilnīgi. Lūdzu, kundze, nerūpējieties tik daudz. Mēs ar Džo visu nodarīsim, kā nākas.

—   Nekad vēl neesmu redzējis kundzi tik nobažījušos, — Džo, Enijas vīrs un palīgs virtuves darbos, teica.

—   Jā, Džo, — Alise atbildēja. — Es patiešām esmu nobažījusies. Tas būtu briesmīgi, ja kāds no maniem viesiem saindētos. Drošs paliek drošs, pārbaudīsim sēnes ar sudraba karoti, lai redzētu, ka tām nav nekādas vainas.

Enija bezcerīgi nopūtās, paņēma-sudraba karoti un iegremdēja katlā, kur vārījās sēnes. Vairākas minūtes karote palika virumā, tad Enija to izņēma un rādīja Alisei, sacīdama: ,

—   Redziet nu, kundze, sēnes ir labas. Ja tajās būtu inde, karote būtu nomelnējusi. Skatieties, cik tā ir spoža un tīra!

Alise paņēma karoti un cieši nopētīja. Tad viņa izgāja no virtuves, bet no viņas sejas neizzuda rūpju izteiksme.

Džo pagaidīja, kamēr Alise iziet, tad pagriezās pret Eniju un piezīmēja:

—       Nevaru saprast, kāpēc kundze tā norūpējusies. Tādu viņu nekad neesmu redzējis.

—       Man liekas, es zinu, kāpēc, — Enija atteica. — Viņa pārāk daudz salasījusies tās muļķīgās avīzes. Viņai gan būtu jāzina, ka es protu atšķirt ēdamu sēni no indīgas suņu sēnes.

—       Jā, tev taisnība, bet, lai mēs justos pavisam droši, pārbaudīsim sēnes vēlreiz. Pirms divām stundām viesus nav ko gaidīt, laika mums pietiek.

Enija noskaitās. Kas to būtu domājis — arī viņas Džo šaubās, vai viņa prot atšķirt ēdamo sēni no indīgas suņu sēnes, — un tas jādzird pēc visiem kopā nodzīvotajiem gadiem!

—        Labi, dārgais, — viņa sacīja, — bet kā tu tās pārbaudīsi? Varbūt pats pagaršosi, lai zinātu, vai sēnes ir indīgas vai ne?

—       Nesaprotu, kāpēc tev uz mani jādusmojas. Galu galā es taču tikai cenšos izpatikt kundzei.

—   Ko tad tu gribi darīt?

—       Es domāju, mēs varētu ieliet sunim šķīvī sēņu virumu, un, ja sunim līdz viesu laikam nekas nekaitēs, tad tu vari būt pilnīgi droša, ka sēnes ir labas.

—       Bet es jau tagad esmu pilnīgi droša! — Enija nepacietīgi iesaucās.

—       Nu labi, tad varbūt kundzes dēļ, lai viņai būtu mierīgs prāts, — Džo bikli piebilda.

—       Labs ir, dari, kā gribi, — Enija teica, iespiezdama Džo rokās šķīvi un karoti.

Džo pielika pilnu šķīvi ar sēnēm, ļāva tām atdzist, tad nolika sunim priekšā zemē, suns to vien bija gaidījis, jo Enija allaž mēdza nosviest viņam pa gardam kumosam.

Alise ienāca virtuvē, kad suns beidza ēst savu maltīti.

—   Ko Džoks ēd? — viņa jautāja.

Džo sāka izskaidrot, bet Enija neļāva viņam aizrunāties: vēl aizvien sajuzdamās apvainota, viņa iekrita starpā.

—       Džo redzēja, ka kundze ļoti norūpējusies par sēnēm, tāpēc viņš domāja, ka nebūtu par ļaunu sēnes pārbaudīt, iebarojot sunim. Un mēs viņam iedevām pilnu šķīvi.

Alise palūkojās lejup uz suni, kas, ar gardu mūli notiesājis negaidīto maltīti, tagad raudzījās viņai acīs, laizīdamies un vilnīdams garo, pinkaino asti.

—   Ak tu debestiņ! — Alise izsaucās. — Iedomājušies pārbaudīt pie Džokal Un, kas notiks, ja sēnes izrādīsies indīgas?

Enija tagad no tiesas bija nokaitināta par visām šīm «muļķīgajām runām un niekošanos» (ka viņa to nosauca, vēlāk atstāstīdama man visu notikumu), viņa pagriezās pret Alisi un teica:

—   Kundze, man liekas, sunim nekas nekait. Varbūt kundze vēlas, lai arī Džo izēd pilnu šķīvi sēņu, kamēr ierodas viesi, tikai tad kundze jutīsies droša?

—   Nē, nē, Enij, esmu pārliecināta, ka viss būs labi, un man žēl, ka tā iznāca, patiešām nezinu, kas ar mani noticis. Visu dienu esmu bažījusies par sēnēm. Laikam gan pēdējā laikā būšu par daudz salasījusies par saindēšanās gadījumiem.

Enija neatbildēja, un Alise izgāja no virtuves. Pēc divām stundām sāka ierasties pirmie viesi, suns vēl arvien jutās lieliski.

Kad pasniedza kokteiļus, lielākā daļa viesu jau bija sanākuši, un tagad Alise izdarīja liktenīgu kļūdu: kā joku viņa pastāstīja sēņu epizodi, kas bija norisusi virtuvē, un to, kā suns ticis izmantots par izmēģinājuma trusīti.

Varbūt es maldos, bet man šķita, ka sarunas uz laiku it kā apsīka. Ikreiz, kad suns Džoks ienāca dzīvojamā istabā, viņš tūliņ nokļuva viesu uzmanības centrā. Gandrīz katrs no klātesošajiem viņu papliķēja, paglaudīja un cieši nopētīja. Mani sevišķi uzjautrināja ašie skatieni, ko Džoka smaganām paslepšus uzmeta divi ārsti, kuri atradās viesu vidū. Bet es to redzēju. Jā, es ievēroju, ka viņi atzinīgi pamāja ar galvu, it kā sacīdami:

«Suns ir pavisam vesels. Tur noteikti nav par ko uztraukties.»

Es zināju, ka lielākā daļa afrikāņu labi pazīst savvaļas augļus, ogas, augus un zāles, kas sastopami visā

Āfrikā, un mčs ar Mardžoriju it nemaz neuztraucāmies par sēnēm, jo nešaubījāmies, ka tās ir ēdamas. Mēs priecājāmies, ka ēdīsim lieliskas- pusdienas, ko gan, esmu pārliecināts, nevarēja teikt par lielāko daļu viesu, jo bija redzams, ka Alises stāsts viņus ļoti satraucis, kaut arī viņi to pūlējās slēpt.

Nekad vēl sunim nebija pievērsta tik liela uzmanība.

Alises lielajā ēdamistabā viesi tika nosēdināti pie ērti izvietotajiem galdiem, kas bija klāti četrām un sešām personām. Iededzināja sveces un izslēdza elektrisko gaismu. Sāka spēlēt neliels orķestris. Pasniedza viru, un pa atvērtajiem logiem ieplūda uz restēm ceptas gaļas tīkamā smarža. Viesi bagatīgi iedzēra, un bailes no indīgajām sēnēm atkāpās. Steku pasniedza kūpoši karstu uz sudraba cepešu bļodām, par ko viesi neskopojas jūsmīgiem atzinības vārdiem. Bet, kad apkārt iznēsāja sēnes, valdīja draudīgs klusums. Orķestris spēlēja «Varbūt mēs vēl tiksimies».

Es tikko spēju novaldīt smieklus. Aiz tīras bravūrī- bas viesi krāva sev uz šķīvjiem vairāk sēņu, nekā viņiem būtu gribejies. Precētie vīri, kam pašu sievas nesēdēja blakus, norūpējušies blenza uz viņu pusi un iedrošinoši smaidīja.

Galvenā maltīte tuvojās nobeigumam. Nospiestības atmosfēra, kas bija iezagusies starp viesiem pēc tam, kad tika pasniegtas sēnes, tagad bija gandrīz izgaisusi. Izmeklētie vīni no Alises bagatīgā pagraba ikvienam līdzēja atgūt jautro viesību noskaņojumu, kāds valdīja, pirms Alise nāca klaja ar savu netaktisko stāstījumu. Visi bija priecīgi. Sarunas un smiekli kļuva tik skaļi, ka tikko varēja sadzirdēt orķestri, kas spēlēja «Tā tikai kļūda bij». Tad sprāga bumba.

Enija un Džo ieskrēja ēdamistabā, izmisumā lauzīdami rokas. Pa Enijas melno, spīdīgo seju tecēja asaras. Džo tūlīt piegāja pie tuvākā galda.

—  Ķur kundze? Mums nekavējoties jārunā ar kundzi, — viņš aizelsies sacīja.

Orķestris bija beidzis spēlēt. Viesus apņēma nospiedošs klusums.

—  Te es esmu, Džo, — istabas baisajā klusumā skaļi atsaucās Alises trīcošā balss. — Kas noticis?

Enija ieraudzīja Alisi istabas otrā galā pieceļamies un skrēja viņai pretī šņukstēdama.

—   Ak, kundze, suns! Nabaga Džoks! Cik briesmīgi, briesmīgi! — viņa vaimanāja.

—   Kas noticis ar Džoku? Ātrāk stāsti! — Alise aizžņaugtā balsī taujāja.

—   Ak, kundze, nabaga Džoks ir… ir beigts! — viņa izdabūja.

—   Beigts? Ak dievs, nevar būt!

Vēl mirkli valdīja klusums, tad gāja vaļā elle. Vīri sauca sievas, sievas sauca vīrus, līgavaiņi gāza apkārt galdus un krēslus, lai nokļūtu pie savām iemīļotajām, daži viesi, vēderus saķēruši, atkrita krēslos un uz ku- šetēm un skaļi vaidēja. Citi izvēmās turpat uz Alises skaistajiem paklājiem, nepaguvuši iziet no istabas.

Orķestris braši rāva vaļā «Nekad vairs nebūsim tie • paši». ,

Viens 110 ārstiem aizsteidzās uz tuvāko slimnīcu — tā nebija pārāk tālu — pēc kuņģa zondēm, kamēr viņa kolēģis lika lietā visu savu aroda māku, lai atdzīvinātu paģībušos un nomierinātu histēriskos. Mēs ar Mardžo- riju darījām visu iespējamo, lai palīdzētu Alisei un ārstam uzturēt mieru, kamēr atgriezīsies otrs ārsts ar zondēm.

Viņš drīz vien ieradās kopā ar diviem medicīnas studentiem no slimnīcas, un īsā laikā viesi, pat tie, kuri nevēlējās, lai viņiem izskalo kuņģi, tika pakļauti šai ļoti nepatīkamai procedūrai.

Kopīgiem spēkiem Alisei, ārstiem, Mardžorijai, man un dažiem citiem, kuri nebija zaudējuši galvas, galu galā izdevās nodibināt kaut kādu kārtību starp panikā iekritušajiem viesiem un iestāstīt, ka viņi vēl nemirs.

Alises kārtīgā māja atgādināja kaujas lauku. Abi ārsti izskatījās kā izvilkti caur dzeloņkrūmiem. Skaisti koptās dāmu sejas notecējušas ar skropstu tušu, mati, kuru sakārtošana bija prasījusi vairākas stundas, izirušās šķieznās nokarājās pāri pleciem, taču tagad vismaz mēs bijām stāvokļa saimnieki. Viens no ārstiem griezās pie manis ar lūgumu:

—   Džordž, lūdzu pasauciet šurp Eniju un Džo. Es gribu ar viņiem parunāt.

Es aizgāju uz virtuvi, bet viņus tur neatradu. Beidzot uzgāju abus, cieši kopā- saspiedušos, čurnam savā istabiņā aiz mājas.

—       Nāciet abi šurp, ārsts vēlas uzdot jums dažus jautājumus, — es sacīju. Lēnām viņi piecēlās un nāca man klāt, Džo teica:

—       Māster Maikl, mēs gribējām pastāstīt kundzei, kas noticis, bet, pirms mēs paguvām kaut ko pateikt, visi sāka kliegt un bļaut. Mēs ar Eniju tā pārbijāmies, ka bēgām projām uz mūsu istabu.

—       Nav ko uztraukties, — es atteicu. — Tagad nāciet līdzi un izstāstiet visu ārstam.

Es gāju atpakaļ uz dzīvojamo māju, un viņi man sekoja.

Māja brīnumainā kārtā jau bija iztīrīta un uzposta, kad mēs ar Eniju un Džo iegājām ēdamistabā. Valdīja nāves klusums, kad ārsts, kurš man bija uzdevis atvest kalpotājus, sāka tos abus izjautāt.

—       Enij, tagad mēģiniet atcerēties, kā viss notika, un nebaidieties.

—       Jā, doktor, — viņa gandrīz pusčukstus atbildēja. • Istabas klusumā bija labi dzirdamas dažu vēl neat- guvušos sieviešu nopūtas un šņuksti.

—       Enij, kas notika pēc tam, kad suns izēda sēņu šķīvi?

—       Doktor, suns izskatījās pavisam vesels. Vai ne, Džo?

—       Jā, — apstiprināja Džo. — Pēc manas saprašanas, sunim nebija nekādas vainas, ser.

—       Kad jūs sākāt ievērot pie Džoka kaut ko neparastu? — mediķis klaušināja.

Tagad atbildēja Enija.

—       Taisnību sakot, doktor, es neko neesmu ievērojusi, jo tai laikā, kad viesi ēda sēnes, suns sāka skrāpēties gar durvīm.

—       Kā to saprast — skrāpēties gar durvīm? — ārsts vaicāja.

—       Nu tā, doktor, vienmēr, kad Džoks grib iet ārā, viņš tā dara, tad mēs viņu izlaižam.

—  Tātad jūs viņu izlaidāt ārā?

—   Jā, ser.

—   Kad jūs atklājāt, ka suns ir beigts, Enij?

Enija brīdi vilcinājās, tad sacīja:

—       Mēs ar Džo grasījāmies nest iekšā desertu, kad virtuvē ienaca tas puisis, kurš brauc ar fermas traktoru, un stāstīja, ka suns guļot beigts pagalmā pie nojumēm.

—   Un ko jūs tad darījāt?

Džo šķita, ka pienākusi viņa reize runāt, un viņš

sacīja:

—       Mēs ar Eniju tikko spējām ticēt savām ausīm, it sevišķi vēl pēc visām tām sēņu pārbaudēm, tāpēc gājām līdzi traktoristam uz to vietu, kur gulēja suns. Es viņu apvēlu apkārt, ser, bet nabaga vecais Džoks patiešam izrādījās beigts.

—       Pagalmā laikam bija ļoti tumšs, Džo, — ārsts sacīja.

—   Jā, ser, bija ļoti tumšs.

—   Kā tad jūs varējāt redzēt, ka suns ir beigts?

—       Vadītājs bija ieslēdzis traktora ugunis, tāpēc suns bija ļoti labi redzams, — skanēja Džo nepārprotamā atbilde.

—   Tātad jūs ļoti labi varējāt redzēt suni, Džo?

—   Jā, ser.

—        Tagad, — ārsts sacīja, — pamēģiniet, lūdzu, abi visos sīkumos atcerēties, kā suns izskatījās. Vai ap muti viņam bija putas?

—   Nē, ser, — Enija un Džo abi reizē atbildēja.

—   Vai esat par to cieši pārliecināti?

—   Ja, ser, mēs esam cieši pārliecināti.

—       Varbūt jus ievērojāt, ka ķepas sunim bija stīvas un nelokāmas? — ārsts jautāja.

—       O nē, ser, — Enija pārsteigta atteica. — Viņš bija nu kā — līdzīgs, — nu kā lupata, ser.

—       Kā lupata? — pārjautāja vēl vairāk pārsteigtais ārsts.

—       Jā, ser. Mīksts, nu taisni kā lupatu lelle. Bet, paldies dievam, nabaga vecajam Džokam nebija jāmokās. Es zinu, cik kundze justos nelaimīga, uzzinājusi, ka Džokam pirms nāves bija jāmokās.

—       Viņš nomocījās pirms nāves? — ārsts jautaja, nebūdams sagatavojies dzirdēt šādu neticamu atbildi. — Es nesaprotu, Enij… Kā jūs zināt, ka viņš nemocījās?

Alise sāka šņukstēt. Es redzēju, ka pa Enijas melnajiem vaigiem ritēja asaras.

Tagad atbildēja Džo:

—       Redziet, doktor, traktora vadītājs teica, ka tad, kad Džoks paskrēja zem traktora, abi riteņi pārbrauca viņam pāri, un viņš bija uz vietas beigts.

Es gaidīju, ka orķestris tūlīt sāks spēlēt sēru maršu.

SAFARI FORTREKERU' FURGONĀ

Kerolas un Džūnas garajās skolas brīvdienās mēs nodzīvojām vienu nedēļu Natalas dienvidu piekrastē, dīki zvilnēdami pludmalē siltajā saulē, un Pretorijā atgriezāmies četras nedēļas pirms mācību sākuma.

Man radās ideja uzņemt vēl vienu filmu, kamēr mūsu meitas ir brīvas un var tajā piedalīties. Kādai jābūt šai filmai?

Atmiņā iespiedusies kāda angļu tūrista izteikta piezīme, ka Dienvidāfrika ir kontrastu zeme, un manu acu priekšā iznira cilvēki un vietas — tiešām spilgtu kontrastu ainas, ar kādām saduramies ikdienas dzīvē, bet esam tā pieraduši pie šiem krāsainajiem, neparastajiem skatiem, ka tos it kā neredzam. «Kontrastu zeme» — šis tēlainais apzīmējums ierosināja manī veselu domu virkni, kas galu galā palīdzēja izšķirties par uzņemamās filmas saturu un nosaukumu.

Lai gan lielās, modernās Dienvidāfrikas pilsētas, tādas kā Johanesburga, Keiptauna, Durbana un Pretorijā ar saviem debesskrāpjiem, kadilakiem un nakts klubiem līdzīgas daudzām citām modernām pasaules pilsētām, tomēr starp vienām un otrām ir arī kāda zīmīga atšķirība. Aizbraucot necik tālu no Dienvidāfrikas pilsētas, nonākam it kā citā — tālā pasaulē, kas

sastāv no afrikāņu kopienām, kuru iedzīvotāji ģērbjas un dzīvo tā, kā dzīvojuši viņu senči pirms simt gadiem. Te, šajos ciemos, kas atrodas uz modernās Rietumu civilizācijas robežas, laiks šķiet stāvējis uz vietas, atstādams šo mazo pasaules stūrīti mūsdienu dzīves neatliekamo prasību neskartu. Tā vien liekas, cilvēki te dzīvo sen pagājušā, aizmirstā laikmetā; laiks tomēЈ pacēlis šī aizmirstības plīvura stūrīti un jāvis mums ielūkoties pagātnē.

Tiesa, modernā civilizācija lielā mērā izskaudusi senos cilšu paradumus, bet vēl arvien Dienvidāfrikā daudzās vietās, kuras robežojas ar lielām pilsētām, ir cieņā senie tikumi un ieražas, tradīcijas un māņticība, saistīta ar rituālām slepkavībam un melno maģiju.

'Manas dzimtās pilsētas Pretorijas — Transvālas provinces galvaspilsētas tirgus laukumā un uz ielām starp Kelu autobusu un modernu vieglo automobi|u rindām dārdēdami un čīkstēdami ripo furgoni, kuriem priekšā aizjūgti četrpadsmit, sešpadsmit milzīgi afrikanderu [5]vērši. Ielas malās stāv ēzeļu un mūļu pajūgi, piekrauti arbūziem, ķirbjiem, ananasiem, persikiem un āboliem, gar tiem drūzmējas moderni ģērbušies pircēji, bet starp viņiem arī indietes spilgtos sari un ndebele un zulu cilšu sievietes ai krāsainām kreļļu virknēm pār kailajām krūtīm.

Pēc četru stundu brauciena automašīnā šo dzīvo ainu nomaina ugunskurs džungļu biezoknī, savvaļas ziloņu spalga taurēšana, dobjie lauvu rēcieni, kas caururbj nakts tumsu. Sī mūsu Āfrika ar modernajām pilsētām, kas paceļas mežonīga skaistuma vidū, ar robotajiem kalniem un rāmajiem ezeriem, rosmes pilnajiem lielceļiem un klusajām džungļu takām pievelk māksliniekus un rakstniekus, filmsabiedrības, tūristus, godīgus cilvēkus, gangsterus, politikāņus, un visi viņi — katrs savā veidā — cenšas pārveidot šo dabas radīto pasault cilvēka radītajā asfalta un tērauda, bagātības un nabadzības, vājuma un korupcijas pasaulē.

Vēl tikai pirms nedaudz vairāk par simt gadiem Pretorijas pilsētas vietā pletās neapdzīvota Āfrikas

1 Afrikanderi — Keipkolonijas un apkārtējo Dienvidāfrikas rajotiu iedzīvotāji, holandiešu kolonistu pēcteči. (Tulk.)

bušvelda un džungļi, kur brīvi, netraucēti klejoja savvaļas dzīvnieki. Vienīgi ar pirmo kolonistu nesalaužamo drosmi un izturību kļuva iespējama kādreizējās buš- veldas pārvēršana par modernu pilsētu ar augsti attīstītu rūpniecību; šos ļaudis vilināja Āfrika, un viņi virzījās no kontinenta paša tālākā dienvidu punkta uz ziemeļiem, lai tur iegūtu zemi un apmestos uz dzīvi.

Pirmos Dienvidāfrikas kolonistus pazīst ar vārdu «fortrekeri», un svarīgākais notikums Dienvidāfrikas vēsturē ir 1835. gada lielais treks jeb pārceļojums, kad kolonisti atstāja drošo Keipkoloniju dienvidos un vēršu vilktos furgonos devās pretī nezināmai nākotnei.

Āfrikas daba nevienu nelutina, arī fortrekeriem bija jāpārcieš neiedomājamas grūtības. Katra jūdze šai tūk- stošjūdžu garajā ceļā viņiem sagādāja rūgtas ciešanas. Fortrekeru furgoni vilkās pa Karru tuksnesi, pāri Vētru kalniem pastāvīgos lauvu, leopardu un ziloņu uzbrukuma draudbs uz lielo kalnainās veldas plato. Tur sākās vislielākais posts. Fortrekeriem pretī no ziemeļiem plūda lieli kareivīgu afrikāņu bari, kas slepkavoja un laupīja visu savā ceļā. Tika izcīnītas daudzas asiņainas kaujas, kurās abas puses zaudēja daudz cilvēku un materiālo vērtību.

Pati ievērojamākā, ne ar ko nesalīdzināmā bija kauja pie Kapēnas. Tā turpinājās deviņas dienas bez pārtraukuma; matabeles cilts karotāji uzbruka, sēdēdami vēršiem mugurā, vadīdami tos aiz pavadām, kas bija izvērtas cauri dzīvnieku nāsīm; vēršu ragi bija asi nosmailināti. Fortrekeri ar ģimenēm slēpās aiz apgāztiem furgoniem un drosmīgi atsita matabeliešu bara uzbrukumus, veikdami īstus varoņdarbus un parādīdami visā Āfrikas vēsturē nepieredzētu izturību.

Daudzi fortrekeri iegāja tagadējās Natalas provinces teritorijā. Viņu vadonis Pīts Retifs veda viņus pāri augstajiem Drakonu kalniem uz krāšņo, zaļo zulu zemi. Tur valdīja despots Dingāns; Retifs viņam lika priekšā noslēgt līgumu, pēc kura fortrekeri iegūtu tiesības apmesties uz zulu ciltij piederošās zemes.

Līgums tika parakstīts Dingāna padomdevēju tin septiņdesmit fortrekeru klātbūtnē, tomēr izrādījās tikai nevērtīgs papīrs, jo, tikko Retifs dokumentu bija ielicis somā, Dingāns pavēlēja ar asegajiem (iezemiešu šķēpiem) nogalināt visu fortrekeru delegāciju.

Sl slepkavība ievadīja daudzos zulu karus. Dingāns neuzticējās nevienam, kas nebija no zulu cilts, un izsūtīja pa visu zemi impi — karotājus marodierus; pie Blaukransas kāds zulu impi bars slepus, negaidīti uzbruka fortrekeriem un gandrīz visus nogalināja. Tikai nedaudzi palika dzīvi, bet šie atlikušie fortrekeri pieredzēja zulu cilts varas sabrukumu pie Asins upes un DJngāna nāvi no svazi cilts vīru rokām.

Tomēr neviena no šīm traģēdijām nespēja salauzt dzīvajos palikušo fortrekeru garu. Viņi bija pametuši mājas un devušies ceļā ar ģimenēm, lopiem, mantu un bija gatavi ciest un cīnīties, kopt savus slimos un apraudat mirušos. Viņu nesalaužamā drosme un apņēmība galu galā uzvarēja, un tika likti pamati mūsu tagadējai nācijai.

Mūsdienu Dienvidāfrika tikpat paļāvīgi raugās nākamībā kā senie fortrekeri, mēs esam uzcēluši viņiem pieminekli, lai tas mums pastāvīgi atgādinātu viņu ticību mūsu zemes nākotnei.

Pēc atgriešanās no Bečuānalcndas es ar ģimeni apmeklēju fortrekeru pieminekli un tur izlēmu, kāds būs manas nākamās televīzijas filmas scenārijs un nosaukums.

So pieminekli apjož aplī izvietotu furgonu valnis, kas simbolizē kādreizējo «lāgeru» — fortrekeru aizsardzības nometni. Es stāvēju, atbalstījies pret vienu no šiem furgoniem, — un piepeši man iešāvās prātā: «Safari fortrekeru furgonā!» Jā, tas ir īstais nosaukums filmai. Kāpēc man ar ģimeni nedoties safari pa seno pionieru fortrekeru pēdām? Lēmums bija pieņemts, un mēs to izpildījām.

Pats pirmais uzdevums bija sadabūt precīzu fortrekeru furgona kopiju. Fortrekeru furgoniem bija savas īpatnības, tie nebija gluži tādi, kādus vel šodien fermeri lieto nomaļos apgabalos.

Es uzzināju, ka pirms pāris gadiem Natalā, «Tūkstoš pakalnu ielejā», Renka sabiedrība uzņēmusi filmu «Nepakļāvīgie» un kādas ainas vajadzībām tikuši pagatavoti vairāki senajam fortrekeru paraugam precīzi atbilstoši furgoni. Sie furgoni vai, pareizāk, to atliekas tagad

mētājts kāda vecu lietu tirgotāja pagalmā Pītermaric- burgā. Nekavējoties es nopirku vislabāk saglabājušos furgonu un liku to sev nogādāt pa dzelzceļu Pretorijā.

Pa to laiku rnēs ar sievu un bērniem bijām izplānojuši maršrutu, salīguši vēršu dzinējus un iznomājuši afrikanderu sarkanbrūnos jūga vēršus.

Tā bija satraukumu pilna diena, kad pienāca mūsu furgons. Tas izrādījās labi saglabājies, tikai šur tur bija japielabo. Otrā rītā agri — mūsu rīcībā bija pavisam tikai trīs nedēļas, jo pēc tam Kerolai un Džūnai sākās skolas mācības, — mēs steidzīgi piekrāvām furgonu ar drēbēm, guļampiederumiem un nometnes inventāru. Līdzi ņēmām tikai pašu nepieciešamāko, jo bijām iecerējuši, cik nu tas iespējams, dzīvot līdzīgi fortrekeriem — medīt ar vecmodīgu šauteni, ko pielādē no stobra (jā, es atstāju mājā savu 10,75 milimetru mauzera šauteni), makšķerēt upēs un pirkt svaigus augļus un dārzeņus no iezemiešu zemkopjiem, ko satiksim ceļā.

Jāšus uz zirga vēršu furgona priekšgalā, ar šķērsām pāri segliem pārliktu vecmodīgu šauteni un pulvera ragu pie jostas es vadīju safari ārā no mūsu pagalma; kaimiņi un kalpotāji sauca ardievas un māja atvadu sveicienus. Kinokameras dūca, uzņemdamas šo skatu.

Mardžorija, Kerola un Džūna sēdēja uz bukas un varonīgi māja pretī. Es saku — «varonīgi», jo mēs devāmies uz pilsētas centru, kur nokļūsim tūkstošu ziņkārīgu skatītāju uzmanības centrā.

— Tētiņ, — Džūna ierunājās pirms izbraukšanas, — kad būsim ārā laukos, tas būs brīnišķīgi. Bet braukt cauri visai pilsētai, kur uz mums skatīsies visi mūsu draugi un tūkstošiem svešu cilvēku… nu, tad mēs gan jutīsimies neērti. Vai nevarētu sākt mūsu ceļojumu no pilsētas nomales?

Nekādā ziņā! Es biju apņēmies stingri pieturēties pie izstrādātā maršruta. Satiksmes ministrija bija apsolījusi gādāt par to, lai kinooperatoru darbu netraucētu ziņkārīgie un mūsu furgons laimīgi tiktu cauri automašīnu drūzmai.

Mū.su pavadoņi veica savu uzdevumu spīdoši. Bez viņu palīdzības mums nebūtu izdevies izbraukt pa nosprausto maršrutu cauri pilsētai.

Satiksmes inspektors gan stingri noteica, ka tūlīt jānovāc mēsli, ko uz ielām atstās vērši. Sī procedūra sacēla lielu lielos smieklus, kas mulsināja manu sievu un meitas, jo, kad afrikānis, kuru īpaši šim nolūkam biju nolīdzis, soļodams aiz furgona, svieda ar lāpstu ķerrā tikko izmestos, svaigos mēslus, Mardžorijai un meitenēm šķita, ka ļaudis smejas par viņām.

Mūsu ceļš veda garām pilsētas valdes ēkai, kuras priekšā staltojās pilsētas dibinātāja Andriesa Pretoriusa statuja. Gar ietvēm stāvēja simtiem cilvēku, viņiem šis skats šķita kā izkāpis no senas bilžu grāmatas, un viņi nesapratnē lūkojās uz savādo procesiju. Tie, kas mūs pazina, uzsauca sveicienus. Vieglās automašīnas mūsu aizmugurē, nezinādamas sastrēguma iemeslu, nepacietīgi taurēja. Policisti joņoja šurpu turpu uz mopēdiem, kārtodami satiksmi un gaiņādami ziņkārīgos skatītājus nost no ceļa. Mūs no visām pusēm ielenca preses fotogrāfi, gatavi pat rāpties vēršiem uz mugurām, lai dabūtu vēlamos uzņēmumus. Mans zirgs satraukti rikšoja neierastajā troksnī un kņadā, man bija grūti viņu valdīt, it sevišķi tāpēc, ka traucēja smagā, vecmodīgā šautene, kuru es turēju vienā rokā.

Mēs braucām pāri Baznīcas laukumam, cauri pašam pilsētas centram, gar veco Republikas namu, garām Paula Krīgera — pēdējā Transvālas republikas prezidenta statujai, pa Baznīcas ielu, gar Savienības ēkām un tālāk uz austrumiem, ārā no pilsētas, taisnā virzienā uz Austrumu Transvālu. Atstājuši aiz muguras pēdējo priekšpilsētas rajonu, nogriezāmies no šosejas uz sānu ceļa, kas veda vajadzīgajā virzienā.

Braukšana ar vēršu furgonu bija gausa, bet pamazām aiz mums izzuda pēdējās civilizācijas pēdas. Ap saulrietu mūs no Pretorijas šķīra apmēram divdesmit piecas jūdzes, un mēs sākām meklēt piemērotu vietu nakšņošanas nometnei. Kinooperatoru grupa brauca mums pa priekšu manā džipā, jo bijām norunājuši satikties vienīgi interesantākajās vietās. Bet, kad sasniedzām mežonīgāku un zvēriem bagātāku apvidu, operatoriem bija jāturas mums cieši līdzās, jo nekad nevar zināt, kas var atgadīties mūsu noslēpumainajā Āfrikā, un mēs neko negribējām palaist garām.

Daudz ir rakstīts par Āfrikas biezokņu kluso burvīgumu, sevišķi par tiem jūsmo tādi ļaudis, kas tur nekad nav bijuši. Bet pirmais vakars mūsu «Safari fortrekeru furgonā» bija reāls notikums — tur patiesi bija šis lielais klusums, kas ielīksmo sirdi; tumšas ēnas un mēness, kurš izkāpj no tumsas un liek pasaulei starot sudrabā un zeltā. Un, kad debesu priekškarā kā sīki, ar kniepadatu izdurti caurumiņi iemirdzējās zvaigznes, izbālēja un izgaisa atmiņas par lielajām, ļaužu pilnajām pilsētām.

Pie ugunskura šajā pirmajā vakarā manas domas atgriezās pie daudzajiem Āfrikā pavadītajiem gadiem. Āfrikas džungļos un mežos, ezeru un upju krastos, saules izdedzināto kalnu nogāzēs, ieleju ēnā — it visur vienmēr esmu atradis mieru. Es sēdēju un vēroju savas meitas, kā to droši vien darījis ne viens vien fortrekers viņās tālajās dienās, un lūdzos visuvareno Allahu, lai mānu bērnu dvēseles nekad nesagandētu un neaptumšotu viltus vērtības lielajās pilsētās, kur zem cietinātiem krekliem slēpjas tikpat cietas sirdis. Es lūdzos, lai skaidrā, atklātā dzīve, ko esmu varējis dot savām meitām, palīdzētu viņām saskatīt un cienīt patiesās vērtības, lai, mācoties no pārsteidzošajiem mīlestības un pašaizliedzības piemēriem, kādus viņas redzējušas starp sīkākajiem meža iemītniekiem, viņas pašas dzīvotu mierā un saskaņā ar saviem līdzcilvēkiem.

Otrā rītā agri nometne dūca kā bišu strops. Es saodu spēcīgu kafijas smaržu, jo tika gatavotas brokastis. Dzinēji sajūdza vēršus, un mans zirgs tika apkopts un pabarots — sagatavots garajam jājienam, kas ilgs visu dienu. Drīz mēs devāmies ceļā, grabēja smagie riteņi, klabēja zirgu pakavi, klaigāja vēršu dzinēji. Ceļš bija nelīdzens, braukšana grūta, un mani pārsteidza manas ģimenes acīm redzamais prieks par šo braucienu vēršu furgonā.

Palaikam Mardžorija ar meitenēm soļoja līdzās furgonam un pārmaiņus sēdās mugurā Sarķim — manam zirgam. Tomēr visbiežāk viņas sēdēja priekšējā sēdeklī vai, kad saule kļuva pārāk karsta, gulēja gultās furgonā, kur no saules sargāja brezenta jumts.

Pēc garā dienas jājiena man vakaros vienmēr nāca miegs un gribējās gulēt, bet mana sieva un meitas bija možas, viņām nepalika ilgāku laiku apstāties vienā vietā, un viņas allaž mudināja braukt tālāk.

Tā mēs ceļojām divas nedēļas. Mūsu ceļš veda pāri kalniem, upēm, pa līdzenumiem un mežiem, kamēr sasniedzām ar zvēriem bagātu apvidu. Dažuviet braukšana bija tik smaga, ka pat džipam bija grūti mums sekot.

Līdz šim vēl nebijām piedzīvojuši nevienu no tām bīstamajām likstām, ar kurām nācās sastapties fortre- keriem; izņemot pārejošas grūtības, furgonam virzoties pa ļoti nelīdzenu ceļu, un to, ka nodila mana zirga pakavi, mūsu ceļojums ritēja bez starpgadījumiem. Karstajā saulē visi bijām tik tumši iedeguši, ka pēc ādas krāsas mūs gandrīz nevarēja atšķirt no vēršu dzinējiem un kalpotājiem. Saules svelmē pa akmeņainajiem ceļiem, pāri dziļajām upēm mūsu dzinēji gāja kailām galvām un basām kājām, vienīgi apsējušies noplīsušu gurnu aulu, tomēr priecīgi un apmierināti, jo bija labi paēduši. Visā pasaulē būtu grūti atrast tik sīkstus un izturīgus ļaudis.

Lēnām tuvojāmies Krīgera Nacionālā parka robežām Eikornholas pusē, un tikai tad, kad iebraucām mežu apgabalā, sākās sarežģījumi. Mēs uzdūrāmies mazam zilonītim, kas ganījās zālainā laukumiņā starp kokiem. Uztraukumā Džūna izvēlās no furgona, un tikai brīnumainā kārtā viņu nesadragāja lielie riteņi. Es devu rīkojumu apstāties un piejāju tuvāk zilonītim, lai to labāk aplūkotu, taču instinkts brīdināja manu zirgu būt atturīgam pret zilonīti, un te nu nelīdzēja nekāda labināšana un pārliecināšana, ka mazais zilonēns ir nekaitīgs un miermīlīgs, — zirgs atteicās tam iet klāt pārāk tuvu. Mana ģimene un iezemieši bija sajūsmā par mazo zilonīti, bet Sarķis neizrādīja ne mazāko entuziasmu — viņam pat vairākas reizes gandrīz izdevās, mani izmest no segliem, kad es pūlējos viņu vadīt tuvāk zilonītim.

Zilonītis inežā — tas nozīmē to, ka tuvumā jābūt veselam baram, un mēs atskārtām — drošs paliek drošs — pēc iespējas ātrāk jātiek projām no. šīs vietas. Taču nepaguvām nobraukt ne simt jardu, kad ieraudzījām trīs milzīgi lielas ziloņmātes, kas nāca mums pretī.

Mēs baidījāmies, ka vērši, saoduši ziloņus, var sākt trakot, tāpēc tūlīt bija kaut kas jādara, lai parasti rāmie, labi iebrauktie jūga lopi nepārvērstos par nevaldāmu, panikā bēgošu dzīvnieku baru. Es aulekšoju ziloņiem pretī un pietuvojos viņiem līdz trīsdesmit jardiem. Tuvāk es netiku, jo Sarķis, ieraudzījis ziloņus, sāka slieties pakaļkājās un nebija dabūjams uz priekšu.

Ziloņi vēl nebija mūs pamanījuši, bet, izdzirduši dzinēju kliedzienus un pātagu šmīkstus, palika stāvot, atvāzuši milzīgās ausis un izslējuši snuķus, klausīdamies un ošņādami gaisu, lai uztvertu" briesmu signālus.

Mirkli ziloņi vēroja mani un es viņus. Furgons nogriezās sāņus un attālinājās no bīstamās vietas. Viens no ziloņiem — varbūt tā bija mazā zilonīša māte — kļuva nemierīgs un sāka mīņāties; es baidījos, ka tas man uzbruks, ja vien tam liksies, ka mazajam zilonītim draud briesmas. Izslēju gaisā veco šauteni un nospiedu gaili. Nodārdēja spalgs šāviens. Sarķis, negaidītā trokšņa iztrūcināts, palēcās un izmeta mani no segliem, es iekritu dzeloņkrūmā. Izlauzies no krūma, atklāju, ka ziloņi nozuduši un arī zirga vairs nav.

Turpmākajās dienās es jutos ļoti laimīgs, tik laimīgs kā reti kad visā dzīvē. Dažreiz vakaros arī kinooperatori palika nometnē pie mums. Tad mēs negājām gulēt līdz vēlai naktij, koncertīno un ģitāras pavadījumā dziedājām tautas dziesmas, klausījāmies teiksmas no afrikāņu mitoloģijas, ko mums stāstīja dzinējs Mlomi.

Liels bija mūsu prieks, kad ceļā arvien biežāk sastapām lielus bifeļu, gnu un žirafu barus. No antilopēm visvairāk bija impalas; bari ar piecsimt un vairāk dzīvniekiem nebija nekāds retums. Sie graciozie dzīvnieki ir lieliski lēcēji; ir zināms, ka impalas spēj pārlēkt pāri divpadsmit pēdu augstiem krūmiem. Atsevišķos gadījumos īpašos apstākļos impalas ar vienu lēcienu aizlec trīsdesmit piecas pēdas tālu. Viņas lec viegli, bez redzamas piepūles, it kā lidinās pa gaisu graciozām, viļņotām kustībām, pavisam citādi nekā pārējās antilopes. Pieaudzis impalas buks sver līdz simt četrdesmit mārciņu. Impalu gaļa ir ļoti garšīga, un zinātāji gardēži to allaž pieprasa.

Dzīvot no rokas mutē, kā dzīvoja fortrekeri, ir visādā ziņā grūti, bet gaļas mums netrūka, un es uzskatu, ka nav nekā pretlikumīga, ja dzīvnieku nošauj pārtikai, tā nav bezjēdzīga izkaušana. Sākumā es lāgā nepratu tēmēt ar veco šauteni, kas jālādē no stobra, bet drīz vien iemanījos un ar vienu šāvienu spēju noguldīt impalu un pat kūdu.

Dienām ilgi mēs pārtikām no tā, ko sagādāja šautene un makšķere. Bijām apmierināti, ka spējam iztikt bez civilizācijas ērtībām, mums patika ierīkot nometni meža klajumā vai pie upes liela koka ēnā, uzsliet no dzeloņkrūmiem nakts aploku vēršiem, jo apkārtnē klai- ņāja lauvas un leopardi, izrakt skudru pūznī krāsni, kur Mardžorijai cept maizi un plāceņus. Kerolai un Džūnai patika rītos piepalīdzēt sajūgt vēršus un saukt katru vērsi vārdā — Vitvuts, Ruimens, Bleskops u. tml.

Jaukās dienas ritēja cita aiz citas, visu laiku mēs braucām, nevienā vietā ilgi neuzkavējāmies. Mūsu safari tuvojās beigām, un, kad ar zvēriem bagātais apvidus bija jau gandrīz aiz muguras un mēs atradāmies turpat uz civilizācijas sliekšņa, tikko neiekļuvām nelaimē.

Ceļā mums pagadījās liels lauvu bars, kas bija izgājis medībās un tūlīt nolūkoja mūsu vēršus sev par laupījumu. Tikai furgona dārdoņa un dzinēju pātagas spēja lauvas noturēt pieklājīgā attālumā, lai tie nekļūtu pārāk nekaunīgi, tomēr visu ritu mēs tos manījām gan šur, gan tur pameža krūmos soļojam līdztekus vēršiem. Tā vien šķita, agri vai vēlu izsalkums pārvarēs bailes un lauvas mums uzbruks. Mardžorija un meitenes drošības labad visu laiku uzturējās furgonā, neuzdrīkstēdamās paiet kājām pat tad, kad ratu kratīšanās un zvalstīšanās vērtas neciešama. Dzinēji kļuva nervozi un pastāvīgi meta skatienus sānis uz ēnainajiem pameža krūmiem. Arī vērši kļuva nemierīgi. Es baidījos, ka, naktij uznākot, pat dzeloņkrūmu aploki un ugunskuri nespēs atturēt lauvas.

No šī kļūmīgā stāvokļa bija tikai viena izeja — nošaut trīs četras antilopes un atstāt uz ceļa lauvām, lai tie apmierina izsalkumu. Mēs tādā gadījumā varētu būt samērā droši no uzbrukuma, jo paēdis lauva nekad nenogalina.

Es devu rīkojumu apstāties un izklāstīju savu plānu Pengam, mūsu iezemiešu kalpotājam, un dzinējiem. Visi atzina manu priekšlikumu par lielisku, bet Penga sacīja: — Tas tomēr ir liels kauns atdot sasodītajiem lauvām visu šo labo gaļu.

Kerola un Džūna uztraucās par manu nodomu apšaut tik daudz «šo jauko dzīvnieku». Bet es paskaidroju, ka bez vēršiem mēs nonāktu grūtībās, jo operatori ar džipu jau aizbraukuši mums pa priekšu uz mazo dzelzceļa atzarojumu pie Hudspruitas, no kurienes bijām paredzējuši atgriezties ar vilcienu Pretorijā un furgonu nosūtīt ar nākamo 'preču sastāvu. Ja brauktu atpakaļ uz Pretoriju vēršu furgonā, mēs netiktu laikā mājās un meitenes nokavētu skolas sākumu.

Man nenācās grūti nošaut četras antilopes un vienu zebru, jo šie dzīvnieki bija it visur. Beigtos dzīvniekus mēs kādu gabalu vilkām līdzi aiz furgona, lai paliktu asiņainas pēdas, tad atstājām uz ceļa lauvām apēšanai, ko tie, esmu pārliecināts, arī izdarīja.

Tajā naktī nometnē bija mierīgi, ja neņem vērā tālus lauvu rēcienus, kas pauda pateicību gādīgajiem labvēļiem par sātīgo maltīti.

Bet pēc piecām naktīm es teicu pateicības lūgšanu pats savā mājā pie galda, ap kuru sēdēja četri tumši iedegusi ceļotāji, kas sevi bija iedomājušies par fortrekeriem.

ATPAKAĻ UZ CELULOĪDA DŽUNGĻIEM

Es stāvēju uz trapa pie gaisa lainera DC-6 un māju ardievas savai ģimenei, kura atradās uz balko- niņa Johanesburgas lidostā; bagāžas nodalījumā es vedu sev līdzi astoņas pilnīgi pabeigtas televīzijas filmas; laineram vajadzēja mani nogādāt Anglijā.

Divas dienas vēlāk es Londonā noslēdzu izdevīgu darījumu un pirms aizbraukšanas uz Ņujorku ar lielu prieku noskatījos savas filmas Bībīsī televīzijas pārraidē. Tas patiešām bija liels un nozīmīgs brīdis manā dzīvē. Vienīgi ļoti žēl, ka te nebija Mardžorijas, Kero- las un Džūnas, kas būtu priecājušās kopā ar mani. Beidzot es jutu, ka esmu ceļā uz panākumiem.

Taču sarunas Ņujorkā nevedās tik sekmīgi, kā es biju sagaidījis. Es nēsāju savas lentes no vienas film- sabiedrības uz otru, bet visur saņēmu vienu un to pašu atbildi un padomu:

— Jūsu materiāls ir lielisks. Tieši tas, ko vēlas amerikāņu publika, bet piecpadsmit minūšu filmas tagad nav modē. Brauciet mājās un samontējiet pusstundas lentes. Šodien neviens kinoentuziasts nepērk filmas, īsākas par trīsdesmit minūtēm.

Galu galā es Ņujorkā atradu kādu aģentu, kas atzina «Maiklu ģimeni Āfrikā» par īstu «grāvēju» un izprasīja no manis piecas galvenās filmas, ar kurām, kā viņš apgalvoja, varot kaut ko iesākt. Es biju ar mieru, un mēs noslēdzām līgumu, pēc kura viņam pienācās desmit procenti komisijas naudas no filmu ienākumiem;

parakstījis līgumu, atgriezos Pretorijā un sāku graizīt savu materiālu, lai par naudu, ko biju saņēmis no Bībīsī, veidotu pusstundu filmas.

Es strādāju ar saviem palīgiem astoņus mēnešus caurmērā pa sešpadsmit stundām dienā, lai samontētu pusstundas filmu epizodes. Biju apņēmies katru mēnesi dot vienu filmu — man vajadzēja ar šo darbu tikt galā pēc iespējas ātrāk un atgriezties Amerikā ar jauno programmu. Baidījos, ka vēl kāds ar līdzīgu ideju var aizsteigties man priekšā un sabojāt manas izredzes.

Sestdienās, svētdienās un brīvdienās musu darbā piedalījās Kerola un Džūna, tad mēs varējām uzfilmēt papildu materiālu. Ja filmēšanas vieta Mardžorijai šķita pārāk tālu, lai nedēļas nogalē ar meitenēm dotos turp, es viņām noīrēju lidmašīnu, kas viņas nogādāja uzņemšanas vietā — tur mums vienmēr bija sagatavota nolaišanās josla — un pirmdienas rītos atkal atgādāja atpakaļ pilsētā, tā ka meitenes paguva laikā ierasties skolā.

Pa to laiku man pienāca vairākas vēstules no Ņujorkas aģenta, kurās viņš sūdzējās, ka kļūstot arvien grūtāk pārdot «Maiklus». Viņš pavēstīja, ka izdevis lielu naudu, mēģinādams pārdot manas filmas, un turpmāk vairs neesot ieinteresēts darboties kā mans aģents un pārstāvis. Es atbildēju, ka tuvākajā laikā būšu Ņujorkā, lai šo lietu nokārtotu.

Drīz pēc ierašanās Ņujorkā es satikos ar savu aģentu un viņa partneru. Mēs vienojāmies, ka starp mums noslēgtais līgums tiek lauzts, visas filmas un reklāmas materiāli, kurus biju atstājis savam aģentam, tiek man atdoti atpakaļ un jebkurā pieņemamā laikā pirms manas aizbraukšanas no Ņujorkas līgums tiks anulēts rakstiski.

Tā mēs šķīrāmies, vārdos vienojušies par līguma anulēšanu.

Dažas dienas vēlāk es demonstrēju savas filmas diviem ievērojamākajiem Amerikas filmu mākleriem, un viens no viņiem tās nopirka par 400 000 dolāriem, es paturēju tiesības saņemt pusi ienākumu. Noslēgtajā līgumā bija paredzēts, ka bez astoņām jau pabeigtajām filmām man pircējam jāpiegādā vēl trīsdesmit viena filma. Vienojāmies, ka pirmo iemaksu es saņemšu pēc tam, kad, atgriezies Dienvidāfrikā, nosūtīšu mākleriem ar kuģi uz Ameriku astoņu gatavo filmu negatīvus un skaņu ierakstu lentes.

Negatīvus un skaņu ierakstus es nosūtīju, kā bija norunāts, bet pirmais maksājums nenāca, jo drīz pēc tam, kad atstāju Ameriku, par noslēgto darījumu bija uzzinājis mans bijušais aģents un pieprasīja savu komisijas naudu. Aiz prieka par izdevīgo darījumu es biju aizmirsis rakstiski anulēt iepriekšējo līgumu.

Es nekavējoties telegrafēju bijušajam aģentam, atgādinādams, ka līgums mutvārdos skaitās anulēts. Viņš bija man atdevis filmas un reklāmas materiālu, — kā tad viņš pēc tam var būt mans aģents un pārstāvis! Lai pārdotu, jābūt taču precei! Vienīgā atbilde bija tiesas pavēste, ko man izsniedza Pretorijas šerifs; mans bijušais aģents pieprasīja no manis radušos zaudējumu segšanai 50 000 dolāru. Es saņēmu ziņu arī no saviem mākleriem: bijušajam aģentam izdevies panākt tiesas lēmumu, pēc kura tiek uzlikts arests uz visām man izmaksājamām naudas summām, tāpēc viņi nevar man izsūtīt naudu, iekams nav izbeigts strīds starp mani un bijušo aģentu.

Sis negaidītais notikumu pavērsiens sagādāja man ne mazumu rūpju un daudzas bezmiega naktis. Pēc līguma ar filmu mākleriem man viņiem katru mēnesi bija jādod divas gatavas filmas; tas ir grūti izpildāms uzdevums, kas prasa milzīgu spēku sasprindzinājumu. No manām daudzajām telefona sarunām un telegrammām droši vien pat gaiss sprēgāja starp Pretorijas un Ņujorkas pilsētām.

Strīds turpinājās gandrīz deviņus mēnešus, kamēr to galu galā izdevās nokārtot. Man bija jāsamaksā bijušajam aģentam desmit tūkstoši dolāru, lai novērstu prāvošanos, kas izmaksātu daudz vairāk.

Pa to laiku es ražoju divas filmas mēnesī un biju izdevis pavisam 54 000 mārciņas, ko sedzu no personiskiem līdzekļiem, kas iegūti no dažādiem avotiem. Vajadzēja izpildīt līgumu ar mākleriem, viņiem taču nebija daļas par manu strīdu ar bijušo aģentu. Pat ja viņi gribētu man palīdzēt, un es zināju — viņi gribēja, viņi tomēr nespētu neko darīt. Likums to aizliedza.

Beidzot, kad bijušais aģents man vairs nestājās ceļā un arests 110 man izmaksājamās naudas bija atcelts, es pieprasīju mākleriem nekavējoties samaksāt man pienākošos krietni lielo summu — lai nepārtrauktu filmu ražošanu, biju spiests ieķīlāt savus īpašumus,' izlietot Kerolas un Džūnas ietaupījumus un vēl aizņemties no mātes. Sī krietnā dvēsele ieķīlāja savu māju, lai man palīdzētu. Es izlietoju katru peniju, kam vien tiku klāt. Tomēr pats lielākais trieciens bija vēl priekšā. Mani mākleri atbildēja, ka viņi cietuši lielus finansiālus zaudējumus, ko sagādājis kāds neveiksmīgs darījums, un no šī sitiena nespēšot tik drīz atgūties.

Es jutos tā, it kā būtu dabūjis apdullinošu belzienu pa zodu. Izlasījis vēstuli, es vairākas minūtes nebiju spējīgs sakarīgi domāt. Visa drausmās ziņas jēga manā priekšā nostājas kā kareivju nodaļa, kurai tūlīt tiks dota pavēle notiesātā nošaušanai.

Katrs penijs, ko biju nopelnījis dzīves grūtajos gados — un es biju iedomājies, ka visas grūtības jau aiz muguras! — tika ieguldīts «Maiklu» ražošanā.

Mans stāvoklis bija bezcerīgs. Kaut kas bija jādara — un jādara tūlīt, jo sāka pienākt daudzas vēstules ar prasībām samaksāt rēķinus.

Es izbraucu savā mašīnā jūdzēm tālu ārpus pilsētas un tur, mierā un klusumā, neviena netraucēts, ilgi sēdēju un gudroju, ko iesākt. Sēdēju akāciju ēnā, klausīdamies putnu dziesmās un strauta burbuļošanā, un apcerēju savu nākotni, kā to dabas dārzā it bieži tiku darījis arī agrāk. Bija tikai viena izeja: uz laiku jānomierina uzmācīgākie kreditori un pašam jādodas uz Ņujorku, lai pamēģinātu kaut ko panākt savā labā.

Vairums cilvēku, ar kuriem esmu sadarbojies daudzus gadus, izrādījās ārkārtīgi izpalīdzīgi un pretimnākoši.

— Mēs jums uzticamies un zinām, ka jūs izķepurosities, — viņi sacīja, kad es biju atklajis savas kārtis.

Bet citus nekādi neizdevās pielauzt, viņi pieprasīja, lai viņu rēķinus tūlīt samaksā. Vienalga, kā, — bija jādabū nauda, lai norēķinātos ar tiem un samaksātu par braucienu lidmašīnā uz Ņujorku. Arī ģimenei vajadzēja atstāt pietiekami līdzekļus, kamēr es būšu projām. Daudzās telgrammas un telefona sarunas ar maniem filmu mākleriem Ņujorkā, kurās es prasīju samaksāt kaut daļu naudas, neko nepanāca.

Beidzot mans advokāts nosūtīja viņiem telegrammu ar piedraudējumu, ka samaksa tiks piedzīta saskaņā ar noslēgto līgumu. Tūlīt pienāca atbildes telegramma, kurā filmu mākleri lūdza atsaukt prasību un paziņoja, ka bankā manā rēķinā pa telegrāfu pārskaitīti 15 000 dolāru.

Es atsaucu prasību un četras dienas no vietas, dažreiz pat trīsreiz dienā, apjautājos savā bankā, vai nauda ienākusi, un katru reizi skanēja viena un tā pati atbilde: «Nē, mister Maikl, vēl nekā nav, kad būs, mēs jums paziņosim.» Ikreiz, kad mājās iezvanījās telefons, man likās, sirds izlēks no krūtīm. Droši vien tas ir gaidītais zvans! Tomēr nē, es to nesagaidīju.

Bailes, ka filmu mākleri varētu bankrotēt, un tad es pazaudētu visu, urdīja mani cik ātri vien iespējams doties uz Ņujorku, lai glābtu, kas vēl glābjams. Bet kur lai ņem naudu? Tuvi draugi man dažu stundu laikā varētu sagādāt 10 000 mārciņas, bet es biju apņēmies neizmantot viņu palīdzību: ja es izputētu, zudusi būtu arī viņu nauda un es vairs nekad nespētu raudzīties viņiem acīs. Tā kā biju ieķīlājis visu, kas man pieder, es nevarēju piedāvāt nekādu nodrošinājumu.

Neatliekama vajadzība pēc naudas piespieda mani pārdot vienu no maniem automobiļiem. Es aizvedu mašīnu uz kādu automobiļu firmu un, sīki izklāstījis savu stāvokli firmas īpašniekiem — Barnejam un Spaikam Džosiem, mūsu ģimenes seniem draugiem, apvaicājos, vai viņi būtu ar mieru pirkt manu autobusa tipa folks- vāgenu, piemērotu medību ekspedīcijām.

—  Cik jūs par to gribat, Džordž? — Barnejs vaicāja.

—   Es domāju, tas ir savas sešsimt mārciņas vērts.

—  Okei, ienāciet manā kantorī, un es jums iedošu čeku par sešsimt mārciņām, bet jūsu automobili neņemšu.

—   Kāpēc ne? — es stostīdamies jautāju.

—  Tāpēc, ka sešsimt mārciņas jūs varat no manis dabūt tāpat — jūs tās atdosiet, kad varēsiet. Bet autobuss jums vajadzīgs darbam.

Tieši šai laikā, kad mani māca vissmagākās raizes, es īsti apjautu patiesas draudzības lielo vērtību.

Es nevarēju pieņemt Barneja un Spaika augstsirdīgo piedāvājumu. Spītīgi paliku pie sava, un galu galā mēs vienojāmies, ka automobilis paliks viņu pārziņā līdz tam laikam, kamēr es atmaksāšu aizdotās sešsimt mārciņas.

Sidnejs Lībmans, kāds cits labs draugs, padzirdējis par manām nelaimēm, atskrēja pie manis mājā un bez kāda ievada nosauca mani par «sasodītu idiotu».

—   Kā tu domā — kāda velna pēc tev ir draugi? — viņš pukojās un, pirms es paguvu kaut ko iebilst, turpināja: — Ja tev trūkst naudas, varu tev aizdot visus savus ietaupījumus, bez tam es savākšu kopā vēl desmit, divpadsmit zēnu, un tie sametīs katrs pa divsimt mārciņām. Tā tev rīt sanāks jau vismaz trīstūkstoš mārciņas.

—  Tas ir brīnišķīgs piedāvājums, Sid, bet es baidos, ka nevarēšu to pieņemt.

—   Kas nu atkal — kālab ne?

—   Vienkārši tāpēc, ka es nevaru dot nekādu garantiju, un, ja es noeju dibenā, jūs, mani draugi, zaudēsiet savu naudu.

—   Esmu pārliecināts, ka tavas likstas ir pārejoša rakstura un tu drīz atkal tiksi uz kājām, tāpēc gribu piedāvāt visus vajadzīgos nodrošinājumus, — Sids sacīja*.

—   Nē, Sid, diemžēl nevaru tam piekrist.

Līdzīgu piedāvājumu es saņēmu vēl no otra ļoti laba drauga, — savā godprātībā viņš gāja pat vēl tālāk. Viņš piedāvāja ieķīlāt savu māju, lai man palīdzētu, un, kad es atteicos pieņemt šo augstsirdīgo priekšlikumu, viņš izdomāja ko citu. Viņš apsolīja mani iepazīstināt ar dažiem ļoti bagātiem indiešiem, kas riskē aizdot naudu bez garantijām pret augstiem procentiem.

Apdomājies es nolēmu aizņemties no indiešiem pietiekamu summu, lai varētu izmaksāt algas saviem palīgiem, apmierināt dažus neatlaidīgākos kreditorus un vēl atlicināt paredzētajam braucienam uz Ņujorku.

Divās turpmākajās dienās man bija jāpārdzīvo lielākais kauns un pazemojums visā-.manā mūžā.

Prinslo iela Pretorijā, kur atrodas viss vairums indiešiem piederošo veikalu un noliktavu, ir intrigu un romantikas iela, tās uzkrītoši dekorēto veikalu durvīs stāv īpašnieki un aicina iekšā garāmgājējus: «Ienāciet tikai uz brīdi un paskatieties!» Sai ielā pārdod krāsainas segas un lakatus, katlus un pannas, tur skan noslēpumaina mūzika un smaržo reibinošs vīraks. Pa šādiem vīraka piedūmotiem, ar košiem galdautiem un tepiķiem, kašmira šallēm un indiešu izšuvumiem izrotātiem veikaliem mēs staigājām iekšā un ārā, strīdēdamies un kaulēdamies ar īpašniekiem par maksājumiem un procentiem.

No ārpuses ielūkojoties austrumnieciski krāšņajos, mūzikas pieskandētajos veikalos, pat prātā neienāk, ka tajos iemājo tik alkatīgi, cietsirdīgi ļaudis, kas pieprasa savu mārciņu gaļas [6] un gandrīz vienmēr to dabū. Pārmērīgi augstie procenti, ko nāksies maksāt, un izciestais pazemojums iesvēla manī briesmīgu niknumu, bet es arī izjutu ļaunu prieku: ja es izputēšu, man ne silts, ne auksts, ka šie vīri nedabūs savu naudu atpakaļ.

Man izdevās sagrabināt pietiekami daudz naudas, lai sagatavotos lidojumam uz Ņujorku, kam vajadzēja notikt pēc dažām dienām.

Lidmašīnai bija jāizlido no lidostas pulksten vienpadsmitos dienā. Pussešos no rīta Kerola un Džūna pienāca pie manas gultas un teica:

—  Tētiņ, lūdzu, apģērbies un nāc mums līdzi!

—   Uz kurieni? — es vaicāju.

—   Lūdzu, tagad nejautā, tēt, tas būs pārsteigums.

Drīz pēc tam mēs iekāpām manā mašīnā, un meitenes lika braukt uz Svētā Kolumba katoļu baznīcu, kur uz mums gaidīja viens no maniem labākajiem draugiem Džons Hedads. Mana ģimene un Iledads bija norunājuši, ka mācītājs Uords, mūsu draudzes garīdznieks un labs mūsu draugs, noturēs man mesu. Kerola un Džūna lūdzās: «Lai dievs tevi sveiku un veselu atved atpakaļ pie mums un lai tavas raizes drīz beidzas!»

Mēs tad vēl nezinājām, ka Ņujorkas filmu mākleri bija pārskaitījuši man ievērojamu naudas summu dolāros, bet diemžēl aiz pārskatīšanās — uz citu banku. Tā bija likteņa ironija: kamēr es skrapstīju kopā naudu Prinslo ielā, manā rīcībā citā bankā gulēja tūkstošiem mārciņu, ko banka pēc zināma laika notecēšanas gatavojās pārskaitīt manai bankai. Bet, kā par spīti, divas dienas par vēlu.

Manu mākleru finansiālais stāvoklis pa to laiku bija ievērojami uzlabojies, tā ka drīz pēc manas ierašanās Ņujorkā mēs sekmīgi nokārtojām visus darījumus; tagad es atkal biju turīgs vīrs, un nesenā drūmā pagātne šķita izgaisusi kā ļauns sapnis.

Es atstāju Ņujorku — man kabatā bija līgums vēl par divdesmit sešām filmām — un lidoju uz Londonu. Tur ar abu mākleru palīdzību, kuri sūtīja man līdzi savu pārstāvi, man izdevās pārdot «Maiklus» par diezgan lielu naudu kādai televīzijas komercsabiedrībai. Tad es telegrafēju Džonam Hedadam, lai viņš ierodas pie manis Londonā; mēs aizlidojām uz Briseli, kur apmeklējām Pasaules izstādi, pēc tam uz Parīzi, tur sastapāmies ar mācītāju Uordu, kas bija te ieradies no Pretorijas pavadīt atvaļinājumu; uzturējāmies Parīzē dažas dienas, tālāk lidojām uz Romu un Beirutu.

Kaut gan es Beirutā ierados jau piekto reizi, atkalredzēšanās ar radiniekiem, kuri pilnā skaitā bija atnākuši mūs sagaidīt, mani galīgi nomocīja. Mati man bija sajaukti, seja notraipīta ar dažādu nokrāsu lūpu zīmuļiem, vaigi smeldza no saskares ar neskūtām sejām, pleci slapji no prieka un laimes asarām. Šie ļaudis ilgojas sastapties ar katru, kas kaut tikai attāli bijis saistīts ar viņu mīļajiem, kuri atstājuši veco dzimteni pirms daudziem gadiem, daļa — uz neatgriešanos. Man pašam aug divas meitas, tāpēc es it labi varu iedomāties, ko pardzīvoja mans vectēvs un vecmāmiņa, kad mans tēvs aizveda viņu septiņpadsmitgadīgo meitu uz Āfriku, par kuru toreiz tik vien zināja, ka tur mīt plēsīgi zvēri un naidīgas iezemiešu ciltis. Lai gan mana mate pēc piecpadsmit gadu prombūtnes apmeklēja Libānu, savus vecākus viņai vairs nebija lemts ieraudzīt.

Džons bija pirmais no Hedadu dzimtas, kurš atgriezās Libānā pēc tam, kad viņa tēvs kopā ar saviem vecākiem gandrīz pirms sešdesmit gadiem bija atstājis dārgo dzimteni. Arī viņa radinieki bija ieradušies viņu sagaidīt, un tā tikai no mūsu abu dzimtām vien salasījās gandrīz pilna lidosta.

Nakamās piecas dienas un naktis aizpildīja vīns, dziesmas un ciemošanās. Mūsu cienījamo dzimtu locekļi izšķērdīgā viesmīlībā centās mūs izklaidēt no saules lēkta līdz rietam. Dienā mans brālēns Habibs vadāja mūs savā mašīnā uz daudzām ievērības cienīgām vietām, starp citu, arī uz Biblosas drupām un uz visā pasaulē slavenajām Bālbekas drupām, kuru vecumu skaita no 100. gada p. m. ē. un kur trīsdesmit pēdu augstumā paceļas Bāla tempļa kolonnas kā pagājušo varenības laiku simbols.

Sa* neaizmirstamajā Beirutas apmeklējumā es vēlreiz pārliecinājos, cik kontrastaina ir šī Libānas galvaspilsēta — tajā ir gan modernas celtnes, gan senlaicīgas drupas; tagadne te mijas ar pagātni, un savā pirmatnējā veidā, te saglabājušies daudzi libāniešu paradumi un tradīcijas. Beirutā jau senās feniķiešu valsts laikā bija viena no tās ievērojamākajām kopienām. Sīs senas pilsētas ielās mēs sastapām ļaudis, kas pieder pie dažādām rasēm, dažādām konfesijām un reliģijām.

Cauri troksnim, ko radīja nebeidzamās mašīnu straumes, skaļi klaigāja tirgotāji, piedāvādami savas preces, un no musulmaņu mošeju minaretiem, atbalsodamās šaurajās ieliņās, muedzinu balsis aicināja ticīgos uz lūgšanu.

Mēs apskatījām slavenos Libānas ciedrus, kas, spītēdami dabas spēkiem, tur aug kopš neminamiem laikiem. Bībeles laikos Libānas kalnu nogāzes bija apaugušas ar šiem varenajiem kokiem. Ķēniņš Zālamans tos lietoja celtniecībā, šodien atlikušas tikai nedaudzas birzis, un libānieši tas tagad sargā kā acuraugu.

Džons Hedads bija daudz dzirdējis par brīnišķīgajiem izšuvumiem, kokgriezumiem un inkrustācijām, ko darina aiz robežas Damaskā, un viņš ierosinaja braukt turp un nopirkt dāvanas mūsu sievām un bērniem. Viņam arī ļoti rūpēja iegādāties pāris spēļu galdiņu tēvam un brālim. Parbraucot Libānas un Sīrijas robežu, mēs apjautājāmies Libānas muitas ierēdņiem, vai drīkstam atpakaļbraucienā paņemt līdzi pāris spēļu galdiņu. Mumš tika paskaidrots, ka pret to nevar būt nekādu iebildumu, ja vien, atgriežoties no Damaskas, pirkums tiek uzrādīts muitas deklarācijā.

Damaskā mēs saklaušinājām kādu vecu sīriešu amata meistaru, kura dzimta jau daudzās paaudzēs bija nodarbojusies vienīgi ar spēļu galdiņu darināšanu;

galdiņi atgādināja saliekamus šaha galdiņus. Arī šis vīrs bija mantojis seno dzimtas amata prasmi un centās mums iegalvot, ka nekur visā pasaulē mēs neatradīsim tādus galdiņus, kas botu līdzvērtīgi viņa darinājumiem. Tie patiešām bija lieliski galdiņi. Vēl nekad nebiju sastapies ar tik smalku meistarību. Sīciņos ziloņkaula, melnkoka, perlamutra un sandalkoka gabaliņus izgriežot un inkrustējot, viņš droši vien pavadījis daudzas stundas pacietīgā darbā, tomēr galdiņu cenas bija pārsteidzoši zemas. Pēc daudzām saldās turku kafijas tasēm un pāris dūmiem no turku ūdenspīpēm, kas tika noliktas mums blakus, kad mēs sēdējām sakrustotām kājām uz tepiķiem klātas grīdas, pirkums bija nodarīts. Pabraukājušies pa brīnišķīgo pilsētu, devāmies atpakaļ uz Beirutu.

Kad sasniedzām robežu, atklājās, ka tur pastiprināta modrība un sperti stingri piesardzības soļi. Divsimt metru no Libanas muitnīcas un ieceļošanas biroja ēkas mūsu mašīnu apturēja karavīri ar uzspraustiem šauteņu durkļiem un mašīnpistolēm un mūs pašus aizveda uz muitas kantori. Tur mūs pārmeklēja un izjautāja. Pamatīgi tika pārmeklēta arī mašīna un konfiscēti spēļu galdiņi.

Mēs ar Džonu protestējām arābu valodā un paskaidrojām, ka no rīta kāds muitas ierēdnis mums mutiski deva atļauju galdiņus ievest. Bet nelīdzēja nekādi paskaidrojumi, mums atbildēja vienīgi «Mumnooh», kas nozīmēja: «Nav atļauts.»

—   Kas ir jūsu priekšnieks? — es jautāju.

—   Viņš nav darbā.

—   Lūdzu, es gribētu viņu sastapt.

Pēc ilgiem strīdiem mums negribīgi norādīja uz netālu ēku, kas izrādījās virsnieku dzīvojamā māja. Tur mūs stādīja priekšā glīta izskata jaunam vīrietim, kurš sevi nosauca par muitas dienesta priekšnieku. Izklāstījām savu vajadzību un pēc garu garām runām dabūjām atļauju ņemt līdzi divus no mazākajiem galdiņiem, bet mums paskaidroja, ka četri lielākie paliekot konfiscēti.

Tas mūs ārkārtīgi satrauca: bijām nobraukuši tik daudz jūdžu, izdevuši lielu naudu — un tagad mūsu skaistie galdiņi tiek konfiscēti. Piepeši man radās kāda ideja.

—   Vai jūs spēlējat tauli'? — es pajautāju.

Smaidīdams priekšnieks atbildēja apstiprinoši.

—   Nu labi, ja jūs esat šīs spēles entuziasts, un es domāju, jūs tāds esat, tad man būtu kāds priekšlikums, — es bildu.

—   Kāds tad? — viņš piesardzīgi vaicāja.

—   Mans draugs, — es sacīju, rādīdams uz Džonu, — spēlē tauli tik labi kā reti kāds. Ja ir patika, saspē- lējiet vienu partiju ar viņu. Ja jūs uzvarēsiet, varat paturēt visus galdiņus. Ņemiet tos ar mūsu svētību. Bet, ja paspēlēsiet, jums jāatdod mums visi nopirktie galdiņi.

Mans izaicinājums laikam bija atmodinājis muitas priekšniekā cīņas garu, jo viņš ilgi un sirsnīgi smējās, tad sacīja:

—   Mani draugi, mūsu darbā reti gadās sastapt tādus cilvēkus kā jūs, kuriem piemīt sportisks gars. Tāpēc es ar prieku pieņemu jūsu priekšlikumu.

Sai robežpostenī bija seši vīri. Viens no viņiem palika sardzē pie ieejas vārtiem, bet pārējie četri nostājās priekšniekam aiz muguras un vēroja, kā viņš mērojas spēkiem ar Džonu. Es nešaubījos, ka Džons uzvarēs, jo viņš patiešām ir izcils spēlētājs.

Arī priekšnieks izrādījās lielisks spēlētājs, labāku pretinieku Džonam būtu grūti atrast. Spēle ritēja ar mainīgām sekmēm gan vienai, gan otrai pusei, bet pašās partijas beigās Džons piepeši savirpināja sev virs galvas mazo ādas kārbiņu ar metamiem kauliņiem, kaut ko murminādams afrikāņa valodā. Tad viņš izmeta kauliņus uz galda. Visi stāvēja kā sastinguši, kamēr mazie, baltie kubiņi ripoja pa skaisti inkrustētā galdiņa virsmu, atsitās pret apmali, atlēca atpakaļ centrā, apstājās un atklāja divus sešniekus. Mans brālēns un es, stāvēdami Džonam aiz muguras, sirsnīgi uzsitām viņam -uz pleca un skaļi viņu apsveicām.

Priekšnieka līdzjutēju sejās parādījās neapmierinātība, jo viņi noteikti bija sagaidījuši, ka uzvarēs priekšnieks un guvums tiks sadalīts starp visiem.

Džons vēlreiz atkārtoja savas noslēpumainās izdarī-

1 Tā Libānā sauc kādu galda spēli, kas līdzīga ričuračam.

bas un otrreiz izmeta divus sešniekus, līdz ar to viņš spēlē bija vinnējis.

Mazajā telpā piepeši sacēlās neiedomājams troksnis. Rībēja uz cementa grīdas apgāzti krēsli. Skaļas balsis asi nopēla vairākus neizdevušos priekšnieka gājienus. Bet Džons savāza spēļu galdiņu un lepni, kā jau uzvarētājs, izgāja no istabas.

Pēc piecpadsmit minūtēm visi mūsu spēļu galdiņi bija kārtīgi nokrauti mašīnas pakaļējā sēdeklī un mēs, pabraukuši garām sargpostenim, šķērsojam robežu, lai atgrieztos Beirutā , ..

Mēs ar Džonu nolēmām ar nākamo lidmašīnu atstāt Beirutu. Taču tas izrādījās viegli pasakāms, bet ne tik viegli izdarāms. Turpmākajām septiņām dienām visas biļetes uz lidmašīnām, kas atstāj Beirutu, bija izpār- dotas. Mums atlika vienīgi gaidīt savu kārtu garajā pasažieru sarakstā …

—   Kamēr esam pilsētā, mēs varētu pastaigāt pa veikaliem un nopirkt dāvanas, ko ņemt līdzi, — Džons ieteica.

—  Ta ir laba doma, bet es šaubos, vai veikali ir atvērti. Tomēr izmest kādu līkumu varētu. Varbūt kaut ko atrodam.

Mēs staigājām pa gandrīz tukšajām ielām turpat veselu stundu, bet neko nedabūjām. Gribējām jau izsaukt taksometru, kad, bremzēm čīkstot, ietves malā apstājās Habiba mašīna.

—  Kādā ellē jūs abi bijāt iekrituši? — viņš sauca. — Es jūs it visur izmeklējos.

—   Staigājām apkārt, meklēdami, kur var nopirkt dažus suvenīrus, bet atvērti ir vienīgi kafijas veikali un restorāni.

Habibs brīdi padomāja, tad teica:

—   Kāpiet iekšā. Man ir draugs, kam pieder dārglietu veikals. Viņš ar jums patirgosies arī aiz slēgtām durvīm.

Habibs aizveda mūs uz Sehat el Borge — galveno laukumu, pašā pilsētas centrā. Mēs novietojām automašīnu un nogājām kājām ap divsimt metru līdz Souk el Siyegeen — Juvelieru ielai, kur atradās Habiba drauga veikals. Dzelzs režģis tikai daļēji bija nolaists priekšā veikalam, iekšā spīdēja gaisma.

— Viņš ir iekšā, — Ilabibs sacīja.

Ilabibs pieklaudzināja pie režģa, un mēs pagaidījām, kamēr tas no iekšpuses tika piesardzīgi pavilkts uz augšu. Mūsu skatieniem atklājās mazītiņš veikaliņš, līdzīgs dārglietu šķirstam, pilns ar skaistām zelta rotaslietām — roku darinājumiem.

Pagāja zināms laiks, kamēr mēs visu apskatījām un izvēlējāmies, ko pirkt. Samaksājām un gribējām jau iet projām, kad juvelieris palūdza Habibu ceļā uz mājām paķert viņu mašīnā līdzi. Juvelieris iznāca reizē ar mums. Piecas dienas vēlāk mēs iekāpām Libānas aviosabiedrības lidmašīnā, kas mūs aizveda uz Har- tumu. Tur pārsēdāmies angļu lidmašīnā un izlidojām uz Johanesburgu; mājās pārradāmies septiņpadsmitajā maijā — tieši īstā laikā, lai svinētu manu dzimšanas dienu.

Tā nu es biju atgriezies Dienvidāfrikā pie savas mīļās sievas un bērniem, ar kuriem pēc daudziem kopējiem piedzīvojumiem biju uzņēmis filmu sēriju «Maiklu ģimene Āfrikā». Tie bija lieliski safari, tiesa, ne katrreiz tādi, kādus es būtu vēlējies. Galu galā es tomēr guvu panākumus neierastajos Anglijas un Amerikas izklaidēšanās pasaules džungļos un atvedu sev līdzi nevis ziloņkaulu vai zvērādas, vai biltongu, vai brīnišķīgas atmiņas, bet gan slavu un bagātību.

Tomēr šī pasaule ar saviem darījumiem un līgumiem, un vīriem, kuriem sirdis cietas kā akmens, nav mana pasaule, un es jūtos laimīgs, ka esmu no turienes projām. Mani nebaida briesmas — es daudz labprātāk piedzīvotu brīdi, kad pašķiras dzelzskoku biezoknis un parādās uzbrūkošs zilonis, nekā to sarūgtinājumu,, kad aroda biedrs, kuram esi uzticējies, nolaupa tev tava darba augļus. Lauva ar asajiem zobiem, plēsīgajām ķetnām un karalisko drosmi sagādā sev iztiku ar daudz tīrākiem paņēmieniem nekā izmanīgās žurkas civilizācijas betona džungļos. Pat pretīgais krokodils, kas gozējas saulē, nekad neizliekas, ka viņš ir tavs labākais draugs.

Tagad atkal esmu atgriezies Āfrikas plašumos. Esmu atkal kinostudijā, kuras sienas ir biezie meži un necaurejamie džungļi, jumts — spilgti zilā debess, bet dekorācijas apgaismo mūžīgās dzīvības spīdeklis. Esmu atkal pie aktieriem, kas cēli soļo pa saules pielietajiem līdzenumiem un klusu kā nāve zogas klāt laupījumam.

Paies laiks, modernās pasaules studijas izies no modes un novecos, tās vajadzēs pārbūvēt un iekārtot no jauna. Aktieri kļūs veci un nevarīgi un vairs nespēs skatītājus aizkustināt līdz asarām, nedz arī likt viņiem smieties. Bet manā studijā — manā Āfrikā mainīsies vienīgi dekorācijas. Tās aktieri nekad nek|ūs veci un vienmēr tēlos savas lomas tikpat skaisti un graciozi, ar to pašu spēku un niknumu, kā tas bijis agrāk, ir šodien un būs vienmēr arī nākotnē. Viņi man līdzējuši iegūt to laimi, ko dod ne tikai panākumi, bet vispirms sevis piepildīšana. Āfrikā allaž esmu izjutis šo dziļo apmierinājumu.

Es priecājos par saviem panākumiem, kas materiāli nodrošinās manu ģimeni un mani pašu, kad būšu pārāk vecs, lai dotos safari, — kad pietrūks ātruma un veiklības, lai ar ašu, labi tēmētu šāvienu no mauzera atvairītu draudošo nāvi. Esmu priecīgs arī par to, ka tagad mierīgi varu aizmirst piesmēķētās telpās nevērtīgi izšķiestās dienas un smacīgos naktsklubos aizvadītos vakarus.

Es atkal atgūšu miera un brīvības izjūtu, ko sniedz ceļojumi mežonīgajos apvidos, ap mani būs sen iepazītie un iemīļotie skati un skaņas; es baudīšu zvaigžņotu vakaru svētlaimi pie dziestoša ugunskura ar sarkanām, plēnošām oglēm. Tad pa apli no rokas rokā tiks pasniegts viskijs, risināsies labas, biedriskas sarunas, bet ārpus šī draudzīgā loka virmos miljoniem skaņu — manas Āfrikas naksnīgās skaņas, saplūzdamas kopā noslēpumainā simfonijā, par kuru jaukākas nav visā pasaulē.

PĒCVĀRDS

Starp daudzajām pēdējos gados iznākušajām grāmatām par Āfriku «Maiklu ģimene Āfrikā» ieņem īpašu vietu. Daudzi no mums redzējuši Maikla filmu «Likteņa tamtami», par kuras uzņemšanu jo plaši pastāstīts šai grāmatā. Filma saistījusi preses uzmanību, un kinoapmeklētāji to noskatījušies ar neatslābstošu interesi.

Tagad, kad iznākusi Džordža Maikla grāmata, mums radusies iespēja vēlreiz sev iztēloties pasakaini skaistās Āfrikas dabas neatkārtojamo lieliskumu un, salīdzinot grāmatu «Maiklu ģimene Āfrikā» ar filmu «Likteņa tamtami», saskatīt tās raksturīgās īpatnības, kas piemīt divām tik atšķirīgām dzīves mākslinieciskā attēlojuma formām, kādas ir literatūra un kino.

Sižeti filmai un grāmatai ir līdzīgi, tomēr arī daudzējādā ziņā atšķirīgi. Grāmatā uzzinām, ka Maikls izšauj tikai pāris reižu — un tad arī vienīgi galējas nepieciešamības gadījumā vai arī glābjot kādu dzīvnieku no plēsīga zvēra. Kinokamera Maiklam gandrīz pilnīgi aizvieto šauteni.

Autors mūs aizved Āfrikas plašumos, studijā, «kuras sienas ir biezie meži un necaurejamie džungļi, jumts — spilgti zilā debess, bet dekorācijas apgaismo mūžīgās dzīvības spīdeklis». Mūsu priekšā Āfrika, kur var ieraudzīt visneparastākos skatus: lauvas brīvi kāpj augšā pa pamestas mājas kāpnēm, attupstas uz jumta un neatdarināmā cienībā vēro apkārtni; ziloņu pulki ierodas dzeršanas vietā; ūdenī atpūšas liels nīlzirgu bars; veidā klejo milzīgi pulki visdažādāko Āfrikas antilopju …

Daudzi skatītāji atcerēsies filmā «Likteņa tamtami» lieliski uzņemtās epizodes — niknās cīņas laupījuma dēj starp gepardu un lauveni un pēc tam starp gepardu un ērgli; neparasto atgadījumu ar Džūnu, kas, nepiesardzīgi attālinājusies no pārējiem ģimenes locekļiem, tik tikko nekļūst par krokodila upuri. Tikai izšķirošajā acumirklī Maikla karabīnes lode izglābj viņai dzīvību. Neaizmirstama ir arī komiskā epizode, kad tiek sagūstīts mazais, četrgadīgais zilonītis, kuru ar lielām pūlēm izdodas izkustināt no vietas.

Tas viss meistarīgi attēlots arī grāmatā «Maiklu ģimene Āfrikā». Grāmatas valoda skaidra, dinamiska, tā saista lasītāju no pirmās līdz pēdējai lappusei.

Ar lielu sirsnību un siltumu Maikls runā par vietējiem iedzīvotājiem.

Grāmatā iekļautas brīnišķīgas leģendas, ko autoram pastāstījuši viņa afrikāņu draugi. Ne vienu reizi vien Džordžs Maikls nodevies pārdomām par Āfrikas cilšu senajiem ticējumiem. Maikls ir pārliecināts, ka plašajā Āfrikas kontinentā kādreiz eksistējusi civilizācija, varbūt pat senāka par feniķiešu, ēģiptiešu un grieķu civilizāciju. Sīs senās civilizācijas atliekas ceļotāji vēl arvien sastop daudzās kontinenta daļās.

Kaut gan autors jūt dziļas simpātijas pret mūsdienu. Āfrikas iezemiešiem, tomēr jautājumā par Dienvidāfrikas iekarošanu, ko paveica baltie kolonisti, viņš pieslejas buržuāziskajiem vēsturniekiem, kuri fortrekeru virzīšanos uz ziemeļiem novērtējuši kā pozitīvu parādību.

īstenībā būru, bet pēc tam britu iespiešanās zulu un •citu iezemiešu cilšu teritorijās noveda pie Āfrikas tautu ekspluatācijas un pakļaušanas eiropiešu imperiālismam. Kā zināms, iekarotājiem tikai pēc daudziem asiņainiem kariem izdevās uzvarēt zulu ciltis un nostiprināties viņu zemē.

Āfrika ar savu seno kultūru, lieliskajiem ļaudīm un daudzveidīgo dabu glabā sevī nenovērtējamās bagātības. Saudzīga attieksme pret šīm bagātībām ir visas cilvēces pienākums.

Kā izpaužas saudzīga attieksme pret Āfrikas dzīvnieku valsti? Daļēju atbildi uz to dod Maikla grāmata.

Agrāk medību ekspedīcijas Āfrikā rīkoja galvenokārt nolūkā iegūt medību trofejas, tādējādi notika strauja dzīvnieku skaita samazināšanās, tagad turpretī safari dodas gandrīz vienīgi tikai ar fotoaparātu un kinokameru. Viens 110 šādu safari pionieriem bija Maikls.

Saprātīga Āfrikas dabas izmantošana un faunas_bagātību aizsardzība ir ārkārtīgi svarīga. Lielajiem Āfrikas zvēriem, it īpaši nagaiņiem, joprojām ir liela nozīme — tic nodrošina ar olbaltumvielām vietējo iedzīvotāju pārtiku. Daudzos Āfrikas rajonos cece mušas dēļ pagaidām nevar plaši izvērst mājlopu turēšanu. Savvaļas nagaiņiem turpretī cece muša nekaitē. Pret dzīvniekiem jāizturas saudzīgi un ar saprātu. Tikai tad savvaļas dzīvniekus varēs saglabāt un izmantot.

Nav nejaušība, ka, nodibinoties jaunām, neatkarīgām Āfrikas valstīm, to valdības tūlīt pievērsa uzmanību dabas aizsardzībai, faunas aizsardzībai. Tiek izstrādāta starptautiska Āfrikas dabas aizsardzības harta. 1963. gadā Kenijas valdība šai jautājumā publicēja īpašu deklarāciju. Jaunās Āfrikas valstis pievērš arvien lielāku uzmanību pasaulslaveno rezervātu saglabāšanai un tālākai attīstībai. Dabas un tās resursu starptautiskā aizsardzības apvienība noturējusi konferences Bu- kavā, Arušā un Nairobi, lai apspriestu Āfrikas dabas aizsardzības problēmas.

Paunas aizsardzība ir steidzoša un neatliekama. Šodien Āfrikā vēl ir daudz savvaļas dzīvnieku, kaut arī to ir mazāk, nekā bija vakar, bet kā būs rīt? Mūsdienu ieroču un transporta tehnika, ja to neracionāli izmanto, visīsākā laikā var iznīcināt faunas bagātības.

Maikla grāmatas vērtību nosaka ne tikai Āfrikas krāšņās dabas tēlojumi un plašais izziņas materiāls par dažādo dzīvnieku dzīvi, bet arī humānā prasība saglabāt Āfrikas faunu visai cilvēcei; autors parāda arī ceļus, kā to panākt.

Bioloģijas zinātņu doktors G. Dementjevs un O. Gusevs (no krievu izdevuma)

SATURS

Karjera par sešpensu…………

Celuloīda džungļi………………

Mēs filmējam Āfrikā ….

Gorongoza …………………..

Piedzīvojums pamestajā mājā

Pie Lundi upes……………..

Pa zvēru taku………………..

Svešinieks nometnē ….

Kalns………………………….

Dulburis………………………

Safari fortrekeru furgonā . .

Atpakaļ uz celuloīda džungļiem

Pēcvārds

Džordžs Maikls MAIKLU ĢIMENE AFRIKA

Redaktore I. Kalnciema, Māksi, redaktors A. Lipins. Tehn. redaktore D. Pastare. Korektore A. Gintere.

Nodota salikšanai 1973. g 10. oktobrī. Parakstīta iespiešanai 1974. g. 14. janvārī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 3, formāts 84X!08'/3 i. 6.25 fiz. iespiedi.; 10,5 uzsk. iespiedi.; 10.66 izdevu. 1. Metiens 45 000 eks. Maksā 44 kap. Izdevniecība «Liesma», Rīgā, Padomju bnlv. 24. lzdevn. Nr. 262S2J2I72. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecibas lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pašūt. Nr. 546.

1 Afrikaans (hol. vai.) — Dienvidāfrikas valoda, izveidojusies no 17. gs. holandiešu kolonistu lietotās valodas, vēl tagad ļoti līdzīga holandiešu valodai. (Tulk.)

' chipendale (angl.) — 18. gadsimta mēbe|u stils. (tulk.)

[6] teiciens no v. .Šekspīra komēdijas «Venēcijas tirgotājs». Seit lietots ar nozīmi «asinsnauda». (Tulk.)

Content

Maikls Džordžs Maiklu ģimene Āfrikā

KARJERA PAR SEŠPENSU

PIEDZĪVOJUMS PAMESTAJĀ MĀJĀ

PIE LUNDi UPES

PA ZVĒRU TAKU

SVEŠINIEKS NOMETNE

KALNS

DULBURIS

SAFARI FORTREKERU' FURGONĀ

ATPAKAĻ UZ CELULOĪDA DŽUNGĻIEM

PĒCVĀRDS

SATURS