Ananjans Vahtangs

Mednieka stāsti

Vahtangs Ananjans

Mednieka stāsti

.

STĀRKI

1

Armēnijas Padomju Sociālistiskās Republikas galvaspilsēta Erevāna tagad ir liela pilsēta ar skaistiem namiem, platām, asfaltētām ielām un laukumiem, ar dārziem un parkiem, skolām un augstākajām mācību iestādēm, teātriem.

Tāda Erevāna ir kļuvusi padomju varas gados. Agrāk, manā tālajā bērnībā, tā bija putekļaina Austrumu pilsētiņa ar likām un šaurām ieliņām starp augstiem mūriem, aiz kuriem slēpās zemas jo zemas laukakmeņu mājeles. Pa stabiem, kas balsta ēnainas terases segumu, vijas vīnogulāju stigas un, tikušas uz jumta, karājas no tā lejup kā mežģīnes. Ap māju aug zīdkoki un persiki, kas pavasaros zied sarkaniem ziediem. Pa sētu staigā vistas, kūtiņā Id telēns…

Tāda mūs sagaidīja Erevāna, kad atbraucu tur ar māsas ģimeni no Sevana krastiem.

Pilsēta, putekļi… Kur mūsu spirdzinošās aizas, zaļās pļavas, trokšņainās, nevaldāmās kalnu upītes?,..

Vienīgi Ararafs man šeit sagādā prieku. Tas vienmēr ir manā acu priekšā. Augstās virsotnes ietiecas debesu zil- gmē, to sniegiem klātās cepures saplūst ar mākoņiem. Katru rītu sajūsmināts un apburts es tīksminos par Ara- ratu.

Redzu to gan baltā mākoņu čalmā, gan tinušos pelēki violetā dūmakā, kā arī gandrīz pazudušu melnos, draudīgos padebešos. Bet dažreiz skaidras, dzidrās dienās tas stāv man pretī kā svēts mūžvecs sirmgalvis, iegrimis dziļās domās…

Erevānā mani bezgala valdzina vēl kaut kas. Tās ir brinum augstās, zaļām svecēm līdzīgās papeles un milzīgās ligzdas to galotnēs. Ligzdās mierīgi un nekustīgi allaž uz vienas kājas stāv stārķi.

Pie murns, kalnos, nebija nedz papeļu, nedz stārķu. Taču pavasaros un rudeņos tic bariem vien lidoja pāri kalniem, nostiepuši lejup garās, tievās kājas. Cik bieži, ar skatienu pavadīdams gājputnu barus, es biju domājis: kurp tie lido, kur vij savas ligzdas?,., Tātad tas ir šeit!…

Izbārstu zem kokiem maizes drupatas, un stārķi nolaižas tās uzknābāt.

Kaut varētu ielūkoties kādā viņu ligzdā! Tā gribētos apskatīt stārķu olas — cik tās lielas, kādā krāsā… Droši vien tās ir daudz lielākas nekā klijām, kuru olas mēs ar draugu Akopu reiz kalnos atradām koka galotnē ligzdā.

Tomēr mans jaunais draugs erevānietis Ašots brīdina:

— Nemaz nemēģini! Tu laikam domā, ka stārķi vienmēr ir tik miermīlīgi? Tiklīdz tu aiztiksi ligzdu — tie knābs un nometis tevi no koka!…

, Es paklausīju, jo atcerējos, kā klija reiz bija uzbrukusi Akoparri. Bet stārķi taču ir daudz lielāki par klijām,..

Mēs ar Ašotu ļoti sadraudzējāmies.

Skrienam abi lejā aizā, kur mutuļo Zanga, peldamies, ķeram zivis un sildāmies krastā uz akmeņiem. Kad nākam atpakaļ, es vienmēr iegriežos pie Ašota.

Agronoma Aivazjana — Ašota tēva mājiņa stāv Zan- gas labajā krastā uz pašas klints. Mājiņai visapkārt ir augļu dārzs, bet pie terases gluži kā dvīņu māsas stāv divas slaidas papeles.

Vienā no šīm papelēm katru pavasari divi stārķi atjaunoja ligzdu un perēja mazuļus.

Stārķi bija tā pieraduši pie cilvēkiem, ka pavadīja augas dienas pagalmā bērnu, vistu, suņa un kaķa sabiedrībā. Putniem bija garas, ļodzīgas kājas un milzīgi knābji, ar kuriem tie aizdzina vistas un atņēma tām ēdienu.

Kad pienāca perēšanas laiks, viens stārķis palika ligzdā un sildīja ar savu ķermeni olas, bet otrs devās meklēt barību. Tomēr arī tad, kad putnēni jau bija izšķīlušies, vecie stārķi pēc kārtas sargāja, lai viņu mazulīšus nenozagtu ērglis vai čūska vai draiskuļi paši, aizrāvušies rotaļā, neizkristu no ligzdas.

Tās dienas, kad stārķi sāka mācīt savus putnēnus lidot, agronoma Aivazjana bērniem bija īsti svētki, Ašots tad vienmēr atskrēja pēc manis, un mēs aizrautīgi vērojām stārķus.

Ar pirmajiem rītausmas stariem pamodās stārķu tēvs. Nostājies uz vienas kājas, rupjā balsī noteica «kaf-kaf» un pagrūstīja ar milzīgo knābi putnēnus, aicinādams būt uzmanīgiem. Tad viņš uzlidoja dažus metrus virs ligzdas un, vēzēdains milzīgos spārnus, ar uzmundrinošu «kaf- kaf» sauca pie sevis visspēcīgāko mazuli.

Stārķēns kāri izstiepa kaklu, kārpījās, kustināja vārgos spārneļus, tomēr, ieraudzījis visapkārt bezdibeni, baidījās atstāt ligzdu.

Tad stārķu tēvs atgriezās, pateica kaut ko mazulim savā putnu valodā un atkal pacēlās gaisā, sastingdams uz vietas netālu no ligzdas.

Stārķēns nemierīgi triņājās, stiepdamies uz augšu.

Pēc vairākiem mēģinājumiem viņš beidzot pacēlās no ligzdas, uzlidoja virs tās mazu, mazu gabaliņu, pāris reižu ātri savicināja spārnus, bet tūlīt pat noguris vai nobijies atkrita atpakaļ.

Vērodami šo ainu, mēs aiz prieka vai spiedzām.

—   Tēt, kāpēc stārķis liek savam mazulim pacelties tikai taisni virs pašas ligzdas? — Ašots reiz jautāja tēvam.

—   Viņš tā dara tādēļ, lai putnēns, ja tas nepratīs noturēties gaisā, iekristu atpakaļ ligzdā un nesasistos, — tēvs atbildēja.

Patiesi — stārķēns, kurš tobrīd pacēlās gaisā kādu metru virs ligzdas, bezpalīdzīgi notirināja spārnus un kūleņu kūleņiem novēlās lejā tieši savā ligzdā.

Otrā rītā mācības sākās no jauna. Stārķēniem spārni pamazām kļuva stiprāki, viņi drošāk rīkojās ar tiem un, uzlidojuši piecus sešus metrus, vairs nekrita, bet mierīgi nolaidās atpakaļ.

Pēc tam stārķu tēva mācības kļuva sarežģītākas: tagad viņš vairs neuzlidoja virs ligzdas, bet palaidās no tas pāris metru sāņus un, apmetis loku, griezās atpakaļ.

Stārķēns, kaklu izstiepis, nobijies skatījās gan uz tēvu, gan lejā zem klintīm uz šalcošo Zangu. Putnēns sāka saprast, ka jālido prom no ligzdas un, ja viņš tagad nokritīs, glābiņa nebūs.

Taču stārķu tēvs bija pārliecināts, ka viņa mazuļa spārni jau ir pietiekami spēcīgi. Viņš vēlreiz palidoja sāņus, ar uzstājīgu «kaf-kaf» aicinādams stārķēnu sev līdzi.

Mēs stāvējām pagalmā un, elpu aizturējuši, vērojām.

Stārķēns saņēma drosmi, aizlidoja tēvam pakaļ un, apmetis loku, atgriezās ligzdā. Brāļi un māsas sagaidīja viņu ar priecīgām klaigām, bet māte maigi noglaudīja ar knābi viņa spalviņas. Stārķiene glāstīja savu mazuli, un viņas «kaf-kaf» pauda mīlu un mātes lepnumu.

Nākamais loks bija lielāks par pirmo, trešais vēl lielāks, bet ceturto reizi stārķēns apmeta riņķi apkārt visam pagalmam.

Tā citu pēc cita stārķu tēvs iemācīja lidot visus savus bērnus. Tikai ar vienu no viņiem — visbailīgāko — iznāca ilgāka noņemšanās. Lai ari kā tēvs centās gļēvulīti pierunāt, tas neuzdrošinājās pacelties no ligzdas. Tad stārķis aizlidoja uz Ararata ielejas purviem, kur bija varžu ka biezs, un drīz vien bija atpakaļ, turēdams knābī lielu, treknu naģi. Viņš sadalīja to putnēniem. Pašus garšīgākos, mīkstākos gabaliņus stārķu tēvs gādīgi atdeva visdrosmīgākajam dēlam. Bet gļēvulītis, kurš baidījās lidot, gan tajā, gan otrajā dienā tika atstāts bez pusdienām.

Nākamās dienas pievakarē stārķu tēvs atnesa no Zan- gas krastiem mīkstu jo mīkstu pelēku vardi un, nolaidies ābelē netālu no ligzdas, aicināja pie sevis bailuli, uzlūgdams to uz garšīgām vakariņām.

Putnēni, kuri jau bija iemācījušies lidot, knābjus kāri pavēruši, satraukti aizlidoja pie tēva. «Kaf-kaf-kaf» smalkā balstiņā iekliedzās ligzdā palikušais tramīgais stārķēns.

Kaut arī viņu māca briesmīgas bailes, gļēvulis, varcn izsalcis, beidzot pārvarēja mazdūšību un aizlidoja brāļiem un māsām pakaļ pie tēva.

Stārķēni stiepa knābjus pēc garduma, taču šoreiz stārķu tēvs atdeva visu vardi bailulirn, jo bija tieši viņam to atnesis!…

No rīta mācības sākās ar jaunu sparu. Kad visi putnēni bija apmetuši loku ap pagalmu, vecie stārķi pa priekšu un jaunie rindiņā aiz viņiem veica lielo ģimenes lidojumu. Pēc tam visi atgriezās ligzdā.

Kopš tā brīža katru rītu, saulei lecot, notika visas stārķu saimes mācību lidojumi. Tagad vecāki ņēma līdzi stārķēnus gan uz Zangas lejteci, kur bija garšīgas vardes un tārpi, gan arī uz nopļautajiem tīrumiem uzlasīt izbirušos graudus.

3

Jauno stārķu mācību lidojumi gandrīz vienmēr noritēja veiksmīgi. Gādīgie vecāki tikai tad sāka apmācīt savus bērnus, kad bija pārliecinājušies, ka viņu spārni ir kļuvuši pietiekami spēcīgi. Vienu pašu reizi kāds no stārķē- niern, mums pazīstamais bailulis, jau kopš dzimšanas vārgāks par citiem, lidojot nokrita. Par laimi, apakšā trāpījās siena kaudze, un stārķēns novēlās tajā.

Nez no kurienes pēkšņi izlēca saimnieku runcis un jau gribēja sakampt nevarīgo putnēnu, taču vecie stārķi zibens ātrumā metās lejā. Stārķicne aizsedza mazuli ar spārniem, bet stārķu tēvs ar spēcīgo knābi saķēra runci aiz čupra, uzlidoja ar to līdz papeles galotnei un no turienes iemeta runci Zangā.

Labi vēl, ka runcis, ar plunkšķi ieveldamies ūdenī, tūlīt pat atjēdzās un izpeldēja krastā. Pēc tādas vannas viņam vairs ne prātā nenāca stārķēniem kaut tuvumā rādīties.

Kādu citu reizi notika tā.

Izdzirdējuši troksni, mēs ar Ašotu izskrējām pagalmā un ieraudzījām tādu ainu.

Suns riedams skraidīja pakaļ tādai kā melnai auklai, kas locīdamās vijās pa pagalmu. Vistas, kaklus izstiepušas, uztrauktas kladzināja. Runcis, iecirtis ar ķepu pa «auklas» galu, bailīgi ieņaudējās un atlēca atpakaļ. Bet melnā «aukla» locīdamās un šņākdama līda uz priekšu — uz papeles pusi. Tā apvijās ap koku, un stārķēni, galviņas no ligzdas pabāzuši, sāka satraukti čivināt.

Paķēris lāpstu, Ašots metās pie papeles, bet tajā mirklī kā meteors no debesīm" nokrita stārķis. Vispār šis putns ir miermīlīgs, bet, lai tas varētu aizsargāt mazuļus, daba tam devusi kalnu ērgļa spēku un ārkārtīgu niknumu. Kā bumba stārķis triecās pret koka stumbru, un spēcīgs knābja sitiens apdullināja čūsku, kas līda uz ligzdu. Tad viņš satvēra savu indīgo ienaidnieku aiz astes, uzlidoja līdz mākoņiem un nometa rāpuli uz asajām Zangas krastu klintīm,,.

4

Katru rudeni stārķi ar saviem mazuļiem kaut kur aizlidoja, un šķita, ka dārzs ir kļuvis tukšs un skumīgs.

Visi izjuta, ka stārķi ir prom. Gan mums, bērniem, gan pieaugušajiem, šķiet, pat mājas dzīvniekiem bija garlaicīgi bez brinum jaukajiem putniem. Ar ilgošanos visi lūkojāmies uz dienvidiem, uz Araksas ieleju, uz kurieni bija aiztraukušies mūsu sirdīm tik tuvie putni.

Un katru reizi, kad vecajā papelē ligzda kļuva tukša un gājputni pazuda pie pelēkā rudens apvāršņa, agronoms Aivazjans nolūkojās tiem pakaļ un teica:

— Interesanti, kur mūsu stārķi pārziemo? Vai tiem ir vēl citi tādi paši draugi kā mēs? …

Viņa sirds traucās līdzi iemīļotajiem putniem uz siltajām zemēm, uz Beludžistānas tveicīgajiem dumbrājiein, un vēl vairāk uz dienvidiem — uz Indijas okeāna zvēru un putnu pārpilnajiem krastiem, kur pat simt gadu vecs zilonis visā savā mūžā nekad nav redzējis sniegu, kur upēs čum un mudž krokodili un nīlzirgi un meldrāji ir pilni ar tīģeriem, bet džungļi — ar pērtiķiem…

Un tad reiz vecais agronoms lika izgatavot vara caurulīti un iebāza tajā šādu angļu valodā uzrakstītu zīmīti:

Cienījamie nepazīstamie

Agronoms Karapets Aivazjans.

Mēs ar Ašotu pievilinājām stārķu tēvu, noķērām viņu, un Aivazjans piestiprināja putnam pie kājas caurulīti ar tajā ielikto zīmīti, Pēc pāris dienām stārķi aizlidoja uz siltajām zemēm.

5

Šī ziema mums visiem šķita bezgala gara.

Araksas ieleja ir viens no putnu ceļiem, kas saista silto Indijas okeānu ar tālo Ziemeļu Ledus okeānu.

Pavasarim tuvojoties, mēs, bērni, katru rītu uzkāpām uz lēzenā jumta un ilgpilnā nepacietībā raudzījāmies uz dienvidiem, uz pelēko Araksas ieleju un mūžveco, dūmakainā miglā tīto Araratu.

Un kādu dienu, kad no Zangas aizas uzvēdīja pirrnā dzīvinošā pavasara elpa, mēs sapulcējāmies dārzā, plaukšķinājām, lēkājām un dziedājām:

Labdien, stārķi, stārķi, draugs! Klāt tu atkal, stārķi, draugs! Apkārt pavasaris plaukst, Viss mums šķietas liksms, jauks. Mīļais stārķi, nolaidies, Jumta korē apsēdies, Mūsu mājās apmeties, Papelē sev ligzdu vij.,

Vecajai papelei aiz priekiem bija pārsprāguši visi pumpuri un parādījušās pirmās maigās lapiņas: bija atgriezušies tās mīļie, senie draugi un sākuši atkal uzmanīgi, ar mīlestību atjaunot izjukušo mitekli.

Vērodams stārķu rāmo, mierīgo darbošanos, viņu savstarpējās rūpes, agronoms mums teica:

— Paskatieties, ar kādu mīlestību šie putni gādā viens par otru…

Pa ziemu atradinājušies, putni sākumā neuzdrīkstējās tuvoties, taču pamazām kļuva drosmīgāki. Stārķu tēvam pie kājas bija piesieta pazīstamā caurulīte, tikai kaņepāju aukliņas vietā ieraudzījām vara stieplīti.

— Pienākusi atbilde! — agronoms priecīgi iesaucās.

Visi izskrēja pagalmā un satraukti, ar nepacietību vē- roļa, kā vecais agronoms mēģina pievilināt un noķert stārķi.

Todien Aivazjanam neizdevās dabūt caurulīti. Tomēr bija skaidrs, ka kaut kur svešā pusē kādi cilvēki ir saņēmuši un izlasījuši viņa vēstuli.

Stārķi vismazāk baidās no bērniem. Ašotam toreiz bija deviņi desmit gadi, un stārķis viņam jāva pienākt tuvāk. Ašots sāka pievilināt stārķi ar garšīgiem cepuma gabaliņiem. Putns tos izķēra viņam no plaukstas, taču pats rokās nedevās. Tikai nākamajā dienā pēc vairākiem neveiksmīgiem mēģinājumiem Ašotam beidzot izdevās noķert stārķi un noņemt tam no kājas caurulīti. Viņš iedeva to tēvam.

Aivazjans atskrūvēja caurulīti un izņēma no tās biezu papīra lapiņu. Skaidrā rokrakstā uz tās angļu valodā bija rakstīts*

Erivaņā, Armēnijā. Misteram Aivazjanam.

Cienījamais mister Aivazjan!

Saņēmām Jūsu vēstuli un esam bezgala priecīgi par iespēju ar Jums iepazīties. Neraizējieties par Jūsu stārka likteni. Katru ziemu viņš viesojas pie mums Kalkutā, Indijā, pilsētas slimnīcas pagalmā blakus armēņu koledžai. Viņš man, manai sievai, kura, tāpat kā Jūs, ir agronome, un mūsu dēlēnam, kurš mācās skolā, ir tikpat tuvs kā Jums. Mana sieva, izmantodama Šo lielisko gaisa pastu — Ķalkuta—Erivaņa, sūta Jums atlasītas augstvērtīgas indiešu tabakas sēklas, lūdz Jās tās iesēt un ieaudzēt šo tabaku Jūsu dzimtenē. Katru reizi, kad to smēķēsiet, atcerieties mūs, tālos paziņas.

Ķalkutas pilsētas slimnīcas vecākais ārsts Dr. Džons Stenlijs.

Vecais agronoms aiz uztraukuma pat piesarka. Viņš izvilka dziļāk caurulītē iebāztu ziloņkaula kārbiņu, kas bija tik maza kā pupa, bet pilna ar burvīgās indiešu tabakas sēklām.

—- Ašotik, iesēj tās siltumnīcā un parūpējies par to kopšanu, — viņš teica dēlam.

Sajā dienā agronoma mājās bija svētki.

Telegrāfa līnija, kas savienoja Eiropu ar Indiju, gāja pāri Armēnijai.

Karapets Aivazjans, priecīgi satraukts, ar doktora Sten- lija vēstuli rokā iesteidzās telegrāfa kantorī un nosūtīja telegrammu:

Kalkuta, Indija, pilsētas slimnīca, doktoram Džonam Stenlijam. Saņēmām Jūsu vēstuli un pateicamies Jums. Šodien iesēsim tabaku, paldies misis Stenlijai. Mūsu draugi atgriezušies dzīvi un veseli un atjauno savu ligzdu.

Spiežu Jūsu roku. Karapets Aivazjans.

Vasarā Aivazjans nosūtīja otru telegrammu.

Šodien mums ir svētki, mister Slenlij. Slārkēni pirmo reizi piedalās ģimenes lidojumā, gatavojas doties pie Jums.

Pēc trim dienām no doktora Stenlija atnāca atbilde.

Esam gatavi sagaidīt mīļos draugus.

Vecais agronoms bija neizsakāmi priecīgs. Sakari ar tālo, nepazīstamo ārstu viņu aizkustināja līdz sirds dzijumiem.

Interesantā ziņa par vēstuli, kas atlidojusi ar stārķi no Indijas, ātri izplatījās pa visu pilsētu. Gan jauni, gan veci — visi Erevānas iedzīvotāji — pulkiem nāca paskatīties uz agronoma Aivazjana stārķiem. Tie patiešām bija gaisa sakaru pionieri starp Armēniju un Indiju.

Rudenī Aivazjans atkal ielika caurulītē vēstuli un piesēja to pie stārķa kājas.

Mister Sienlij! Jūsu sievas atsūtītās sēklas deva lielisku ražu. Smēķējam un atceramies Jūs. Brīnišķa, augstvērtīga tabaka. Nosūtām Jums māsu draugus ar viņu stārkeniem,

7

Rudenī, aizlidodams uz dienvidiem, stārķis vienmēr paņēma līdzi agronoma Aivazjana vēstules, bet pavasarī, atgriezdamies atpakaj Armēnijā, atveda atbildes no doktora Džona Stenlija.

Pēc šīm atbildēm Aivazjanam radās priekšstats par to autoru.

Vienā no savām vēstulēm doktors Stenlijs pastāstīja par indusu grūto dzīvi.

Daudziem nav zemes, un viņi to rentē no bagāta zemes īpašnieka — radžas, bieži vien klāstot par tā maksātnespējīgiem parādniekiem, par tā kalpiem. Pilsētās indusi strādā par nesējiem vai kalpiem pie angļu kapitālistiem, vergo viņu fabrikās un rūpnīcās. Cilvēki strādā gandrīz kaiti, bet ne jau tāpēc vien, ka mums ir liels karstums,— viņiem gluži vienkārši nav ko vilkt mugurā. Aiz bada un slimībām ļoti daudzi nomirst. Man jāsarkst par avižu ziņojumiem, ka mēs, angļi, esot ieradušies Indijā «izglītot» lautu. Kāda runa var būt par izglītošanu, ja par vienu ziloņa ilkni angļi ar mieru atdot desmit indusu dzivibul

Citu reizi Džons Stenlijs rakstīja;

Mister Aivazjan, lūs nevarat iedomāties, ar kādu nepacietību armēņu koledžas audzēkņi gaida, kad no Armēnijas atlidos stārki. Viņi man jautā vienā jautāšanā: <rVai misters Aivazjans nav atsūtījis telegrammu, vai stārki izlidojuši no Erivaņas?…» (Lūdzu, ja tas Jūs neapgrūtina, vienmēr telegrafējiet man par stārku izlidošanas dienu, lai es to varētu pateikt bērniem.) Bet, kad stārķi beidzot atlido un, apmetuši loku virs slimnīcas, nolaižas ligzdā, bērni atskrien no koledžas, ielenc koku, un viņu acis, kas pilnas asaru, es redzu ilgas pēc dzimtenes … Viņi skatās uz stārķiem un saka tiem: «Jūs, laimīgie, esat redzējuši Araratu, Alagezu, Araksul»

Pēc tam viņi dzied vecu, aizkustinošu armēņu ceļinieku dziesmu, kuru Jūs, protams, zināti

Krū, krū — kur lido tu? Kliedziens vārdus pārspēt.

Krū, krū — no dzimtās puses vēsts vai kāda atskrej?

Uzgaidi, tu mirkli aizlrauksies nu līdzi saimei.

Krū, krū — no dzimtās puses vēsts vai kāda atskre/?

Pirms daudziem gadiem, kad turki izpostīja un nodedzināja viņu dzimteni, tic nedaudzie armēņi, kuri bija palikuši dzīvi, bēga un izklīda pa visu pasauli. Viņi nokļuva arī Indijā un apmetās te uz dzīvi. So armēņu pēctečus patlaban angļi «audzina» armēņu koledžā. Nabaga bērni, mācības viņiem notiek angļu valodā, tomēr, kā redzat, viņi zina ari savu valodu un to neaizmirst. Viņi kāri klausās stāstus par savu dzimteni un mii to un visu, kas saistīts ar Armēniju. Jums sagādās prieku ziņa, ka ziemā koledžas audzēkņi katru dienu atnes kaut ko garšīgu, lai pacienātu putnus, kuri atlidojuši no Armēnijas. Mēs ar sievu skatāmies, un mums kļūst silti ap sirdi.

Pavasari, kad stārki pošas pie Jums un trenējas virs slimnīcas lidojumam, visi armēņu bērni sapulcējas mūsu pagalmā, vicina lakatiņus un sauc putniem: «Pasveiciniet no mums mūsu brājus, mūsu Araratu, mūsu Sevanu!,,,»

Vecais agronoms lasīja doktora Stenlija vēstules un skumji šūpoja galvu.

Pagāja vairāki gadi. Tad kādu pavasari Armēnijā atgriežas stārķiene viena pati bez stārķu tēva. Viņas spārni bija zaudējuši iepriekšējo smalkumu un spīdumu, pati bija kļuvusi tāda kā mazāka, novājējusi, sagumusi. Augu dienu viņa stāvēja savā ligzdā uz vienas kājas — izbadējusies, pret visu vienaldzīga. Tikai dažreiz atguvās un pauda savas bēdas ar skumju «kaf-kaf». Bija skaidrs, ka viņa zaudējusi draugu. Bet kas ar to noticis? Vai viņu ķērusi mednieka lode, vai viņš kļuvis par ērgļa laupījumu, vai negaiss viņu apdullinājis un notriecis zemē?… Varbūt spārni zaudējuši spēku?

Vecais agronoms sarūgtināts steidzās uz telegrāfa kantori.

— Pilsoņu kara laikā līnija izpostīta un vēl nav atjaunota, — kantorī viņam pateica.

Tad viņš uzrakstīja vēstuli, kurā pastāstīja par nabaga putna pārdzīvojumiem un lūdza doktoru Stenliju paziņot viņam par stārķu tēva likteni.

Tie bija nemierīgi laiki, un vēstules gāja ilgi. Atbilde no Kalkutas pienāca tikai vasaras beigās.

Cienījamo mister Aivazjan!

Dalos ar Jums lielajās bēdās. Mūsu mīļais stārķis tika atzīts par «aizdomīgu elementu» un nokļuva varas orgānu uzraudzībā, ari mani pašu par «gaisa sakaru organizēšanu ar boļševikiem» divus mēnešus noturēja cietumā.

Mani tautieši angļi pieprasīja, lai policija iznīcinātu putnus, kas nes vēstules no Armēnijas. Tad mūsu pagalmā ieradās policists un sāka ar revolveri šaut uz stārķiem, kas mierīgi sēdēja savā ligzdā. Stārķis nokrita zemē un raustījās, noplūzdams ar asinīm,,, Vai maz jāstāsta, cik satraukti mēs visi bijām, cik smagi mums bija… Noskumusi, galvu nokārusi, stārķiene stāvēja ligzdā. Stārķu tēva mirstīgās atliekas apbedījām slimnīcas pagalmā zem koka. Nabaga atraitne!… Jūs rakstāt, ka šogad viņa neperē mazuļus. Viņa to vairs nekad nedarīs: šie putni pēc drauga nāves nekad neveido jaunu ģimeni.

Jā, Jūs, protams, gribēsiet zināt, kā šo notikumu uzņēma bērni no koledžas. Viņu bēdas bija neizmērojamas. Nomākti un klusi viņi sanāca apkārt beigtajam stārķim. Visiem acis bija asaras. Stārķa nāve pārrāva viņu pēdējo saikni ar dzimteni… Daudz ko gribētu Jums pastāstīt, taču baidos vēlreiz nokļūt cietumā. Spiežu Jūsu roku un izmantoju gadījumu sirsnīgi apsveikt Jūs ar Jūsu dzimtenes atbrīvošanu un padomju varas nodibināšanu Armēnijā.

Jūsu uzticīgais draugs Dr. Džons Stenlijs.

Ķalkutā, 1922. gada 14. jūlijā.

8

Gāja dienas. Nabaga stārķiene joprojām gandrīz neatstāja ligzdu. Ne gardi ēdieni, kurus tai nesa Ašots, ne skaidrais, lieliskais Ararata līdzenuma rudens nespēja sniegt tai mierinājumu.

Blakus augošajā kokā citi stārķi izperēja bērnus, un viņa skumjām acīm noraudzījās to līksmajās rotājās.

Drūma un nomākta stārķu māte visu laiku stāvēja uz vienas kājas savā vecajā ligzdā un tikai rudenī, sakopusi noplukušos spārnus, pacēlās no ligzdas un aizlidoja līdzi citiem gājputniem uz dienvidiem, uz Kalkutu pie sava drauga kapa.

Viņa vairs nekad neatgriezās.

To, kas noticis ar starķieni, Aivazjans uzzināja tikai pēc diviem gadiem, kad ar telegrammu rokā vecā agronoma dārzā ienāca pastnieks.

Karapets Aivazjans aizkūpināja pīpi, kas bija piepildīta ar lielisko Indijas tabaku, un atvēra telegrammu. Tā bija no Kalkutas.

Erivaņa, Armēnija, agronomam Ķarapetam Aivazjanam. Mūsu kopīgais draugs nepārcieta smagās bēdas. 1923. gada 12. februāri stārķiene nomira. Apbedījām to slimnīcas pagalmā blakus stārka kapam.

Džons Stenlijs.

PA MEDĪBU TAKĀM

VECAIS VARTANS

īsā ziemas diena gāja uz vakara pusi, saule paslēpās aiz Karahača. Catindaga aizās apklusa pēdējie šāvieni. Sasējis ar šautenes siksnu nogalinātās stirnas kājas, uzvēlu to sev uz pleciem, uti možā garastāvoklī, kāds ir tikai medniekiem, atgriežoties no veiksmīgām medībām, devāmies lejā uz Haratanocas ziemas nometni.

Sīkiem krūmiņiem apaugušas augstas klints pakājē pie' strauta izklaidus bija sabūvētas zemnīcas un laidari. Mēs cerējām šeit pārlaist nakti un līdz ar rītausmu, kad stirnas steidzas uz savām ganībām, atkal doties medībās.

Nikni riedami, mūs sagaidīja suņi: ko meklē cilvēks ar šauteni šajā no pasaules nošķirtajā stūrītī?

No zemnīcas iznāca vīrs ar vējā aprautu seju, platiem pleciem, padrukns un apsauca suņus. Padevām ganain iabvakaru, pie ieejas zemnīcā nodauzījām sniegu no kājām un pieliekušies iegājām pa zemajām durvīm.

Pie gaiši liesmojoša pavarda sēdēja vecs virs un pina vīzes no jēlmītas ādas.

Mēs padevām Iabvakaru. Vecais vīrs pacēla galvu.

— A, esiet sveicināti, esiet tūkstoškārt sveicināti! —« viņš sacīja un, ieraudzījis nošauto stirnu, griezās

pie plecīgā gana: — Kā redzu, vīri bijuši kalnos, būs pārsaluši, paklāj nu tūbu pie pavarda un. uzvāri krūšu tēju — lai iedzer un sasildās.

Es pakāru stirnu pie stenderes, izvilku mednieka dunci un jautāju:

—   Vectēv, kā ir, vai tava uguns noderēs šašlikam?

—   Nav labākas uguns par teitan to, un nevar būt labāku draugu par jums, — vecais vīrs rāmi atbildēja un, pagriezies pret ganu, sacīja: — Simon, draudziņ, neesi nu kūtrs, nokauj to brūno aveņu!

—   Nevajag, vecotēv, mums taču ir stirna, — iejaucās mans biedrs.

Vecais nikni pablenza uz viņu no pinkaino, sirmo uzacu apakšas.

—   Es turos pie savas senās paražas. Jūs pilsētā varat turēties pie savām jaunajām, — viņš dzēlīgi teica un sāka rušināt pavardā ogles, lai varētu cept šašliku.

—   Bet kur tad liksim stirnu? — es nomurmināju.

—   Ved savu stirnu uz pilsētu, lai jaunkundzēm ir ko brīnīties, — večuks mani strikti pārtrauca.

Nekas cits neatlika, bija vien jāpakļaujas. Pēc tnaza brītiņa Simons jau dīrāja aveņu, bet mēs, kājas apakšā pavilkuši, tupējām uz tūbas un, kalnos noguruši un pārsaluši, tīksminājāmies par pavarda mājīgo siltumu.

Saēdušies šašliku un padzēruši dzeltenīgi zaļu krūšu tēju ar kameņu medu, atslīgām mīkstajās guļvietās un uzsākām sarunu par medībām un mednieku piedzīvojumiem.

Vecais vīrs bija tuvējā kolhoza gans.

Viņš bija cilvēks ar spēcīgu miesas būvi, lielu ērgja degunu, grumbainu pieri un pinkainām, pār acīm noslīdējušām uzacīm.

Bija grūti pateikt, cik viņam gadu, taču pēc sirmajām uzacīm un dažiem gariem, baltiem matiņiem, kas auga uz viņa kailajiem vaigiem un deguna, varēja redzēt, ka viņš ir ļoti vecs un savas jaunības dienas piedzīvojis jau pagājušajā gadu simtenī. Kad vecais vīrs lūkojās manī no biezo uzacu apakšas, man nedeva mieru doma: ko gan viņš atgādina — vecu ērgli ar nolaistiem spārniem vai zem gadu nastas salīkušu mūžvecu ozolu?

Vecais Vartans (tā sauca sirmgalvi) paņēma šauteni, kuru biju pieslējis pie sienas. Viņš ilgi aplūkoja sārtajos uguns atspulgos mirdzošo ieroci un- domīgi glaudīja ar rauaio īkšķi tā pulētās daļas.

—   U!i, kas tā par mantai — beidzot viņš noteica. — Tikai žēl, vai, cik žēl, ka nav godīga …

Vecais vīrs apklusa, iegrimis savās domās. Bija redzams, ka ierocis viņam daudz ko atsaucis atmiņā. Beigu beigās viņš pagriezās pret mani un jautāja;

—   Kazi tu tagad teiksi, ka esi varonis?

—   Ja nebūtu varonis, vai te karātos šī stirna? — es palielījos, cerēdams, ka sirmgalvis varbūt kļūs runīgāks.

Vartans palūkojās manī caur pieri un, bungodams ar pirkstu pa šautenes spalu, teica;

—   Re, re, kas ir varonis! Tavam šaujamrīkam jāsaka paldies, tikai tas jūs — tādus pienapuikas — ceļ skuķu acīs.»

Vecā vīra joks lika mums iesmieties.

—   Mēs gan bijām varoņi. Ar kinžalu vien gājām iekšā lāča midzenī, — vectēvs Vartans turpināja. — Vai tagadējos medniekus var saukt par varoņiem? — Viņš smagi nopūtās. — Kā parādījās šitā nolādētā manta, cauri bija ar visu vīra dūšu un varonību. Kazi tu būsi dzirdējis, kas bija Kjors-ogli? Turku beki, irāņu hani ne peles alā nevarēja no viņa paslēpties. Līdzko uzsēdās mugurā savam ērzelim septiņi simti septiņdesmit septiņu neprāšu priekšgalā, zeme dimdēja zem viņu rumaku pakaviem. Tie, kas nezināja, runāja: «Ei, ļautiņi, negaiss nāk no kalniem!…» Re, kāds cilvēks bija Kjors-ogli. Un tādu cilvēku notrieca šitenā velna pagalei Kaut tas, kas to izdomājis, nosprāgtu!…

Tiklīdz šis daikts parādījās pasaulē, Kjors-ogli sapulcināja savus brašos vīrus, uzsita pa akmeni ar zobenu, pārlauza to un teica: «Vīri, drošuļu laiki pagājuši, cita nu visi uz savām mājām, bet man vairs nav nekādas jēgas dzīvot, ja kurš katrs nožēlojamais nelietis no stūra, no pakšķa var pievārēt varoni, otru kādu vairs visā pasaulē neatradīs…»

Vecais vīrs apklusa. Viņš bija ļoti satraukts.

Izņēmis no pavarda oglīti, viņš ielika to savā vecajā, nopīpētajā pīpē un pāris reižu dziļi ievilka dūmu.

—  Ar vīra dūšu vien nepietiek, — viņš domīgi turpināja, it kā sarunātos pats ar sevi. — Cilvēkam tomēr jābūt ne tikai bezbailim vien. Sirdsapziņai ar jābūt un dvēselei — tik plašai kā Catindagam un dziļai kā Lori aizai.

—   Vectēv Vartan, tu te runā par bezbailību, — es uzkūdīju, — tad pastāsti jel, kāda tev pašam tā vīra dūšai

—   Par ko ta jums stāstīt? Man vira darbu bijis vai tik, cik matu uz galvas, ne mazums laba esmu darījis gan tuviem, gan tāliem, gan savējiem, gan svešiem. Pat no Kuras viņa krasta azerbaidžāņi atrada pie manis pajumti un maizes kumosu,.. Bet tagad, pavei, atnāk tādi pienapuikas un smejas par manu vira dūšu. — Vecais izlikās apvainojies.

—  Nē, vectēv, nejoko nu! Labāk pastāsti, kā tu varēji iztikt bez šautenes, ja mūs, medniekus, neuzskati par drosmīgiem, — es teicu.

—  Jā, un pastāsti — kāpēc tu tik ļoti nevari ciest šauteni? Vai tad tā ganam nav uzticams atspaids? — mans biedrs piebilda.

Vecais vīrs skumīgi pagrozīja galvu.

—  Nebijis šautenes, pasaule būtu pavisam citāda… Mana dzīve arīdzan tāpat… — viņš satriekts teica.

Brīdi klusējis, sirmgalvis sāka savu stāstu.

—   Ko lai jums, jaunajiem, saku? Tik un tā skatīsieties uz mani un domāsiet: «Vai patiesi šis nošņurkušais vecis kādreiz bijis spējīgs uz tādiem darbiem? …» Lai nolādēts vecums, kas mani pataisījis tik nožēlojamu! Bet piedzīvojis cilvēks, ieraudzīdams mežā vecu, izpuvušu ozolu, tūdaļ sapratīs, ka tas agrāk bijis varens un spēcīgs koks. Arī es jaunībā biju stiprs kā ozols, un tāds pats spēks kā ozola zariem bija manām rokām. Divpadsmit mēnešus gadā mēs pavadījām cīņā ar kalniem un mežiem — tāpēc arī pieņēmāmies spēkā un veselībā. Turpretim jūs, cik nu es varu spriest ar savu īso pratinu, esat tik bāli tāpēc, ka guļat uz mīkstām atsperēm un paļaujaties uz savu izgudrojumu. — Viņš norādīja uz šauteni. — Mēs gan vairāk paļāvāmies uz savām rokām, tāpēc, re, mums tās bija stipras kā vērša spranda.

Tajos laikos te pie mums — Lori — viss bija citādi. Nebija ne ceļu, ne mašīnu, ne lielu ciematu. Cilvēku bija maz, mežu un ieleju daudz. Bet ielejas kā pilns biķeris ņudzēt ņudzēja no visvisādiem zvēriem.

Kas mums toreiz būtu devis plinti? Vecos laikos reti gadījās redzēt kramenīcu — varbūt vienīgi virsmežsar- gam un ciema stārastam. Tāpēc jau zvēru bija tik daudz. Aiziet puikas uz mežu pēc bumbieriem — paklau vien, kāds tracis: satikuši lāci. Meiteni aiziet pēc ūdens — pavei, krūzes nomestas, jož atpakaļ, aiz pārbīļa kā sajēgu zaudējušas, rāda ar zīmēm: šīm pie strauta uzglūnējis lūsis, Catindaga aizas bija pilnas ar savvaļas kazām, bet krūmi kalna pakājē ar lieliem stirnu bariem. Leknajās kalnu pļavās — briežu ganāmpulki, katrā pa simt, pa simt piecdesmit galvu, nu taisni kā mūsu tagadējie kolhozu ganāmpulki. Tiklīdz pienāca rudens, brieži sāka stenēt un vaidēt — aicināja savas iemīļotās. Naktīs no viņu auriem ne acu nevarēja aizvērt. Meža zvēru bija tik daudz, ka tiem mežos nepietika vietas.

Kādu ziemu pie mums ciematā ieskrēja stirna. Bērni un suņi metās tai pakaļ, bet šī, resgale, tik lēkā no jumta uz jumtu. Aizspriņģoja līdz kapsētai un paslēpās Sarkisa baznīciņā. Trāpījās tieši gavēņa laikā. Līdzko stirna ieskrēja dievnamā, viss ciems taisni vai pamira. Bērni apklusa, suņi mitējās riet. «Ei, ļautiņi,» sauca mednieks Hālats, «neaiztieciet stirnu! Tas ir upuris svētajam Sar- kisam…» Mēs jau bijām tumši cilvēciņi, neskoloti — noticējām…

Citu reizi, tas jau bija pēc rudens darbiem, aizbāzu cirvi aiz jostas un uzkāpu te, augšā, mūsu mežā, sataisīt ratu riteņiem spieķus. Lielās klints pakājē ir viena tāda taciņa — tieši virs paša bezdibeņa. Rāpjos augšā pa to taciņu, te uzreiz dzirdu — kāds nāk man pretī. Man notirpa kājas. «Virsmežsargs?» nodomāju. «Atņems cērtamo un uzliks vēl sodu ar.» Izvelku aiz jostas aizbāzto cirvi, gribu paslēpt zem kritalām, bet redzu — taisni man virsū nāk briedis. Tādi ragi — nu koks kas koks. Aiz apjukuma pacēlu cirvi un iebļāvos: «Ei, ei, ei!…» Ar savu bļaušanu tā pārbaidīju nabaga lopiņu, ka tas metās no klints bezdibenī un nositās. Pārnācu ciemā, paņēmu ēzeļus un aizvedu briedi uz mājām. Divas dienas viss ciems mielojās ar šašliku …

Jā, mani mīļie, bija daudz medījumu, ne jau tā kā tagad — desmit vīru skrotē virsū vienai paipalai. Kur lai tagad medījums rodas? Mūsējie ierēdņi no Alaverdi apšāvuši tik daudz zaķu, ka pat šie labsirdīgie zvēriņi kļuvuši makten slīpēti, kazi pārspēj blēdībā vai dažu labu cilvēku.

Jā, re, ko es gribēju pastāstīt.

Reiz mēs ganījām lopus teitan Haratanocas ziemas nometnē. Togad lāču bija bez sava gala. Mūsu pusē mežos jau milzum daudz kazeņu, riekstu, bumbieru, ābolu. Lāči pierijās, cik lien. Nebija tādas dienas, kad pekainis mums neaiznestu vai nu aitu, vai govi. Uzveļ uz muguras un vienā* mierā gāzelēdamies čāpo tik prom. Mums nebija ne kramenīcas, ne cita šaujamā, bet no cilvēkiem un suņiem lāči nebaidījās.

Tēvs togad brauca uz Tiflisu' nopirkt šo to brālim uz kāzām un nez kāpēc atveda garu, sarūsējušu dzelzs cauruli, Mums bija kalējs Mukučs — lai viņam vieglas smiltis, — zelta rokas bija cilvēkam. Mukučs salieca tai caurulei vienu galu, aizkniedēja, izurba caurumu kramam, no koka izcirta spalu,, vārdu sakot, iztaisīja kaut ko ierocim līdzīgu. Es iebēru stobrā riekšavu pulvera, riekšavu skrošu un vēl smalkus dzelzs gabaliņus un paslēpos mežmalā, kur auga bumbieres, — te, apakšā. Klausos — krūmus lauzdams, nāk uz bumbierēm kāds milzīgs zvērs. Izlien no krūmiem, apstājas, paklausās: vai kaut kur nenokritīs kāds pārgatavojies gardums. Tas bija lācis, pamatīgs tēviņš. Pierē zīme — vai nu no lodes, vai zvēliena ar ozola rungu, — neliku gudrs. Pienāca man pavisam klāt, vēl mazdrusciņ — un es būtu šim ķetnas.

Notēmēju uz lāci savu ērmīgo šaujamo un nospiedu mēliti. Sasodīts, noblīkšķēja kā vecs turku lielgabals un sašķīda driskās. Bumbierājs ietinās dūmos, tā ka neko vairs nevarēja saredzēt, bet kaut kur blakus rēc lācis. Laidos prom, ko kājas nes.

Tā nu izmuku no pinkaina nagiem, bet — nelaime nenāk viena. Kad vakarā ganāmpulks pārradās mājās, skatos — nav Džeiranas — Tavadanca Oganesa govs. Bet šī govs man bija īpaši sargājama. Vai vilks nories, vai nokritīs no kraujas, vai kāju pārlauzis — par visu man jāatbild.

Gājām ar vecāko brāli Arutu meklēt. Staigājām līdz vēlai naktij — govs kā nav, tā nav. Te uz reizi skatos — vienā vietā kritalas tā izvazātas, it kā būtu kas smags vilkts pa nogāzi uz aizu. Papētījām abi ar Arutu vērīgāk — tonakt spīdēja mēness — un ieraudzījām asinis. Arī asiņu smaka iecirtās degunā. Gājām pa tām pēdām lejā un pienācām pie jokaina paugura: akmeņi, zari, celmi, žagari —viss sagāzts pamatīgā kaudzē… «Arut, kas te ir?» es jautāju. «Lācis savēlis,» brālis atbildēja un sāka izjaukt kaudzi, izmētāt akmeņus un celmus. «Kāpēc tu tā dari? Iesim labāk meklēt govi,» es teicu. «Kas tev lēcies,» prasīja man Aruts, «vai tu galīgi neko nesajēdz?»

Es neko nesapratu, bet vēlreiz pajautāt baidījos — kurš tajos laikos uzdrīkstējās runāt pretī vecākajam brālim … Novilku praķi un sāku viņam palīdzēt.

Paugurs kļuva arvien mazāks un mazāks, te uzreiz, pavei, no kritalām un akmeņiem parādās govs galva. Džeirana! Tad tikai es sapratu, ka lācis to saplosījis un apracis, lai panašķotos, kad ga|a sasiņaks.

Ieraudzīju Džeiranu — un man asinis saskrēja galvā. Par govi tik grūti atlīdzināt, bet vēl grūtāk man bija tāpēc, ka mana sirds ilgojās pēc Tavadanca Oganesa meitas. Šis sasodītais lācis bija mani iegrūdis kaunā. Kā lai tagad rādos Tavadancam acīs? …

Nodīrājām Džeiranu — govs bija trekna. «Gaļas žēl,» teica Aruts, «paņemsim, iztaisīsim haurmu[2].»

Nodīrājuši govi un izņēmuši tai iekšas, sagriezām gaļu gabalos un pakārām kokā — labi augstu, lai vilki un lapsas netiktu klāt, bet ādu satinām un devāmies mājās.

Otrā ritā paņēmām ēzeļus un gājām uz mežu pēc gaļas. Skatāmies — kas tad tas, gaļas vairs nav… Kas to aiznesis? Paraudzījāmies visapkārt — cilvēka pēdu neredz, bet vilki un lapsas kokos nerāpjas. Staigājām, staigājām, re, vakardienas uzkalniņš, kuru mēs ar tādām pūlēm izjaucām, atkal turpat. Vēlreiz izsvaidījām uz visām pusēm celmus un akmeņus, bet zem tiem — aprakta gaļa. Tikai tad atcerējāmies mana tēva — lai viņam vieglas smiltis — stāstu par to, kā lācis rāpjas kokā.

Kraujam gaļu ēzeļiem mugurā, te uzreiz nobrīkšķ zari — pa icliekņu uz mūsu pusi nāk kāds zvērs. Skatāmies, aiz celma pabāzusies milzīga galva, un pierē neaizmirstamā zīme: mans vecais pazina.

Mūs ieraudzījis, lācis pagriezās un rūkdams aizgāja. Lāčiem ir tāds paradums: ja tu viņu neaiztiec — viņš neaiztiks tevi, pat, bērnu ieraudzījis, aiziet.

«Arut,» es teicu, «šitas pats, nolāpītais, saplosījis Džeiranu. Kā lai tiekam no viņa vaļā?» — «Kad uzsnigs sniegs, viņš liksies uz guļu, tad būs viegli,» Aruts atbildēja.

Tomēr lācis, iekams aizgāja, paskatījās uz mani tik nikni, itin kā teiktu: «Ak tu, negodi, — pievāci manu laupījumu? Nu nekas, es tev to pieminēšu un to ari, kā tu uz mani šāvi,..»

Kopš tā laika starp mums sākās naids, kopš tā laika mēs ar lāci dzināmies viens otram pakaļ un centāmies viens otram nodarīt ļaunu. Sī cīņa ilga turpat vai divus gadus. Bet to, kā beidzās, es jums pastāstīšu pēc tam, kad būsim uzcienājušies ar tupeņiem.

To teikdams,. vectēvs Vartans paurbināja ar pirksta galu pavardā karstos pelnus. Stūros ierušinātie kartupeļi nočūkstēja un nobirdināja sprikstis — tātad tos jau varēja ēst.

Zobgalīgi paskatījies uz manu biedru, kurš, pūzdams uz apdedzinātajiem pirkstiem, pūlējās nolobīt mizu savam kartupelim, vecais vīrs dzēlīgi teica:

—   Tā nu, draugs, neiet, tā tupeni neēd, tu to tikai samaitā.

—   Tas taču ir ar pelniem, es baidos par kuņģi, — atbildēja mans biedrs — cilvēks, kurš nebija pieradis pie rupjas barības.

Večuks iesmējās.

—   Dēliņ, kas ir kuņģis? Agrāk mēs dzīvojām bez kuņģa. Jūs to kuņģi esat izdomājuši, nez vai tāpēc neesat tik bāli?… — viņš sacīja un, mierīgi paņēmis karsto kartupeli, paberzēja to gar savām rupja auduma vilnas biksēm.

Pelni un sodrēji nobira, un vecā vīra plaukstā palika sārts kartupelis ar garšīgi skraukšķošu miziņu.

Viņš to notiesāja ar tādu apetīti, ar kādu vienīgi lorieši ēd savus iecienītos kartupeļus.

—   Nav nekāda labuma no tāda darba, pie kura nav sirds klāt, tāpat nav labuma no ēdiena, kuru ēd bez patikas, — vectēvs Vartans pamācoši teica. — Pavei, es esmu nodzīvojis simt gadu, bet manām acīm vēl tik daudz gaišuma, ka varu ievērt diegu adatā. Tas ir tāpēc, ka nelikos zinis ne par pelniem, ne par kuņģi, ar patikšanu ēdu visu* kas vien gadījās pa rokai. Toties varēju ar plecu pacelt piekrautus ratus.

Jā, mani mīļie, kas ir izvēlīgs ar ēdieniem; tas nevar dzīvot ne kalnos, ne mežā. Tādam arī kuņģis piemetas…

Mēs palikām neziņā, ko vecais vīrs saprata ar vārdu «kuņģis», acīmredzot viņš domāja ar šo vārdu kādu slimību.

Pēc vakariņām vectēvs Vartans atsāka savu stāstu.

—   Jā, es jums gribēju pateikt, kā es sapinos ar to sasodīto lāci. Nav sirdij miera, domāju, kā šo iznīdēt un Tavadanca Oganesa meitai parādīt, cik bezbailīgs es esmu. Varbūt viņas sirds tad kļūtu pret mani pielaidīgāka?

Četrus gadus, varbūt visus piecus, es neizpaudu savu mīlestību, mocījos, sacerēju sērīgas dziesmas. Iztaisīju sev sazu, spēlēju un dziedāju. Dažbrīd domājus iešu pie viņas, paņemšu aiz rokas, nolikšu pie viņas kājām savu sirdi, liešu gaužas asaras… Bet, tiklīdz iztālēm ieraudzīju, kā viņa iet pēc ūdens ar krūzi uz pleca, tā man drebuļi pārskrien pār visu miesu, ausis sāk džinkstēt un es aiz kauna mežā iekšā un dziedu tur savas bajatas[3]. Mīlestība mani mocīja un bendēja nost. Pavisam prātu biju izkūkojis, ne vairs gulēt varēju, ne mieru kur rast.

Bet viņa uzplauka un uzziedēja kā jauna ābelīte. Un taisni tāpat kā uz ābelīti, uz tās rožainajiem ziediņiem salido bites, cik vien to ir uz pasaules, lai paņemtu saldo sulu medum, tā pie manas iemīļotās tiecās visa ciema jaunie puiši. Kājiņas viņai tievas kā mūsu kalnu briedim, pati slaida kā buksuss, acis kā ogas, bet galva lepni pacelta. Un nevienu ne par ko netur…

Kā šī vīzdegune dancoja ciema kāzāsl… Mūsu puiši viņas dēļ bija kā bez prāta — sev visas kabatas iztukšoja, visu naudu atdāvināja muzikantiem stabulniekiem, lai tikai izpelnītos no viņas mīļu smaidu. Bet kāda tur jēga? Ne aci neuzmet, itin kā patiesi būtu šo kalnu valdniece. Tāpēc jau man pietrūka dūšas pieiet pie viņas.

Sēžu kādu vasaras vakaru pie ugunskura alas priekšā, kur mēs pa nakti bijām sadzinuši aitas. Citas gremo, citas snauž, nogurušie gani sen jau guļ, bet es pūšu stabuli, nu tā stabulēju, ka, man piebalsodami, raud gan kalni, gan lejas, itin kā justu līdzi manai mīlestībai un manām bēdām. Suņi, galvas uz ķepām nolikuši, nenolaiž acu no manis. Arī viņi zināja, kas man sāp, viņi jau bija manu nebalto dienu brāļi.

Naktī, kad apmetne mierīgi gulēja, no Tavadanca telts iznāca meitene — tik balta, ka šķita — pēkšņi mēness būtu apspīdējis tumšās aizas. Iznāca laukā, apsēdās uz akmens pie telts un sāka klausīties, kā es stabulēju. Tā bija viņa, mans zelta gabaliņš, mana dzīvība un mans elks. Tad nu es liku skanēt savai dziesmai — tā bija tāda dziesma, ka akmeņi izkustu, kur nu vēl cilvēka sirds spētu pretī turēties …

Viņa sēž, klausās, bet •— kā par spīti — apmetnē iesprucis vilks. Suņi sacēla traci un visus uzmodināja. Mana dūjiņa nobijās, iegāja atpakaļ teltī un aiznesa līdzi manu sirdi.

Pēc šī gadījuma es visu vasaru un rudeni staigāju viņai pa pēdām kā meža gars, gribēju satikt vienu pašu, tikai nekādi neizdevās. Pēc tam, vēlāk, kad lācis saplosīja gotiņu Džeiranu, es uzticēju aitas puišiem, bet pats devos uz mežu. Domāju: varbūt viņa nāks ar meitenēm lasīt dižskābaržu riekstus?

Visas mūsu sievietes un meitenes mežā rieksto. Ziemas vakaros, sēdēdamas pie pavarda, kraukšķina riekstus un klausās pasakas. Bet šoreiz manas skaistules starp viņām kā nav, tā nav.

Gāju atpakaļ uz ciemu, zagšus kā lapsa glūnēdams caur kokiem.

Te uzreiz redzu — viņa iznāk no mājām, vezdama pie rokas jaunāko brālīti. Nāk uz mežu. Man sirds gandrīz vai izlēca no krūtīm. Devos viņai pa pēdām, zemu pieliecies, gandrīz vai rāpus līzdams pa krūmiem, nu taisni kā vilks pakaļ aitiņai.

Pie dižskābarža viņa apstājās un priecīgi iesaucās: «Ak, cik te daudz riekstu!.,. Vagan, brālīt, aizteci nu uz mājām, atnes kādu maisu.»

Puika aizskrēja, bet es piezagos viņai tuvāk, nostājos aiz liela dižskābarža, aizturēju elpu, nevaru ne acu no viņas novērst — un mana sirds gavilē.

Meitene apsēdās un kā mazs bērns sāka spēlēties ar zariņien: norāvusi košās lapiņas, sprauž tās sev pie krūtīm kā rozes — kavē pati sev laiku (palūkojieties vien slepus uz cilvēku, kad viņš ir viens pats, — vai nav ērmoti?) un, tiklīdz kaut kas nočab, izdzirdējusi kādu troksnīti, tūlīt satrūkstas un skatās apkārt.

Kā man pieiet pie viņas, lai mīļās stirniņas sirds neapstātos, lai dārgais putns neaizspurgtu no manām rokām?

Tā nu kā pārakmeņojies un apburts skatos uz viņu, un karsts un auksts skrien man pa kauliem, bet zobi klab, itin kā es janvāra naktī tupētu, kreklā izmeties, uz ledus blāķa.

B(vgu beigās neizturēju. Nodomāju: kas būs — būs. Kā apdzēries pieskrēju pie viņas un saku: «Vartanuša, miļā sirsniņa, nebaidies, lai man roka nokalst, ja es kaut matiņu uz tavas galvas aiztiktu…»

Viņa pietrūkās un metās sāņus kā jērs no vilka. Vēcina rokas. Ne vārda nedabū pār lūpām.

Nemaz nezinu, kā tas notika, atceros tikai, ka paklupu viņas priekšā uz ceļiem un tik klanos zemu jo zemu, nu uz mata kā pie svētā Sarkisa baznīciņas.,,, Noņēmu papahu, lūdzos, raudu, kā tik tur neizdarījos, taisni kā pa murgiem, pats nezinu, ko pastrādāju. Atminos tikai, ka malu vienu un to pašu: «Vartanuša, mīļā, neesi jel akmens! Es tak piecus gadus tevis dēļ mokos — vai tev žēl nemaz nav, vai tad tu nedzirdi, kā es caurām naktīm dziedu, kādas dziesmas tev saceru? Tu, bezjūtīgā meitene, kauc vai mīļi paskaties uz mani…»

Runāju un runāju, bet tai pašā laikā arī raudu vienā raudāšanā. Nedomājiet, ka es jokoju. Ja man tobrīd grieztu nost kāju, es pat neievaidētos. Raudu pilnā kaklā: «Vartanuša, pasaki man kaut vienu mīļu vārdu, dod jel kādu cerību, lai mana sirds taptu mierīga, citādi — debesis manas liecinieces — ietriekšu dunci sev krūtīs. Manas asinis nedos tev mieru …»

Lai arī kā centos sev iestāstīt, ka nedrīkstu pieiet viņai pārāk cieši klāt, tomēr nevarēju sevi pārvarēt un virzījos tik tuvāk un tuvāk. Es taču viņu pielūdzu un vēlējos noskūpstīt viņai kāju — kā skūpsta mūsu svētā Sarkisa akmens krustu. Bet viņa skatāis uz mani — grib ko teikt, taču nespēj bilst ne vārdiņa …

Pastiepu roku, un Vartanuša grasījās aizbēgt, bet es nostājos viņai ceļā un satvēru meiteni aiz elkoņa. Viņa nobālēja, iekliedzās un izrāva no priekšauta tādu te, pa- vei, mazu nazīti. «Laid vaļā manu roku, citādi duršu!» Es sāku smieties. «Dur,» saku. «Vartanuša, mīļā, es gribu, lai tu ar savu roku mani ievaino, lai man kaut zīme no tevis paliktu!»

Tajos laikos meitene drīzāk izlietu asinis nekā ļautu savu roku turēt svešam cilvēkam. Vartanuša gribēja izrauties, bet es biju stingri satvēris viņas roku, un tad viņa atvēzējās ar nazi un iecirta to man īkšķī. Es iesmējos, bet Vartanuša, ieraudzījusi asinis, paskatījās uz mani kā mīļmāsiņa un ievaidējās: «Vai, lai man acu gaisma zūd, lai mana roka nokalst, ko es esmu izdarījusi!…» Pārsien manu pirkstu, bet pati šņukst.

Aiz neizsakāma prieka es atkal apraudājos. Apraudā- jos un — nomierinājos. Tā no debesīm nolīst lietus — debesis nobirdina asaras un norimst.

Nometos uz ceļiem, pacēlu rokas pret debesīm un teicu: «Lai slava tev, tu, zilā debess, ka dāvāji man tādu laimi! Ja tev dārgs tavs mēness spožums, ja tev dārgas šīs nenovērtējamās bagātības — zvaigznes, kas izdaiļo tavas krūtis, ja tev dārga tava nemirstīgā saule, nepamet nepiepildītas manas ilgas, es lūdzu tevi, zilā debess…»

Es lūdzos, bet meitene raud — arī atvieglina savu sirdi.

Piecēlos un nomierinājies teicu: «Ej nu vien, mīļā Vartanuša, man jau ar to pašu pietiek, ej nu! Kaut arī visa pasaule tagad vērstos pret mani, tai nebūs vairs pa spēkam atņemt man tevi.»

Pateicu un gāju prom. Eju — un aiz prieka vairs kājas sev apakšā nejūtu, lidinos kā pa mākoņiem. Eju pa ieleju, un tā vien šķiet, ka koki vējā nevis šalc, bet čukst par manu mīlestību, ka rudenīgās lapas virpuļodamas dejo manās kāzās, ka meža baloži dūdodaņii daudzina manu mīlestību. Eju un runāju ar katru krūmiņu, ar katru pazīstamo klinti, ar saviem mīļajiem kalniem, stāstu tiem par savu Vartanušu, gribu, lai arī tie zinātu, ka Vartanuša mani mīl. Skan mana dziesma, bet es tik klīstu pa mežiem, klīstu — pats nezinu, kur…

Saule jau laidās rietā, kad beidzot atguvos. Paraudzījies apkārt, sapratu, ka esmu aizklīdis Alipara kalnos. Paskalos lejā — man zem kājām Lori, Borčalu, Tiflisas guberņa, un turpat cauri dzeltenīgajam niedrājam rāmi plūst Kūra.

Jā, mani mīļie, tajos laikos mēs bijām neskoloti gani, tomēr tāpat pratām mīlēt, — satraucies noteica vectēvs Vartans un saka piebāzt pīpi.

Sīs atmiņas — varbūt pēdējo reizi — iededza uguni viņa blāvajās acīs. Vecais vīrs ilgi sēdēja, neteikdams ne vārda, iegrimis savās domās, un šķita, ka viņš mūs aizmirsis. Bet es skatījos uz viņu un domāju: «Večuks taču ir analfabēts, bet kā runā!» Beidzot viņš atguvās un turpināja:

— Nākamajā dienā piegāju pie mātes un lūdzu, lai sūta tēvu pie Tavadanca meitas Vartanušas precībās.

Māte iztrūcinājās: «Vai, Vartan, dēliņ, lai es zaudēju aЈU gaismu, bet Tavadancs nav no tiem, kas mums atdos meitu.,.» — «Māt,» es saku, «lūdziet Vartanušas roku, citādi es iešu un metīšos lejā no Kraukļu klints bezdibenī.»

Māte pārbijās un tajā pašā vakarā pierunāja tēvu, lai iet pie Oganesa un lūdz atdot Vartanušu man par sievu.

Nākamajā dienā tēvs, kaut ar lielu nepatikšanu, tomēr aizgāja.

«Viņš pat manu gotiņu Džeiranu neprata novaktēt, ka viņš pasargās manu meitu?» Oganess dzēlīgi jautājis. «Oganes, brālīt, pagalam būs mūsu dēlietis, nepazudini viņu!» lūdzies tēvs.

Oganess bija bagāts cilvēks, visā apkaimē pazīstams. Ietiepīgs bez sava gala, bet vārdu gan turēja. Ja viņam kas iešāvās prātā un viņš ātrumā kaut ko sasolīja, tad noteikti arī izdarīja, lai tikai nerunātu, ka Oganess netur vārdu. Dižmanim patika paplātīties.

Abi tovakar iedzēruši. Oganess iekaisis un teicis tēvam: «Are, Cobanac Macak, tu pats zini, es esmu no tiem cilvēkiem, kas ar pristavu un stārastu ēd pie viena galda, bet tavam dēlam nav nedz mājas, nedz mantas. Lai vismaz paveic ko tādu, ka es varētu viņu saukt par varoni, tad man nebūs žēl meitu pie viņa izdot.»

«Kas gan viņam būtu jāizdara, lai tu viņu nosauktu par varoni?» tēvs jautājis. «Nu — kaut lai nogalē ar kinžalu lāci. Es tev, lieciniekiem dzirdot, saku: tajā diena, kad tavs dēls ar kinžalu nogalēs lāci, to, kuram zīme pierē, tai pašā dienā viņš saņems at|auju noplūkt rozi manā dārzā.»

Tā nu pie vīna kausa iekarsuši sita saujā ua apstiprināja līgumu.

Taču Tavadancs, tikai jokus dzīdams, spēlējās ar manu dzīvību. Tomēr, kad ciemā nāca zināma mūsu noruna, daudzi mani apskauda.

Aizbāzu aiz jostas milzīgo vectēva kinžalu un klaiņāju pa meža biezokņiem. Aitas, ēšana, visa pasaule man vairs nebija ne prātā. Dienu un nakti redzu acu priekšā Vartanušu, asaras viņas brīnum daiļajās acīs, un manu sirdi nomoka viena doma: «Kā tas beigsies? Vai man būs lemts nolikt Vartanušai pie kājām lāčādu, vai arī zvērs uzveiks mani un apraks manas mirstīgās atliekas zem celmiem un kritalām tāpat kā gotiņu Džeiranu?…»

Tā prātodams, rāpos augšā Lāča klintī.

Bija iestājusies ziema, plāna sniega kārtiņa sedza krūmus un akmeņus, un es zināju, ka lācis ar zīmi pierē jau licies uz ziemas guļu savā midzenī kaut kur tepat uz klints.

Man līdzi nāca brālis Aruts un svainis Arlems. Viņi bija paņēmuši kramenīcas.

Beidzot tikām uz klints. Stāvajā nogāzē varēja redzēt divus dziļus, melnus iedobumus — lāču midzeņus.

Aruts un Artems palika lejā, bet es, līdz asinīm savainodams uz akmeņiem roku, uzrāpos pašā augšā, izvilku no maksts kinžalu un līdu iekšā alā. Lācis tur bija, taču, sasodītais, vēl nebija iemidzis. Nepaguvu ne kāju spert pār viņa mitekļa slieksni, un viņš jau metās man virsū, iezvēla tā, ka aizlidoju sāņus, un rēkdams izspruka laukā.

Apdullis ieķēros riekstkoka zarā un paliku tajā karājamies. Turos ar vienu roku pie zara, bet ar otru lūkoju trāpīt zvēram. Tiklīdz pagriezos, nolāpītais sakampa mani no aizmugures un pa lāču modei tā sapurināja, ka gandrīz nogāza bezdibenī.

Laime, ka manas ūzas bija vecas, no rasas satrunējušas, no saules svelmes izdedzinātas, — tās palika lācim ķetnās, un šis, zaudējis līdzsvaru, nolidoja lejā. Pakaļ nodārdēja Artema kramenīca, tikai pa tukšo —- lācis pazuda gravā.

Aruts un Artems skatās uz mani un smejas, vēderu turēdami, vai bez elpas palikdami. Kā jūs domājat? Tas nekrietnelis lācis bija izrāvis pamatīgu robu no manām ūzām, un es stāvēju ar pliku pēcpusi, bet šie tik priecājas un smejas …

Apkaunots pārrados mājās. Notikumu uzzināja viss ciems un sāka mani izzobot un izsmiet. Pat iesauku man deva: «Plikdibenis Vartans».

Vistrakāk es pārskaitos, kad tas bezgodis Tavadancs Oganess cilvēkiem par apsmieklu atsūtīja man pašaustas vilnas ūzas un vēsti: «Mīļo znotiņ, ņem apsedz savu pakaļu un tikai tad nāc pie manas meitas precībās…» Dižmanis ņirgājās par mani, bet ko tu iesāksi… Viņa vārdi man bija kā inde — arī ar pudu medus tos nesaldinātu. Kā duncis tie iedūrās man sirdī un palika tur.

Bet tie visi ir nieki. Ko teiks Vartanuša, kā lai es viņai rādos acīs? Viņu jau arī izzobo, vai līdz asarām noved. Oganesa vedeklas ķircina. Ja lūdz ko izdarīt, noteikti piebilst: «Neesi nu laiska, Vartanuša, izdari par prieku savam plikdibeniin līgavainim.»

Cauru ziemu visi par mani vien runāja, cauru ziemu es aiz kauna ciematā nerādījos. Dienu klīdu pa mežiem, lāci meklēdams, bet pievakarē slepus aizlavījos uz ziemas nometni un turpat laidarā aizmigu.

Atnāca pavasaris, meži un aizas sazaļoja, mani mīļie kalni ietērpās košās, raibās drānās.

Augām dienām sēžu kā apburts augstu klintīs. Aizmirsies tīksminos par Lori aizu, klausos, kā saldi burbuļo Debedčajas ūdeņi. Bet sirds smeldz …

«Esi nolādēta, nabadzība! Tikai tāpēc vien, ka esmu nabags, Tavadancs Oganess sūtīja mani šajā te čūksnī, iztaisīja no manis pērtiķi un liek dancot pēc savas stabules, lai būtu par ko pasmieties, paņirgāties jautru dzīru laikā! Vai šis cilvēks ir no akmens, vai, ja neredz savas vienīgās meitas skaistules asaras?… Bet ja nu es šo sasodīto lāci nemaz nesatieku? Meža zvērs paliek meža zvērs — var kaut kur nokrist un izlaist garu, vai tāpēc Vartanuša, mana mīļā dūjiņa, lai izslīd no manām rokām? …»

No tādas domas man mali slējās stāvus, smags kamols iespiedās kaklā un smacēja vai nost.

Vakaros, sēdēdams aitu aplokā pie ugunskura, stabulēju, stāstīdams kalniem un aizām, ziediem un zvaigznēm par savu nelaimi. Suņi, mani uzticamie brāļi, nolikuši galvas uz ķepām, lūkojas manī ar savām gudrajām acīm un klausās manā dziesmā, manā sirds balsī. Arī viņi raud un bēdājas līdz ar mani, tāpēc ka viņi ir žēlīgāki par Tavadancu Oganesu un viņu sirdis ir daudzkārt godīgākas nekā Oganesa sirds.

Ap Kristus apskaidrošanās dienu mūsu jaukie kalni kļuva vēl košāki un vēl līksmāki — no meiteņu un jauno sievu daiļuma. Košas, raibas kleitas, skanīgas dziesmas un smiekli …

Zurna spēlēja priecīgu dejas meldiju. Līdzenajā, plašajā pļavā cīkstējās puiši. Vecās sievas kūla sviestu, jaunās krejoja pienu, uz sakarsētām pannām čurkstinājās mīksti, drupani cepumi, meičas šļakstījās ar ūdeni.

Starp viņām bija viens košs ziediņš, savā sārtajā tērpā līdzīgs sarkanam korallim, septiņu brāļu asinīm[4], — mana Vartanuša.

Apsēžos pa gabalu uz akmens, priecīgs skatos uz viņu, un mana sirds brīžam līksmē smejas, brīžam satumst kā debesjums, kas aizvelkas ar krusas mākoņiem.

Piepeši uz pļavas izauļoja jātnieks ar šauteni pār plecu, ar sudrabu izrakstītā čerkeskā. Zurnas skaņas aprāvās. Jātniekam ar cieņu tika padots ceļš, apsaukti suņi.

Pie Iavadanca'Oganesa telts viņš nolēca no zirga. Izskrēja laukā Oganesa sieva un, mādama ar roku, lika meitai nākt mājās. Vartanuša apbēdināta, galvu nodūrusi, padevīgi paklausīja.

Ļaudis pļavā sačukstas. Kaut ko runā un skatās uz mani. Es sapratu — un šķita, ka zibens būtu man trāpījis.

Pametu ganampulku un devos prom. Uzkāpu visstāvākajā, visaugstākajā klintsgalā. Raugos lejā — balta migla ietin aizas, apņem arī manu klinti, un es stāvu uz tās viens pats gluži kā jūrā uz salas. Domāju: jāmetas šai jūrā, lai mana sirds gūst mieru. Biju zaudējis sajēgu un kā neprātīgs metos picnbaltajās putās…

Kad nācu pie atmaņas, ieraudzīju, ka guļu mīkstā zālē, bet migla izklīst, un vējš aiznes tās baltos lēverus.

Beigu beigās atguvies, teicu sev: «Ei, puis, nezaudē saprašanu, nesteidzies, pavēro, kas būs tālāk, — varbūt kadu mīļu dienu arī tev uzsmaidīs saule …»

Pārnācu atpakaļ apmetnē. Tur dabūju zināt, ka jātnieks ar šauteni bijis Osepa — Dsehas stārasta dēls, uzzināju arī to, ko mana sirds jau nojauta: Tavadancs Oganess gribēja saradoties ar stārastu.

Sūtīju tēvu pie Oganesa.

Oganess sacīja: «Esmu devis vīra vārdu un to turēšu — lai tavs dēls nogalē lāci, kuram zīme pierē, atnes man lāčādu, tad viņš dabūs manu meitu …»

Tāda nu bija bagātā -dižrnaņa daba — gribēja gan ļau- dīm Izrādīties, ka tur savu vārdu, gan papriecāties par manām ciešanām.

Vakarā brālēnīša palīdzēja man tikties ar Vartanušu.

Viņa mani gaidīja aiz lielā akmens, pie kura stāvēja Oganesa telts. Spoži spīdēja mēness. Vartanuša paraudzījās man aiz muguras. «Vartanuša, mīļā, ko- tu skaties?» es jautāju. «Tāpat vien,» viņa atbild un smejas. «Es tikai gribēju palūkoties, vai tev ūzas salāpītas…» Vai nu nesaprotu, ka dzen velnu, bet viņas vārdi kā lode ietriecās man sirdī. «Vai tad tu, Vartanuša, tāpat gvelz kā citi? Arī tu smejies par mani? Ko lai es iesāku? Pret kuru akmeni man triekt savu galvu? Tavs tēvs tā saistījis man rokas un kājas, ka esmu pavisam prātu zaudējis. Ja viņš pateiks: «Es gribu, lai Debedčaja tecētu nevis te, bet pa Diližanas aizu,» — es ņemšu lāpstu un kapli un septiņus gadus caurām dienām un naktīm liešu sviedrus. Tevis dēļ pāršķelšu klinti, caur to ievadīšu upi jaunā gultnē.

Ja pateiks: «Es gribu, lai šī meža vietā būtu dārzs,» — ņemšu cirvi un tavu acu dēļ septiņus gadus caurām dienām un naktīm liešu sviedrus. Nolīdīšu mežu, iestādīšu puķes, iedēstīšu dārzu, lai tu varētu pa to pastaigāties. Ja pateiks: «Ej atnes man laupītāja Sadapa-ogli Omara galvu,» — iešu un cīnīšos ar Omāru, vai nu pats dabūšu galu, vai nomaitāšu stepkavnieku, atnesīšu viņa galvu un nolikšu pie tavām kājām… Tavs tēvs pieprasīja no manis to, ko pats nelabais nebūtu izdomājis. Lācis ir meža zvērs. Šodien tas te, bet rītu —*Alipatas mežā, reizi gadā to var satikt. Nepagūsi ne kinžalu izvilkt, bet šis jau kalna kores viņā pusē. Kā tu šo atradīsi? Kurā bezdibenī-lai metos, mīļā Vartanuša?…»

Tā es žēlojos, bet Vartanuša skatās uz mani gluži kā mīļa māsiņa un asaru pilnā balsī saka: «Bēdulit, kā tu esi novājējis, kā nonīcis …»

Es laikam aiz bēdām patiesi biju izkaltis. Kurš tais laikos savu ģīmi redzēja? Spieģelis laikam popa mājās vien bija. Kad Vartanuša tik žēlīgi ierunājās ar asarām acīs, es no jauna atdzīvojos, no jauna manā sirdī saplauka puķes, no jauna iedziedājās lakstīgala. Nez kāds spēks radās rokām, asinis sāka dzīslās strauji ritēt, acis un seja iedegās. Ek, jaunība, jaunība! Jaunība uzveic visu, visu…

«Vartanuša, mīļā,» es saku, «turies, nedod jāvārdu stārasta dēlam, es ielīdīšu pašā meža biežņā, izpildīšu tava tēva vēlējumu. Izej pie vīra tikai tad, ja māšele aiznesīs tev manu asinīm slacīto kreklu…» Mana brālēnīša stāvēja turpat blakus un dzirdēja manu solījumu. Tā visu norunājuši, sniedzām ar Vartanušu viens otram roku un šķīrāmies.

Uzticēju aitas citiem ganiem, bet pats gāju uz mežu. Vairākas dienas spraucos cauri brikšņiem, mēģināju pec aizlauztiem kazenāju zariņiem, pēc izmētātām kritalām, pēc pēdām uzzināt, kur slēpjas mans niknākais ienaidnieks, atrast viņu, notecināt viņam asinis, novākt viņu no manas laimes ceļa.

Ahpatas mežā ir augsts krūmiem un sūnām noaudzis kalns. Tolaik jau bija ienākušās avenes un zustrenes, smagie zari, kā piebiruši ar ogām, zemu liecās pār nogāzi.

Apsēdos kalna gala un domāju par savu bēdīgo likteni. Te uzreiz ogulājā man aiz muguras kaut kas nobrakšķ. Paskatos atpakaļ. Redzu — no kuplajiem zariem izlien milzīga,.spalvaina ķepa, nu taisni kā cilvēka roka noliec zustreņu zaru un pavelk to lejup tādā pašā milzīgā, spalvainā rīklē. Tā aizcirtās un vienā mirklī nobraucīja un aprija veselu čemuru melno, sulīgo ogu.

Elpu aizturējis, pavēros caur zariem un ieraudzīju pazīstamo galvu ar zīmi pierē. Sirds sāka neprātīgi dauzīties. Rāpus izlīdu caur krūmiem, metos lācim no mugurpuses virsū un ietriecu viņam kinžalu sānos zem lāpstiņas. Bet grūdiens iznāca nemākulīgs •— uzdūros uz kaula…

Atskanēja tāds rēciens, itin kā negaisa mākonis būtu pušu plīsis, un smags zvēliens trāpīja man pa ausi. Acīs satumsa, jutu, ka slīdu, slīdu un lidoju uz galvas lejā no klints, Beidzot pret kaut ko atsitos un zaudēju samaņu.

Atģidies ieraudzīju, ka guļu mitrā gravā un man pie pašām kājām urdz strautiņš. Apjēdzu, ka esmu dzīvs, ka man ir laimējies — biju nokritis satrūdējušu lapu kaudzē. Gadu gaitā tās bija te, kalna pakājē, sakrājušās. Pataus- tiju sev seju — pirksti vienās asinīs. Pagramstīju kreiso ausi — karājas atrauta. «Paldies dievam,» domāju, «esmu lēti vēl ticis cauri…»

Māte mani noguldīja, bet pali raud un vaimanā. Ataicināja dziednieku. Sataisīja visādas drapes, sadakterēja. Bet auss gan nepieauga, un dziednieks nosprieda, ka tā esot jānogriež. Tad nu gan es sadumpojos. «Vai nevar,» prasu, «kā nebūt pielīmēt?» — «Eče, dēliņ,» dziednieks atbild, «caurums jau palicis. Dzirdēt vari? Vairāk tev nemaz nevajag. Aiz kam tev vēl tas gaļas gabals?» Tā viņš pateica un nošņāpa. Nesajēdza, ka izķēmo man seju, ka neizskatos vairs nemaz pēc kārtīga cilvēka.

Tonakt man bija it īpaši smagi, es pat raudāju. Guļu un prātoju: «Kāpēc Vartanušai būtu jāatsakās no bagātiem, smukiem puisiešiem un jānāk par sievu pie gana, bez tam vēl vien auša? …»

Domāju tā un pūšu vien, bet māte sēž pie mana pagalvja, slauka priekšautā acis un purpina: «Tavadanc Oga- nes, kaut izdzistu tavs pavards!» Tad pagriežas pret mani. «Vartan, dēliņ,» saka, bet asaras no acīm tek vienā tecēšanā, «Vartan, dēliņ, tu, mana dzīvībiņa, aizmirsti viņu, mēs tak nevaram radoties ar Tavādanciem, tā jau esam kļuvuši visam ciemam par apsmieklu …»

Vai es to varu noklausīties? Ka viņu nelabais — to mīlestību, ja tā iekritusi cilvēkam sirdī, nedz ar vārdiem,

nedz ar asarām, nedz kinžala asmeni to nedabūsi no turienes laukā …

Es biju spēcīgs kalniešu jauneklis, ātri atkopos. Veselību jau atguvu, tikai no savas nelaimes neizbēgu …

Vectēvs Vartans sēdēja pie pavarda, puszviļus atlaidies. Viena sejas puse viņam bija ēnā. Kad, aprāvis savu stāstu, viņš pagrieza pret mums kreiso vaigu, ieraudzījām uz tā lāča ķetnas pēdas, ko tas bija tur atstājis pirms trim ceturtdaļām gadsimta. Auss vietā rēgojās matiem apaugusi ķēmīga bedre ar nelīdzenu rētu gar malu.

— Jā, — vecais vīrs turpināja, — atlabt jau atlabu, bet māte atņēma man kinžalu, lai es vairs neskraidītu lāčiem pakaļ.

Rudenī atgriezāmies no vasaras apmetnes ziemas mītnē. Viņos laikos mums bija tāda paraža: kad atnāca rudens, gājām uz mežu dobt siles, grebt karotes, taisīt sākumus un spriguļus. Vistf to preci iemainījām pret labību Šora- galos, kur neauga meži.

Tā nu toruden arī es dažas dienas mūsu dižskābaržu mežā tēsu baļķus.

Kādu vakaru paslēpu siles un cirvi zem kritalām un gāju uz mājām. Sirds un domas man bija pie Vartanušas. Rudenī viņai bija saradies vēl vairāk precinieku, un stārasts mācās virsū Oganesam: «Kas tu tāds esi, ka nesaki man ne «jā», ne «nē»?» Bet Oganess ar atbildi vilcinājās tāpēc, ka meita nebija ar mieru, dauzīja galvu pret sienu un kliedza: «Es neiešu pie stārasta dēla!»

Vai nu es nezināju, ka Oganess neliksies ne zinis par meitas asarām — kurš tajos laikos turēja meiteni par cilvēku?

Ar tādu drūmu domu nomāktu sirdi gāju pa mežu. Spīdēja mēness, un nakts bija gaiša. Uz klints brēca naktsputns — tik sērīgi, itin kā manas bēdas izraudādams. Koki jau stāvēja kaili, un uz nobirušajām lapām nemanot bija uzkritusi sarma.

Negaidot starp kokiem ieraudzīju milzum lielu, melnu zvēru. Apstājos un domāju: «Vai bifelis, vai? Kas bifelim šai gadalaikā te darāms?»

Bet zvērs gāzelēdamies un sprauslādams nāk man tieši virsū.

Ja lācis nav ievainots vai netur ļaunu prātu, tas neuzbrūk cilvēkam. «Tā,» es nodomāju, «tas ir viņš. Pazinis, nekrietnelis! Jāņem kājas pār pleciem.»

Laidos lapās un vēja ātrumā uzrāpos gludā dižskābardī. Sēžu kokā un nevaru ne elpu atvilkt. Bet lācis pienāk, notupjas apakšā, sēc un ņurd, un laikam prāto: «Ka es varētu pamanīties un noraut šito cilvēķeli zemē?…»

Veros lejā uz lāci, un mani pārņem šausmas no viņa izskata vien, no viņa uguns pielietajām acīm. Ak, ja man būtu bijis līdzi kinžals!… Laime atnākusi pati ar savām kājām, bet man nav rokā nekā, lai varētu to satvert.

Lācis apķēra koku ar ķepām, nikni ierūcās un rāpās augšā. «Nu,» es sev teicu, «tagad man gals klāt!» Toreiz es nedomāju par savu dzīvību, mana sirds runāja ar iemīļoto, skūpstīja viņas acis un teica: «Ardievu!»

Lācis rāpās arvien augstāk un augstāk. Es arī lienu uz augšu, līdz uzķepurojos līdz vistievākajiem zariem.

Kad redzēju, ka tālāk vairs nav kur sprukt, pieliecos un pilnā kaklā iekliedzos: «Ei, bezsirdi kustoni, ko tu gribi no manis? Kam tu post^ manus sapņus?»

Lācis pacēla galvu, skatījās uz mani un sprauslāja, bet es, pieplacis pie zara, domāju: «Ek, puis, vai patiesi tava pēdējā stundiņa klāt?»

Virs manis bezgalīgas debesis, zem manis — lācis. Ko lai iesāku?

No piedzīvojušiem medniekiem biju dzirdējis, ka lāči baidoties no uguns. Tiklīdz es to atcerējos, man sirds aiz prieka sāka dauzīties. Novilku arhaluku[5], izplēsu padrēbi, izņēmu no kabatas šķiltavas, kramu un posu. Sēžu un gaidu. Lācis, pamanījis, ka esmu apriinies, kļuva drošāks un no jauna rāpās augšā — un cik ātril…

Zvēra rīkle jau man pie pašām kājām, jūtu viņa karsto elpu. Saņēmu spēkus un triecu šķiltavas pret kramu. Nošķīda dzirksteles. Lācis pat parāvās atpakaļ.

Nu es tik situ ar šķiltavām pa kramu — čih-čih, čih- čilil — dzirkstis vien sprēgāja. Lācis aizkaitināts kaut ko ņurd, tomēr neuzdrīkstas rāpties augstāk.

Pēdīgi saodu salkano posās smaku un nopriecājos — deg… «Tagad nu lūgtum — paveries vien, kā apsvilināšu tev purnu ,,.»

Uzliku degošo posu uz arhaluka oderes un papūtu. Uzšāvās liesma — un taisni man sejā. Aši nometu arhaluku lācim uz galvas.

Zvērs ierēcies novēlās no koka, paklumzāja sāņus, apsēdās un nu skalās uz degošo arhaluku. Laikam gaida, kad uguns nodzisīs, — tad gan viņš mani aprīs…

Neļāvu lācim ne atgūties, ātri nolēcu no koka, pacēlu arhaluku garas kārts galā un devos ienaidniekam virsū. Tagad mans arhaluks jau liesmoja kā kāzu lāpa. Mežs kļuva gaišs. Bet es kliedzu cik jaudas: «Hū, hū, hū!» Pats velns būtu pārbijies un ļāvis man aiziet.

Tā es izspruku no nezvēra nagiem un pārnācu mājās. Māte prasa: «Dēliņ, kur tad tavs arhaluks?» Atbildēju, ka esmu aizmirsis mežā, pakāris uz zara — turpat, kur taisīju siles. Par lāci nebildu ne vārda. Nabaga māte, viņa tā baidījās no lāča, ka pat miegā nerada mieru.

Vēlu naktī piecēlos un, uzvilcis tēva praķi, klusītēm paņēmu dunci un aizjozy uz dižskābaržu mežu, kur biju paslēpis siles.

Atradu savu glabātavu izpostītu. Nekrietnais pinkainis pēc ožas bija pa manām pēdām to uzgājis, izmētājis siles un vienu pat piegānījis — nu kā jau lācis…

Mēsli vēl bija silti. Domāju: vai tikai šis nav paslēpies tepat kur tuvumā, lai izgāztu uz mani savu niknumu?… Nepaguvu izdomāt visu līdz galam — piepeši turpat blakus nobrīkšķ krūmi. Metos sāņus, uzlēcu uz celma, norāvu praķi, aši aptinu to ap kreiso roku un izvilku dunci.

'Lācis atpleta rīkli — tik platu kā laidara vārtus — un rēkdams metās man virsū. Kad viņš pacēlās uz pakaļkājām, iegrūdu viņam rīklē, cik dziļi vien spēdams, ar praķi aptīto roku, bet ar otru ietriecu dunci šim zem kreisās lāpstiņas un vairākas reizes apgriezu riņķī — šite- nais zvērs taču bija mocījis mani veselus divus gadus…

Pēdīgi biju sasniedzis viņa sirdi. Lācis metās slābans, atlaida manu roku un ievaidējies nogāzās gar zemi. Izrāvu dunci, izvilku roku zvēram no rīkles un iespēru viņam ar kāju. Lācis izstiepās un izlaida garu…

Re nu, mani mīļie, tādi ir bezbailīgi vīri, jā … Nevis tādi kā jūs: aizlīduši aiz akmens, pa gabalu skrotējat virsū ar plinti kādam nelaimīgam, kuslam zvēriņam un pēc tam plātāties pilsētas jaunkundzēm … Mēs gan bijām drosmīgi… Pavei, pavei, kādiem jābūt bezbaiļiem!

Vecais vīrs uzrotīja kreklam kreiso piedurkni. Ieraudzījām kaulainu, saplosītu, lāča zobu sakropļotu roku.

—   Nu un tālāk? — jautāja mans biedrs.

—   Tad es uzvēlu lāčādu sev uz pleciem. Gāju mājās, dziedādams par savu Vartanušu. Roka asiņo, bet es pat

nemanu … Jā, tajos laikos mēs bijām spēcīgāki, ne jau tādi kā tagadējie mīkstpēdiņi: ierauj skabargu pirkstā — tūdaļ jož pie daktera …

Mēs iesmējāmieS. Vecais vīrs turpināja:

—   Pārgāju mājās. Māte sāka raudāt, plēst sev matus un vaimanāt. «Māt,» es teicu, «neraudi, mans sapnis taču piepildījies, tagad nav par tevi laimīgākas sievietes. Nebēdā par roku — man zem papahas oderes paslēpts izkaltēts ziediņš, paņem to, uzliec uz vainas un pārsien.»

Brīnumziediņu biju tovasar atradis. Ganīju kalnos aitas. Viendien skatos — zālē nomests vecs kauls, bet uz kaula palicis gaļas gabals — svaiga gaļa, ar visu ādu un spalvām.

Es biju nesaprašanā par tādu brīnumu. Papētīju tuvumā un ieraudzīju, ka pār kaulu noliekusi galviņu puķe. Tad apķēros, ka no šīs puķes katru rītu uz kaula krīt rasa, un gaļa uz tā nesapūst.

Jā, mani mīļie, mūsu kalnos ir tādas burvju puķes, kas atdod mirušajiem dzīvību.

Smaidīdami klausījāmies vecā vīra stāstā.

—   Tā nu pielika man pie rokas, pavei, to ziediņu, un roka sadzija …

—   Bet ko tad Vartanuša? — es nepacietīgi jautāju.

Drūma ēna pārslīdēja pār vecā vīra možo seju, acis

satumsa. Viņš brīdi klusēja, tad, smagi nopūties, teica:

—   Vartanušu man nedeva. Tavadancs Oganess vairs nejokoja, kaut arī lācis bija nogalēts, tomēr jau tad, kad gulēju savārdzis, viņš bija nolēmis atdot Vartanušu par sievu Dseliu ciema stārasta dēlam. Vartanuša turējās pretī, plēsa sev matus, kliedza, ka precēšoties tikai ar savu iemīļoto …

Mūsējie gudrojuši, gudrojuši, bet prātiņš bijis par īsu, izlēmuši, ka jāpalīdz aizvest meiteni no ciema, kamēr es vēl sirgstu, jāaizvāc prom no manām acīm. «Tik un tā Tavadancs neatdos savu meitu mūsu nabadzīgajā ģimenē …»

Tad krustmātes meita, kura zināja par manu un Vartanušas solījumu, aiznesusi viņai manu asiņaino kreklu. «Atmet, mās, savas cerības, viņš šonakt izlaida garu.» Vartanuša ilgi lējusi gaužas asaras, bet tad sacījusi: «Pagalam ir mans sapnis, tagad dariet ar mani, ko gribat, ja gribat — nobendējiet, ja gribat — atdodiet pie vīra —> pie stārasta dēla, pie suņa, — man viss vienaldzīgs, Man saule ir norietējusi, man viss ir beidzies…» Re nu, tā viņai uzmaukts gredzens pirkstā.

Kad izdziedinājos, jautāju mātei: «Mamm, vai tu aizsūtīji Vartanušai lāčādu?»

Māte sāka raudāt.

Es aizcirtu durvis un izskrēju pagalmā. Ada karājās uz sētas. Man sametās tumšs gar acīm. Saku tēvam: «Tētiņ, kāpēc āda ir teitan?» — «Ek, dēliņ, kas laidīs lāci par bitenieku? …»

Kad viņš man to pateica, es visu sapratu, un zeme man zem kājām salīgojās. Tomēr es viņam neko neatbildēju — neuzdrīkstējos. Tajos laikos mēs tēvam pretī ne vārdiņa neuzdrošinājāmies bilst — tāpat kā vedeklas.

Bēdu pilnu sirdi atgriezos pie mātes. «Mamm, ko tas nozīmē? Pasaki man, kaut kas nav, kā vajag.»

Māte elsodama man visu izstāstīja. «Neej laukā no mājām,» saka. «Šodien atbrauca meitenei pakaļ. Lai stārasta dēls aizved viņu, lai apvijas viņa kāzu vainags ar sērām, lai viņa māte sāk raudāt tā, kā es raudu …»

Kā prātu zaudējis, izskrēju laukā. Mani notvēra, sasēja man rokas un kājas un iemeta mani laidarā.

Vakarā izdzirdēju skanam zurnas un bungas. Es kaucu un dauzīju galvu pret sienu.

No rīta mani atraisīja, sāka mierināt, pierunāt, sacīja, ka Vartanuša, gaismai austot, aizvesta uz Dsebu. «Aizmirsti viņu,» man teica, «nāc pie prāta, vai mazums meiteņu pasaulē.»

Izlikos, ka esmu samierinājies, taču asinis man vārījās, ievainotā sirds smeldza. Paslēpu zem praķa dunci un teicu: «Mamm, aizdzīšu lopus uz upi.»

Māte norimās, un es aizdzinu ganāmpulku uz upi, bet no turienes, neizlaizdams dunci no rokām, metos skriešus gar aizu uz Dsehu.

No meža atskanēja zurnas skaņas un bungu rīboņa. Pa ceļu lēni un svinīgi devās kāzu brauciens.

Šķērsoju aizu un izskrēju viņiem pretī.

Kad parādījos uz ceļa, Vartanuša ieraudzīja mani un iekliedzās: «Vai, Vartans dzīvs!…» Iekliedzās un noģība.

Mūzika apklusa.

«Negodīgais cilvēk!» es uzsaucu. «Kā līgavu tu ved prom? Ja tu esi vīrietis, nāc cīnīties, paņem ar varu…»

Stārasts ievilka man ar pletni, jātnieki ielenca mūs. Tavadancs nobālēja un palika kā valodu zaudējis.

Es teicu: «Tavadanc Oganes, tad tāds ir tavs godīgums? Taviem vārdiem bijusi tukša skaņa… Divus gadus cīnījos ar zvēru, tik daudz asiņu zaudēju — un tas viss tikai tāpēc, lai tu atdotu manu mī]oto šitam puņķainajam pienapuikam? Nu, ja tavs bēdīgi slavenais znots ir vīrietis, saki viņam: lai neslēpjas aiz meitiešu brunčiem, lai nāk cīnīties …»

Kad es to pateicu, līgavainis atgāja sāņus, noņēma no pleca šauteni un nomērķēja uz mani. Saki ko sacīdams, bet patmīliba viņam bija. Tomēr no bailēm bāls gan bija tapis un trīcēja, jo zināja, ka es viņu dzīvu apēstu, ja viņam nebūtu rokās šautene.

Izslīdēju starp zirgiem un kā lūsis uzklupu viņam, gribēju ietriekt savu dunci viņam sirdī. Tobrīd nošķīda uguns, kaut kas auksts pārskrēja pār ķermeni, pa plecu, acīs satumsa, un es nokritu …

Tomēr paguvu vēl izdzirdēt Vartanušas briesmīgo brēcienu un viņas tēva kliedzienu: «Mīlīši, turiet! Mana meita zaudējusi prātu!»

Pēc kādām četrām dienām nācu pie sajēgas un atkal ieraudzīju virs sevis dzimtās mājas jumtu, nokvēpušās baļķu sienas. Un, kā agrāk, māte sēdēja pie mana pagalvja un slaucīja priekšautā asaras…

Ja, mani mīļie, tāpēc jau es saku — šitenais sasodītais daikts nav godīgs, tas satrieca bezbaiļa spēku, kaut tas, kurš to izdomājis, lauztu sev sprandu!…

Vecais vīrs beidza savu stāstu un, lūkodamies ar aizmigloto skatienu pavarda oranžajās liesmās, drebošām rokām sāka bāzt pīpē tabaku.

Iestājās ilgs, nomācošs klusums.

—   Bet Vartanuša? — beidzot mans biedrs nenocietās. — Kas notika ar Vartanušu?

Vecais vīrs izņēma pīpi no zobiem.

—   Vartanuša bija sajukusi prātā, sāka klaiņot pa mežiem un pēc pāris mēnešiem aizvēra acis uz mūžiem.

Pēc viņas nāves man visa dzīve kļuva tukša. Ar salauztu sirdi klīdu pa kalniem, dziedāju skumīgas jo skumīgas dziesmas un atcerējos savu iemīļoto. Dažreiz pa naktīm apciemoju viņas kapu, raudāju pie tā un aizmigu, uzlicis galvu uz kapakmens… Bet sapnī staigāju ar Vartanušu pa mūsu mīļajiem, skaistajiem kalniem…

Septiņdesmit gadu esmu pavadījis tādos saldos sapņos. Es neapprecējos ar citu. Sirdi bija saplosījušas bēdas. Reiz naktī pa dūmeni ielīdu Tavadancu mājās un aizraidīju uz viņpasauli Oganesa grēcīgo dvēseli. Pēc tam aizbēgu un kļuvu par laupītāju, bagāto ļaužu biedu.

Jā, tā tas ir, mani mīļie, — skaļi, it kā tāpēc, lai aizdzītu skumjās atmiņas, teica vectēvs Vartans un piecēlās.

Izgājām laukā no zemnīcas.

Bija maiga ziemas nakts. Sniga sniegs. Tas solīja mums jaukas medības.

TIKŠANĀS MELDROS

1

Mūsu māja ciematā atrodas pašā augšā — ar ziedošiem dārziem klātā paugura austrumu nogāzē.

Rītos pirmie zeltītie saules stari krīt uz mūsu balkonu un pa atvērtajiem logiem iespraucas manā istabā. Šorīt tie mani uzmodināja, pakņudinādami plakstiņus. Izgāju uz balkona. Lejā zem manis stiepās aiza ar nevaldāmo, putās sakulto upi, ar krēslā slīgstošām gravām un milzīgām, augstu virs koku lapotnes izslietām kailām klinšu smailēm.

Rau, tuf ir Gekdags ar mežiem klātajām nogāzēm un līdzenajām, sulīgi zaļajām plakankalnēm. Viņā pusē Gek- daga pakāji līksmi apskalo Sevana ezera viļņi. Ziemeļos redzami kalni, kas atdala Kazahu no Lori. To galotnes ietinusi pienbalta rīta dūmaka.

Atskrien traūksmžuria vēja pūsma, atnesdama ziedu smaržu, viļņojošfi kviešu druvu elpu.

Es aizgūtnēm ievelku krūtīs šo tīro, aromātisko gaisu kā cilvēks, kurš uz vienu dienu izrāvies no karstās un putekļainās pilsētas.

Gaisā lidinās baložu bariņš, mirdzinādams saulē košās, spīdīgās spalvai.

Paņemu divstobreni, uzkāpju paugura galā un brīdī, kad putni traucas man pār galvu, izšauju uz tiem. Notrīs spārni, un vairāki baloži smagi iekrīt dārza zaļajā lapotnē.

Pieskrienu, salasu medījumu un eju lejā.

Pie mūsu mājām, stingri atbalstījies uz ceļa spieķa, stāv cilvēks ar milzīgu papahu galvā. Pie sāniem viņam karājas liels kinžals ar sudraba apkalumiem. Viņš sarunājas ar manu tēvu.

Jau iztālēm pazīstu šo cilvēku. Tas ir tēvocis Sakars, slavens mednieks. Viņš mums ir attāls radinieks — nevaru gan pateikt, vai mana brālēna tēvocis vai tēvoča brālēns.

Tēvocis Sakars ar mani ir draugos jau kopš manām bērnu dienām, tāpēc ka es esot drosmīgs. Viņš uzrunā mani sulīgā, zemā balsī:

—   Ei, puikiņ, vai tas būtu tu? Esi sveicināts, esi tūkstoškārt sveicināts!

Pametis greizu skatienu uz nošautajiem baložiem, tēvocis Sakars piebilst:

—• Ek, dēliņ, vai tu, kopš esi aizbraucis uz pilsētu, tādiem sīkujiem vien skraidi pakaļ?

Tēvocis Sakars allaž izsmēja pilsētas medniekus, ka viņi šaujot mazos putneļus, un vēl tāpēc, ka viņi medībās ņem līdzi suņus.

Viņš bija nodzīvojis pasaulē trīs ceturtdaļas gadsimta un vairāk nekā pusi gadsimta pavadījis pie dabas krūts — gan vasaras plaukumā, gan ziemas sniegos, gan dziļdziļās aizās, gan nepieejamu kalnu virsotnēs. Viņa gadagājuma vīri, kā tēvocis Sakars mēdza teikt, «jau septiņus līķautus novalkājuši», bet viņam pašam bija tāda veselība kā vērsim un acis kā kalnu ērglim.

Tagad viņš gana kolhoza lopus, un neviens vilks ne- , uzdrošinās tuvoties viņa ganāmpulkam. Nav gadījusies vēl tāda ziema, kad, tēvoča Sakara trāpīgās lodes ķerts, pirmsnāves agonijā neierēktos lācis.

—   Dēliņ, saki nu — vai esi atvedis kaut ko rīkles izskalošanai? — Tēvocis Sakars izteiksmīgi iesita knipi pa pazodi.

—  Atvedu, atvedu, tēvoci Sakar, kā nu ne, lai slava trestam «Ararats»! Iesim!

Apsēdāmies balkonā pie galda un piepildījām glāzes ar konjaku.

—  Vai, dēliņ, tu tak esi mani apkaunojis visas armēņu tautas acīs!

—   Tēvoci Sakar, kā tad es tevi būtu apkaunojis?

—  Tpū, itin kā nezinātu! Eju Diližanā pa to lielo ielu, un bērneļi — ar sarkanajiem lakatiņiem ap kaklu — rāda uz mani ar pirkstiem. «Paskat, tur iet tas mednieks Sakars.» Es biju nesaprašanā — kas tie par jokiem! Bet tad pienāk pie manis viens tāds zeperis ar grāmatiņu rokā un prasa: «Vectētiņ, Šeitan ir nodrukāta tava bilde — vai tu esi to redzējis?» Man asinis saskrēja galvā. «Ko es būttim pastrādājis, ka manu bildi grāmatiņā nodrukājuši? Ka tevi nelabais, sātans tāds!» Bērneļi atšķīra grāmatu un rāda man. Skatos — viens vecis ar platu mūli, uzmaucis galvā aitādas papahu, baksta ar plinti lācim krūtīs. Nu nepavisam neizskatās pēc manis, kur nul līs saku: «Mīļie bērņuki, pulka lāču esmu nogalējis, bet šitenais cilvēks es gan neesmu, pavei, kāds viņam plakans ģīmis.» Tomēr mazie neatlaižas: «Tas nekas, vectētiņ, tādu tevi te, pilsētā, uzzīmējuši, tāpēc ka nebija tevi redzējuši…»

Sākām abi smieties. Tēvocis Sakars laikam runāja par «Pionieri», kur 1928. gadā bija iespiests mans apraksts, kā mēs abi lāci medījām.

—  Tēvoci Sakar, pastāsti nu kaut ko, — es lūdzu, — tad atkal varēšu nodrukāt grāmatiņā.

—  Vai tu pa otram lāgam" gribi iztaisīt mani par tādu putnu biedēkli? — tēvocis Sakars nikni jautāja. — Neparko nestāstīšu!…

Apvaldīdams smieklus, mēģināju viņu pārliecināt, ka tas vairs nenotiks.

Tēvocis Sakars man noticēja un pastāstīja, kā viņam pirmo reizi gājis mežacūku medībās.

2

— Togad, — tēvocis Sakars sāka savu stāstu, — martā uzkrita dziļš sniegs. Nebija vairs kur ganīt aitas. Tās palika turpat laidaros un pāris dienās notiesāja gandrīz visu ziemai sagādāto sienu. Bet tajos laikos jau nebija mūsu valdīšana, kolhoza arī nebija. Visu tirgošanos savās rokās bija sagrābis Badalancs Vartevans. Cik zelta viņš bija sakrājis, kādu māju uzcēlis —• ne māju, bet pili —, dzīvoja taisni kā niere pa taukiem ,r.

Rudenī kalpi sapļāva Vartevanam sienu. Viņš to paglabāja, pietaupīja un, kad cilvēkus spieda vajadzība, pārdeva par bezdievīgu maksu. Bet ko mēs varējām iesākt? Aiz bēdām pusi ganāmpulka atdevām vai par pliku veiti, kauč tik jaudātu palikušos kustoņus izbarot.

Es pateicu puikam: «Arut, dēliņ, tā mēs lopiņus neizturēsim, ja pirksim sienu pa pudam. Pats redzi, dievs novērsis no mums savu vaigu. Dzīsim labāk lopus uz Kūru.»

Sacīts, darīts. Paņētnu sev līdzi Arutu un jaunāko dēlu Ābelu, un visi trīs sākām dzīt aitas. Pirmo nakti aizvadījām Džarhečā, otro — Karavansarajā. Ceturtajā dienā bijām tikuši līdz Akstafai.

Aizdzinām aitas uz Salogliem pie mūsu draugiem — azerbaidžāņiem. Tu jau zini, vasarā viņi nāk uz mūsu kalniem. Mēs bijām sadraudzējušies, dzīvojām kā brāļi. Lai viņiem ilgs mūžs, labi cilvēki. Viņi mūs tik sirsnīgi sagaidīja, tā rūpējās par mums… Uz laiku laikiem būsim viņu parādnieki.

Pie viņiem bija īsts pavasaris. Kūra palu ūdeņos bija pavisam duļķaina, krastmalas meldros putni jau sāka vīt ligzdas. Jaunā zālīte tik tikko spraucās laukā no zemes, bet kustoņi jau varēja to šķibīt.

Aitām saskrēja jēri. Piena bija papilnam. Gan paši dzērām, gan suņiem devām. Suņi jau ēšanā no mums neatpalika, barojās un dzenāja cits citu: šiem jau nebija ko darīt — tajā pusē nav nedz vilku, nedz citu kādu zvēru. Ko tur nu daudz stāstīt, mums visiem bija priecīgs prāts …

Tikai es, ače, jau divi nedēļas nebiju ticis medībās… Taisni vai rokas niezēja.

Kādu rītu raugos — pie kūts samestā mēslu kaudze izrakņāta — itin kā ar arklu būtu pāriets. Paskatos uz lauku — arīdzan tāpat, varētu domāt, ka uzarts, tikai šķībi un greizi…

«Kas tad tas, Mharlam?» — «Cūkas naktī izrakņājušas.» — «Kādas cūkas, Mharlam?» — «Mežacūkas, nāk laukā no meldriem.»

Tiklīdz viņš to pateica, man sirds vai salēcās. Savu mūžu vēl nebiju medījis mežacūkas, mūsu pusē jau to nav.

Mharlams vēl piebilda, ka šīs mežacūkas esot ļaunākas par lāčiem. Grūti tās nogalēt… Zem ādas tik bieza tauku kārta, ka — šauj, cik gribi, — tauki aizsprosto brūci, asinis laukā netek, un cūka paliek dzīva. Ja gadās satikt kuili, tad gandrīz nevar aizmukt…

Viens zemnieks jāšus devies medībās. Domājis, ja sēdēs zirgam mugurā, ievainota mežacūka netiks šim klāt. Izšāvis ar, ievainojis, bet mežacūka pārskaitusies un metusies virsūl Ar ilkņiem uzšķērdusi zirga kāju no potītes līdz paslēpenēm. Uz mata kā ar kinžalu!

Nav nekāds joks izbēgt no savainotas mežacūkas. Vai nu jāizrok bedre un jātup tur iekšā, jo mežacūka neskatās uz zemi, tāpēc ka nevar pieliekt galvu, allažiņ tur to iz- slējusi un uz augšu arī dur, vai arīdzan jāuzkāpj uz celma, lai netiek tev ar snuķi klāt.

Noklausījos visas pamācības un gāju uz meldriem. Apskatījos un apsvēru: «Uz kuru pusi mežacūkas skries, kad tās izcelšu?» Sameklēju arī piedienīgu celmu.

Pēc tam ataicināju Ābelu un teicu: «Pasauc suņus un ej uz meldrāju viņu galu, sacel tur jezgu. Izdzen mežacūkas tieši uz mani.»

Ābels aizgāja. Savas trīs verstis. Suņi tur sataisīja lielu traci — ņēmās riedami un smilkstēdami.

Tupu uz sava ciņa un gaidu. Te uzreiz meldri sakustas un sāk čabēt. Uz manu pusi jož vesels bars mežacūku, tā ka sausie meldri lūst vien, bet tie ir biezi, un mežacūkas nav redzamas, es tikai dzirdu, ka tās nāk. Taisni kā vilnis veļas …

Pēdīgi viena pabāza no meldriem galvu. Es izšāvu. Redzu, ka esmu trāpījis, bet šī nenokrita, aizgāja.

Nolēcu no celma un metos cūkai pakaļ. Eju pa pēdām un skatos — nopilējušas asinis, bet pašas cūkas nav. Tomēr panācu gan un izšāvu pa otram lāgarn.

Tai brīdī jūtu, ka manas kājas grimst zemē, apakšā ir ūdens un rāva, bet sasodītais zvērs ierukšķējās, pagriezās un kviekdams kā apsvilis metās uz manu pusi…

Izšāvu viņam tieši krūtīs, bet pats jau līdz ceļiem biju iestidzis slīkšņā.

Mežacūka drāzās man virsū. No krūtīm un sāniem šļā- cas asins strūkla, un tomēr tā vēl metas uz mani un mēģina uzķert uz ilkņiem. Uzgāzās uz manas šautenes, tā ka nevaru to izvilkt. Pastiepu roku pēc kinžala, bet tas sapinies meldru saknēs…

Mežacūkai vairs nebija spēka ietriekt manī ilkņus, tā jau beidzās nost. Jā, tā jau beidzās nost, bet bija uzvēlusies man virsū un gremdēja mani sev līdzi slīkšņā…

Visādi centos atsvabināties, bet tas nekādi neizdodas.

Ak tu nolādētais sātans, kādā ķezā esmu iekūlies!…

Mežacūka jau vairs neelpoja, bet spieda ari mani vai nost.

Cik nu vairs jaudāju, tik kliedzu: «Abel, ei, Abel! Ātrāk skrien šurp!»

Ābels izdzirdēja, atskrēja un izpestīja mani.

Sasodītā mežacūka bija gribējusi mani ari paķert lidzi uz viņsauli!

Vispār gan jāsaka — tā mežacūka bija kā pamatīgs bifelis — tauku un gaļas vien astoņi pudi!

Pēc šitādas tikšanās biju dabūjis labu mācību. Nekāpju vairs zemē no celma, kauč vai visa pasaule ietu bojā…

Tā beidza savu stāstu tēvocis Sakars.

— Es jau zinu, ka tu atkal par šito gadījumu iedriķēsi savā grāmatā, — viņš piebilda. — Lai notiek, tikai, lūdzams, neļauj mani uzbildēt par tādu ķēmu…

Tēvocis Sakars iesmējās, pacēla savu glāzi un, novēlējis, lai mana lode «nekad nenokristu zemē», izdzēra to uz manu veselību.

Mēs piecēlāmies no galda.

BRIEŽI

Reiz mūsu pusē paklīda valodas, ka briežu bars, nonācis no Lori virsotnēm, pārgājis pār Hal-Hallu kalnu un apmeties mežos pie vienas no Diližanas pietekām.

Tēvocis Sakars, visā Kazahā izdaudzināts mednieks, saaicināja savus draugus — Artemu, Ato un Kočaru — un pa Diližanas kreiso krastu steidzās uz Ilalava kalna pakāji. Tur saules pielietajās gravās bija papilnam barības — ozolzīles, dižskābaržu rieksti un dažādi savvaļas augļi. īsta paradīze briežiem!

Arī es devos medniekiem līdzi.

Gājām, uzmetuši šauteni plecā, bet uz muguras baš- liku ar maizi un sieru. Artemam un Ato, kā jau mantīgākiem, bija līdzi arī haurma, bet man un tēvocim Koča- ram —■ vārīti kartupeļi. Visiem bija pacilāts garastāvoklis, un mēs vai beidzāmies nost aiz nepacietības.

Pirms tam par briežiem biju vienīgi grāmatās lasījis un redzējis virs tēvoča Sakara durvīm piesistu brieža galvu ar milzīgiem ragiem. Allaž skatījos uz to, aiz brīnumiem atplētis muti.

Pievakarē bijām tikuši līdz vienai no ziemas nometnēm Diližanas upes krastā. Sajā vietā upe jau ir pavisam šaura, izskatās kā urga, nevis upe.

Mums pretī riedami izskrēja suņi. No zemnīcas iznāca vecs vīrs ar sārtu seju, uzmaucis galvā milzīgu papahu, un aicināja mūs iekšā.

Tēvocis Sakars apsēdās uz akmens un noslaucīja ar pa- paliu sviedrus, kas straumītēm tecēja pa seju.

—       Nē, kūm Gukas, tencinu, bet mums nav laika, — viņš teica.

—       Ak tad es jums neesmu cilvēks? Iesiet garām manām namdurvīm, maizes riecienu ar mani nedalījuši? — vecais vīrs ņēma ļaunā.

—       Vai, kūm, kāpēc tu tādas valodas ņem mutē? Mēs tak ejam medībās, nevis sērst pie tevis!.,.

—        Neraizējies, neba ar tukšām rokām pārnāksiet mājās, meži briežu pilni. Atvilksiet elpu, no rīta katram apseglošu pa zirgam, un pēc maza brītiņa būsiet galā…

Padzirdējis par zirgiem, tēvocis Sakars kļuva pielaidīgāks, un mēs palikām ciemoties pie kūma Gukasa.

Gani nokāva aveņu, iekūra uguni buharā[6] un mūs gods godam pacienāja — tā kā to prasa vecās paražas.

2

Piecēlāmies vēl tumsiņā. Ik pa brīdim pametam acis uz kūmu Gukasu, bet viņš ne ausi nepakustina. No zirgiem nav ne miņas.

—   Kūm, kur tad ir tavi zirgi? Tā mēs nosebosim…

—       Tūdaļ dabūsiet katrs pa rumakam, — vecais vīrs mierīgi atbildēja.

Viņš piegāja pie lādītes, izņēma no tās vēderainu pudeli un ielēja mums katram pa tējas glāzei kizilogu degvīna.

—       Teitan jums būs katram pa kumeļam, sēdieties un jājiet, — kūms Gukass smaidīdams sacīja.

Mēs iedzērām. Kā uguns izskrēja pa kauliem, un kājas kļuva tik vieglas, ka jozām prom ātrāk par zirgiem.

Re nu, par kādiem apseglotiem rumakiem bija runājis kūms Gukass!

Pavadījām dienu nākamajā ziemas nometnē un vakarā, kad jau metās krēsla un gani bija pārdzinuši lopus mājās, devāmies tālāk gar upi augšup kalnos.

Drīz vien nonācām pie strauta, no kura sākās Diližana. Tas tecēja pa kokiem kupli noaugušu gravu. Viena gravas nogāze pacēlās pret ziemeļiem. Sajā pusē mežs bija drūms, pirmatnīgs. Te nepiekļuva saule — un milzu koki

mierīgi trūdēja un apauga ar sēnēm. Dienu šajā mežā rada patvērumu brieži un stirnas.

Strauta otrā pusē, dienvidu nogāzē, skraja ozolu audze mijās ar leknām pļaviņām. Seit bija silti un zāles atliku likām. Naktīs brieži nāca pāri strautam no gravas ziemeļu krasta uz dienvidu pusi meža malā ganīties. Rītausmā, pie strauta remdējuši slāpes, devās atpakaļ uz savu citadeli.

Tēvocis Sakars apstājās un norādīja sev pie kājām uz iemīdītu taciņu. Miklajā zemē ieraudzījām simtiem pēdu, ko bija atstājušas briežu matēs, briedēni un briežu tēviņi. Vesels briežu ganāmpulks te bija gājis pie ūdens un atgriezies atpakaļ. Pēdās šur tur manījām izbirušas apaļas, brūnas spiriņas — briežiem pakaļ uz strautu bija stei- gušās arī stirnas.

Norietēja saule. Tūlīt brieži nāks dzert.

Tēvocis Sakars lika mums izvietoties gar strauta malu simt soļu citam no cita un teica, lai paslēpjamies aiz celmiem vai koku stumbriem un stāvam kā sastinguši — nevienas kustības, nevienas skaņas!

Nostājāmies visi ķēdē, un mūsu virtene šķērsoja briežu bara ceļu. Neviens dzīvnieks, kurš nāks pie strauta dzert, neizbegs no mūsu šāvieniem. ,

Septembra vakars bija silts un rāms. Uzlekušais mēness apspīdēja gan rudens zeltīto mežu, gan dzeltenīgi zaļās pļaviņas gravas dienvidu nogāzē. Liegie mēnesstari caur koku stumbriem kā dzīva, vizuļojoša, izrakstīta seģene klājās pār strautu un taciņām, kuras veda uz to.

Daba pamazītēm slīga saldā snaudā. Tikai strauts vienmuļi čaloja — un retumis miegā iekliedzās kāds putns.

Gaidīšana bija ilga un nogurdinoša.

Beidzot kaut kur no augšas atskanēja dobja, bet varena skaņa, līdzīga zemam vērša māvienam: bū-ū … bū-ū . bū-ūl

Aizturējām elpu. Skaņa atkārtojās, tuvojās mums. Dzīvniekam, kurš nāca lejā pa nogāzi, zem kājām lūza sausie zari. Briedis!…

Netālu no manis dzīvnieks apstājās. Tumsā es to neredzēju, tikai dzirdēju smago, aprauto elpu.

Negaidot tāluma atskanēja atbilde: «Mā…mā… inā!..

Balss bija smalkāka un spalgāka — tas bija cits — jauns briedis.

Mans kaimiņš — vecais briedis, izdzirdējis atbildi, uz- hidināts nospraustajās, iešņācās, piesmakušā balsī iebau- rojās un, izskrējis strauta malā, satracināts sāka ar ra- l'iem un nagiem kārpīt zemi.

Kā sastindzis blenzu uz milzīgo dzīvnieku. Viņa auros jautās kaisle, naids, dusmas, balsī it kā skanēja drauds — kurš uzdrošināsies izjaukt viņa laimi?…

Niknumā briedis pieklupa pie strauta, ātri un kāri dzēra ūdeni, taču tas nenoslāpēja uguni viņa sirdi. Brieža milzīgajos ragos bija iesprūduši sausi zari, ar visām saknēm izrauti zāles kušķi, nodzeltējušas lapas. Viņš kārpīja zemi, un no viņa aizsmakušā, draudīgā, niknuma pilnā rēciena trīcēja mežs, un satraukums, kuru pārdzīvoja briedis, pārgāja uz visu apkārtējo dabu.

«Mā … mā … mā …» atkal atskanēja tālumā. Sajā smalkajā, griezīgajā balsī es jutu jaunības kvēli, drosmi un pašpārliecību.

Drīz vien garām pagāja arī jaunais briedis, tumsā gandrīz vai uzskriedams man virsū. No viņa nāca tā īpašā, smagā smaka, kādā briežu tēviņi ož septembri, savu kāzu prieku laikā. To var just jau pāris simtu soju attālumā.

Apbrīnojami, cik ļoti kaisle apmāj šos dzīvniekus, uzbudinājums aizmiglo tiem acis un noslāpē visas citas jūtas. Tādos brīžos briedis desmit soļu attālumā neatšķir cilvēku no celma.

Mīlas skurbumu briedis pārdzīvo tikai vienu reizi gadā. Tikai reizi gadā tam ir tiesības tikties ar mātīti. Pēcnācēju saglabāšanas instinkts liek mātītei visu pārējo laiku aiziet no tēviņa, nelaist to sev tuvumā. Daba noteikusi gudrus un negrozāmus likumus. Iedomājieties, kas būtu, ja brieži tiktos nevis rudenī, bet pavasarī vai vasaras sākumā. Tas nodarītu lielu postu visai briežu dzimtai — briedēni piedzimtu ziemas salā un ietu bojā. Tagad tie piedzimst siltā laikā — pavasari vai vasaras pirmajās dienās, krāšņās dabas pašā plaukumā. Baidīdamās zaudēt mazuli, briežu māte līdz rudenim dzīvo atturīgi kā mūķene.

Stāvu zem koka, prātodams par to visu, bet jaunais briedis pa to laiku jau ir pāri strautam.

Mani pārņem jaunas izjūtas.

Cik bezbailīgai gan jābūt viņa sirdij, ja viņš izlēmis doties cīņā ar tādu briesmīgu zvēru kā šis vecais briedis! …

Mēnessgaismā caur koku stumbriem ieraudzīju jaunā brieža galvu, gludie un asie ragi vēl nebija žuburoti.

«Tas laikam ir jaunais drošsirdis, par kuru stāstīja tēvocis Sakars,» man iešāvās prātā.

Jaunajam briedim ir tikai pusotra gada, un tas pirmo reizi piedalās tēviņu mīlas cīņās. Viņš ir tāds pats kā briestošs pusaudzis — dedzīgs, nesavaldīgs, nicina briesmas, viņš ir drosmīgs un neprātīgs kā jauneklis — gar tavs bez šaubīšanās atdot savu dzīvību par mīļoto. Dažreiz gadās, ka jauns briedis ar savu veiklību un asajiem ragiem uzveic vecos un spēcīgos un iegūst mātīti — kaut arī uz neilgu laiku. Strupie, žuburotie veco tēviņu ragi tam draud ar nāves briesmām, taču pietiekami izveicīgs jaunais pagūst izvairīties no cirtiena un ietriekt savus gludos un asos ragus ienaidnieka paslēpenēs vai sirdī.

Arī patlaban es redzu tādu cīņu. Vecais briedis nostājies ar savu masīvo ķermeni koka ēnā, pakaļkājas atbalstījis pret strauta gultni, un gaida sāncensi. Viņš izskatās draudīgs, briesmīgs. Mēnessgaisma, lauzdamās caur koku lapotni, krīt uz milzīgajiem ragiem un lielajām, grumbu iekļautajām acīm.

Pacēlu šauteni, gribu to vērst pret briedi, bet nospriežu, ka jāpagaida, jāpaskatās, ar ko beigsies šī cīņa…

Jaunais briedis drosmīgi piegāja pie lielā, bet, kad vecais metās uz priekšu, lai samītu un iznīcinātu nekaunīgo bullēnu, veikli atlēca atpakaļ, apskrēja apkārt kokam un, iekams smagnējais večuks paguva apgriezties, ietrieca savus smailos, asos ragus viņam vēderā. Gari stiepts, mežonīgs brēciens aizskanēja pa visu mežu …

Sajā mirklī man pie auss noblīkšķēja šāviens — un vecais briedis smagi iekrita strautā. Šāvējs bija Artems.

Jaunais briedis palēcās un veikli kā stirna pazuda brikšņos. f

Priecīgi klaigādami, piesteidzāmies pie nogalinātā brieža.

Tūlīt tika iekurts ugunskurs, mēs nodīrājām briedi un sākām cept šašliku.

— Šonakt brieži vairs te nenāks, par to jūs varat būt droši, — teica tēvocis Sakars un, noklājis zemē garo aitādas kažoku, atgūlās.

Es šajā naktī gulēju ļoti nemierīgi — visu laiku man Šķita, ka dzirdu briedi aicinām savu iemīļoto, un tas mani satrauca.

No rīta Artems teica:

—  Tēvoci Sakar, paskaties, kāds milzīgs briedis, kur mēs tik lielu liksim? Pieliks ar to vienu, iesim mājās!

Tēvocis Sakars pameta uz Artemu niknu skatienu.

—  Ai, ai, ai! Papriecājieties nu par šitādiem mednieci- ņiem — pieci vīri vienu bullēnu notriekuši!… Medniekam Sakaram gan sirdsapziņa to nepieļauj.

Nogalināto briedi jau nu nepavisam nevarēja saukt par bullēnu. Tas bija īsts milzenis, drīzāk vērsis. Bet, tā kā tēvocis Sakars pats nebija to nošāvis, viņam tas šķita tikai tāds bullītis. Arī es zināju, ka vecajam medniekam «sirdsapziņa neļaus» atgriezties mājās, ja viņš pats nebūs nošāvis briedi.

Aizsūtījām uz ziemas nometni pēc palīgiem. Dabūjām no turienes ēzeļus, ar kuriem aizveda briedi, bet paši pavadījām visu dienu mežā, lasīdami avenes. Kādas avenes te auga! Ogu bija tik daudz, ka mežs šķita sarkans. Mežā nav tāda zvēra, kurš nenobaudītu raženās dabas dāvanas, te mielojās itin visi — gan lācis un lapsa, gan briedis un zaķis, pilnas guzas pielasīja arī putni, un tomēr vēl aizvien mežā neizsīkdama viļņojās sarkanā aveņu jūra. Pie mums, kalnos, avenes ienākas vēlu.

Arī mēs pielocījām pilnu vēderu ar ogām, bet dienas- vidū, kad kļuva siltāks, atlaidāmies smaržīgajā zālītē un iegrimām dziļā miegā.

Pamodāmies vakarā. Netālu auga bumbiere ar medus- saldiem augļiem. Uzrāpos kokā un papurināju bumbierus. Krietni saēdāmies un devāmies tālāk, vēl aizvien gar strautu uz augšu.

—   Pēc vakardienas šāviena, — teica tēvocis Sakars, — brieži te nenāks arī šonakt. Jāiet tālāk.

Gājām vēl piecus sešus kilometrus.

Gravas dienvidu nogāzē ieraudzījām pļaviņu meža ielokā. Leknā zāle viļņoja kā jūra.

Tēvocis Sakars pavēlēja mums nostāties zem kokiem klajuma malā un netrokšņot.

Briežu patvēruma vieta atradās mums tieši pretī otrā gravas pusē, bet starp viņiem un mums pletās pļava.

Nebija šaubu, ka brieži, iznākuši pie ūdens, pēc tam ies arī uz pļaviņu paganīties. Tad lai katrs šauj pēc sirds patikas.

Atkal pār zemi nolaidās liegs un smaržīgs rudens vakars. Atkal, gandrīz nedzirdami čabinot lapas, laidās snaudā mežs, apklusa kalnu vēja svilpieni, bet aiz kokiem šķelmīgi palūkojās mēness un leni aizpeldēja pie debesim.

Viegli viļņojas zāle, kas jau bija sākusi dzeltēt, cita pēc citas krita zemē salnas skartās lapas, joprojām miegā brīdi pa brīdim iekliedzās nepazīstamais putns. Mēs stāvējām ar gaidās pamirušu sirdi, un katra skaņa, katrs troksnītis lika mums sasprindzināt dzirdi un aizturēt elpu.

Strauts tagad bija no mums tālāk, un mēs tik tikko sa- klausijam tā čalas.

Dabas noslēpumaino čukstu, tās maigo balsu apburts, es snaužu, un man šķiet, ka miegā dzirdu jau pazīstamos brieža aurus: bū-ū … bū-ū … bū-ū!… Nē, patiešām viņā nogāzes pusē auro briedis. Balss skan asi, brīžiem draudīgi, brīžiem bezcerīgi skumji, taču visu laiku uzstājīgi, aicinoši.

Viņam atbild vārga maurošana. Tā ir mātīte. Tai pašā mirklī mežs sāk čabēt un šalkt. Mednieki zina — briežu tēviņi pulcējas kopā un tulit uzsāks niknu cīņu par mātīti.

Patiesi, nepaiet ilgs laiks — un pāri strautam uz pļa viņas iznāk pieci seši brieži. Viņi uzbrūk cits citam, dodami briesmīgus triecienus. Dobji būkš ragi, un dzīvnieki uzbudināti elš.

Mēs esam paslēpušies koku ēnā, tumsā, bet pļaviņu apspīd mēness, un mēs ļoti labi redzam visu, kas notiek. Jaunajai briežu mātītei dzenas pakaļ trīs lieli tēviņi — divi vecie un viens jaunais. Neatpalikdami tai sekoja ari divi pavisam jauni briedēni. Aiz muļķības, bet varbūt izvairīdamies no veco triecieniem, tie aizkustinoši un jocīgi lēkāja.

Taču mums vairs nebija laika vērot. Es satvēru ieroci un izšāvu briežu bara vidū. Gandrīz tai pašā laikā nodārdēja arī divu citu mednieku šāvieni.

Vienīgi tēvocis Sakars, ka liekas, bija iesnaudies, jo pēkšņi pielēca kājās un samiegojies iesaucās:

— Ei, kas tur ir? Kas te notiek?…

Tas nu bija kas negaidīts — viņš pagriezās un kā sajucis izšāva uz gluži pretējo pusi.

Mēs «ākārn smieties un izskrējām no slēptuvēm pļaviņā, kur, kārpīdami zemi ar ragiem un kājām, agonijā raustījās divi brieži.

Žigli iekūrām sārtu, sākām dīrāt briežus un izņemt tiem iekšas. Nevarēdami valdīt prieku par medījumu, pazobojām tēvoci Sakaru.

—   Ei, saimniek, aiz kam tu skrotēji virsū tam pauguram? — Artems jautāja tēvocim Sakaram.

Tas sēdēja sadrūmis un nenovērsdamies lūkojās ugunskurā.

—  Tēvoci Sakar, kur tu mērķēji — acī, vai…

Tēvocis Sakars neatbildēja.

Mēs sapratām, kā viņš jutas. Slavens mednieks — kā lai viņš tagad rādās ciematal Ko teiks sievas… Izsmies …

—   Jūs esat ieminuši manu godu dubļos. Mednieks Sakars savu mūžu nav tādu kaunu piedzīvojis, — beidzot viņš rūgti teica. — Rītdien pat tas pienapuika Artems plātīsies pa visu ciemu, ka viņš nošāvis briedi, bet es, mednieks Sakars, pēc tam stiepis viņa medījumu uz mājām. Vai man vairs vērts maz dzīvot?

Mēs tūlīt beidzām zoboties un sākām mierināt tēvoci Sakaru: dzīvē taču visādi gadās, kā liktenis lems, kā laimēsies…

—   Ek, nerunājiet! Savu mūžu neesmu tādā ķibelē iekūlies! Lai es, mednieks Sakars, pagrieztu muguru briežu baram un ietriektu lodi kokā! Tādu aklumu!

—   Kurā kokā tu to lodi ietrieci? — iespurcies jautāja Artems.

—   Re, tur tajā kuplajā ozolā, — tēvocis Sakars sarūgtināts atbildēja un norādīja uz zemu, prāvu ozoliņu, kas auga netālu no mums.

Arī mēs paskatījāmies uz to pusi. Zem ozola, kā šķita, kaut kas gulēja, kaut kas liels.

—   Paklau, tie jau tādi kā brieža ragi… — Artems teica, pēkšņi kļuvis nopietns.

—   Vai beigsiet reiz par mani zākāties! — raudulīgā balsī atsaucās tēvocis Sakars.

Pieskrējām visi pie kuplā ozoliņa — un ko jūs domājat?… Zem koka guļ milzīgs briedis. Aiz pārsteiguma bijām kā valodu zaudējuši. Pagriezāmies pret tēvoci Sakaru, bet šis smejas, vēderu turēdams. Viņš, burtiski, kratījās smieklos.

—   Ak tu, pienapuika! — tēvocis Sakars uzsauca Arte- mam. — Vai tavs pauris ar salmiem piestūķēts? Ko tu savā vārgajā prātiņā izdomāji? Mednieks Sakars varot medībās aizsnausties, mednieks Sakars velti aizraidīs lodi, pazaudēs zemē?… Ak tu, nelaimīgais zaļknābi!

Izsmējāmies pēc sirds patikas. Tad saēdāmies brieža šašliku, uzdzērām kizilogu degvīnu un, pieskandinādami aizu ar jautrām klaigām un dziesmām, priecīgi un apmierināti devāmies mājās.

PIE VILKU VĀRTIEM

1

No kalnu grēdas, kas stiepjas paralēli Araksai no Ah- mahana uz Džulfi, uz Armēnijas un Nahičevānas robežas, atdalās kails, akmeņains atzars un, nošķirdamies no pārējās kalnu virknes, kā ķīlis iecērtas Ararata ielejā.

Katru rītu, gaismai austot, nakti izganījušās, kazas nāk lejā pa akmeņainajām kalnu korēm uz Araksu dzert.

Dzelzceļa sliedes un šoseja šķērso Ararata ieleju visā tās garumā un pāršķeļ uz pusēm kalnu grēdu, atvērdamas tajā pāreju. So pāreju te sauc par Vilku vārtiem.

No salda miega lēni mostas Ararata ieleja. Rītam austot, pirmie pamostas putni Araksas krastu dzeltenīgajos meldros. Rīta migla izklīst, un arvien gaišāka kļūst drūmā, akmeņainā kalnu grēda. Smailajās klinšu korēs pie Vilku vārtiem mijkrēslī brīžiem pazib neskaidri silueti. Tās ir kazas, kas atgriežas no Araksas krastiem savos nepieejamajos mitekļos. Viņas skrien cita aiz citas, tad uz mirkli apstājas. Āži cēli izslej augstos, milzīgos ragus. Kazas ar kazlēniem, kas bailīgi piespiedušies tām pie sāniem, satraukti lūkojas uz ugunīgo briesmoni — vilcienu, kas aiztraucas pa aizu.

Kad tālumā apklust riteņu klabēšana, kazas uzmanīgi nokāpj lejā un pārskrien pāri sliedēm. Pa Vilku vārtiem tās aiziet uz Velidaga klintīm un paslēpjas tur cilvēkiem nesasniedzamās aizās.

Uzkāpis vienā no visaugstākajām grēdām, lūkojos lejā.

Manam skatienam paveras visa Ararata ieleja, bet tālumā arī abi Ararati — Lielais un Mazais. Starp dzeltenīgajiem meldriem vizēdama aizvijas Araksa. Viņā upes krastā kūp svešu ciemu dūmeņi.

Es stāvu uz triju valstu — Padomju Savienības, Irānas un Turcijas robežas,

Mūsu krastā tālu aizstiepjas apstrādāti lauki, Putekju mākoņus saceldami, traktori uzirdina auglīgo zemi. Sudrabotas kanālu lentes šķērso tīrumus. Tālumā redzami ciemati, labiekārtotas mašīnu un traktoru stacijas, noliktavas, bagāto ražu glabātavas, šķūņi lauksaimniecības mašīnām, skolas, mazbērnu novietnes … Moži, pilnasinīgi rit dzīve upes šajā — mūsu krastā!

Bet otrajā,.. Skaidri redzams, ka visu zemi klāj meldri, krūmi, augsti un biezi noaugušas nezāles, dzelkšņi. Tajā upes krastā zeme nepazīst lemesi, zāle nepazīst izkapti. Plašajā, auglīgajā līdzenumā, kur valda nesaimnieciskums, rudens tveicē deg zāle — dienā tur klājas pāri dūmi, bet naktī ugunīgas lentes skraida pa Ararata pakāji un gar Araksas krastu.

Jau pēc ārējā šo divu pašauju izskata redzama starpība starp tām, un mana sirds priecājas, ka esmu mūsu zemes dēls.

2

Laiks ir jauks. Novembra saule silda klintis. Vējš maigi šūpo nokaltušos stādus un lāgiem iesvilpjas starp klinš- akmeņiem.

Kalna ziemeļu nogāzi klāj gara zāle. Seit jau kazu vairs nevar būt. Viņas mitinās tajās nogāzēs, kas vērstas pret dienvidiem. Taču šeit, ziemeļos, var sastapt savvaļas aunus — tie ganās kalnu pļavās. Kaut kur uz terases atstājuši barvedi par sargu, paši ieplakā mierīgi plūc zāli.

Nokāpju lejā otrā gravā.

Pretī paceļas juceklīgi izmētāti kaili pauguri. Aiz tiem turpinās Ararata ieleja, ko šajā vietā iežmaudz Velidaga atzari.

Gravas viņā galā, neaizejot vēl līdz pirmajai kauprei, ieraugu savādu dzīvnieku bariņu. Viņi sastājušies aplī — visi sabāzuši galvas kopā. Nesaprašanā lūkojos uz viņiem. Kas tie tādi par dzīvniekiem, un ko viņi tur dara? Stāv nekustīgi, pēcpuses baltas, paši pelēksarkani. šķiet, ka viņiem ir pat ragi. Dzīvnieki tos apļa vidū salikuši kopā un snauž stāvēdami — varbūt visu nakti bēguši no vilku bara…

Nolēmu izšaut gaisā, pabaidīt, paskatīties, kas tie par radījumiem.

Šķita, ka būtu sprāgusi bumba… Aplis izjuka, un, augstu izslējuši garos ragus, dzīvnieki metās prom. Tie bija kalnu auni — skaisti, stalti dzīvnieki.

Auni pazuda aiz kalna kores, un ap mani no jauna valda nāves klusums, dzirdu tikai savas sirds pukstus.

3

Es atkal esmu viens. Stāvu uz klints un lūkojos uz dzelzceļa pieturvietu, kas lejā, aizā, izskatās kā kamoliņā sarāvusies.

Saule jau norietējusi, un daba tā pierimusi, it kā to būtu skārusi kāda burvju roka. No Velidaga virsotnes uz ieleju stiepjas kaila akmens grēda. Paslēpjos aiz klints, nolieku sev priekšā šauteni, notēmēju uz šo klintsragu un domāju:

«Ja nu pēkšņi uz tā izskrien kaza? Tad es tāpat nepakustēdamies nospiedīšu gaili…»

Kas tad tas? Tieši šajā brīdī aiz klints kraujas pret zilo debesu fonu paceļas milzīgi ragi un uz klints tieši pret manu šautenes graudu parādās pamatīgs āzis. Tie tik ir brīnumi! Izberzēju acis: vai tas ir sapnis vai īstenība?… Azis lepni nolūko apkārtni. Viņš izskatās tik skaists, ka šķiet nevis dzīvs, bet kā ģeniāla skulptora izkalts no klints bluķa.

Neiedomājami pārsteigts, apjucis sēžu, nepieskardamies šautenei.

Tad āzis nokāpj no klints un, sausos zāles stiebrus čabinādams, skrien taisni uz mani. Rau, uz mirkli apstājas. Augstā zāle viņu aizsedz, redzams tikai kakls un galva, ko rotā milzīgie ragi.

Atgūstos un nospiežu gaili. Atskan sauss plīkšķis. Azis noslīgst uz priekškājām, nogāžas zemē un rāpo pa zāli lejup uz klints pakāji. Daži sīki akmentiņi noripo viņam līdzi, un atkal viss apklust…

Uzkāpju uz akmens un, atbalstījies pret šauteni, priecājos par ieleju, kas ieslīgst vakara dūmakā.

PA SVAIGAM PEDAM

No rīta nepaēdu brokastis, arī līdzi neko neņēmu. Biju nodomājis turpat brikšņos aiz ciemata nošaut zaķi un nākt atpakāj uz mājām.

No pauguriem ap mūsu ciemu sniegs jau bija nokusis. Priecīgās balsīs čivināja putni, sagaidīdami pavasari.

Mūsu kaimiņš Papaņi-Matoss izdzina aitas no siltās kūts, lai paganītu tajos pašos krūmos, uz kuriem devos es. Gājām reizē.

Matoss žēlojās par vilkiem:

—   Nav tādas dienas, kad neuzkluptu. Nupat man arī norēja brūno aveņu, kas tas bija par aveņu!…

Mednieks Sakars ar Asaturencu Martirosu bija nolēmuši šodien dzīt vilkiem pēdas. Barā bija manīti septiņi pelēči. Pie mums viņi uzradās nesen. Laikam bija atnākuši pāri kalniem — no Lori.

—   Tev, kā rādās, aknas netur, lai pieveiktu vilku! Kas ta zaķis — to jau ar mietu var apdullināt, — Matoss teica, zobgalīgi palūkojies uz manu šauteni.

Tiesa, toreiz biju pavisam jauns — man vēl nebija ne sešpadsmit —, tomēr ar vilkiem jau diezgan daudz ticies un ne mazums ar viņiem sarāvies.

—   Lai nu šie būtu kur būdami, tik un tā tūliņ atskries, nelaidisies jau prom no aitām, — Matoss piebilda un lūdza, lai palieku līdz dienasvidum pie ganāmpulka.

Bija drēgna un auksta agra pavasara diena. Sakūrām ugunskuru un apsēdāmies, lai sasildītos. Te uzreiz suņi riedami metās pie aitām. Pēc viņu vaukšķēšanas sapratām — vilks. Ja suņi pamanījuši vilku, viņi rej pavisam citādi nekā parasti.

—   Ei, ei, ei! Alabaš, grāb ciet, turi!… — iebrēcās Matoss un, rungu vicinādams, joza pakaļ suņiem.

Paķēru šauteni, un, tikko biju paguvis uzvilkt gaili, no krūmiem izspruka vilki un metās uz mežiem apaugušo pauguru.

Viņi patiešām bija septiņi. Baram pa priekšu lēkšoja viens ar tumšu spalvu, vismaz pusotras reizes lielāks par citiem.

Vilki skrēja ar atplestām rīklēm, atšāvuši astes.

Zeme vēl bija mitra, viscaur vīdēja izkusušā sniega klani. Vilku pēdas bija skaidri redzamas, un es, aiz satraukuma gandrīz vai bez elpas, jozu pa tām pelēkajiem pakaļ.

Vilki, pamanījuši, ka viņiem dzenas pa pēdām, pāri pauguram metās uz kalniem.

Uz ziemeļiem no Diližanas stiepjas grēda, kas atdala Lori no Kazahas. Tur ir trīs lieli kalni — Hal-Hallu, Airidašs un Ilalafs.

Dzinu vilku« tur augšā. Domāju: ja neizdosies nošauj pārtriekšu pāri grēdai — tik tālu, ka vairs neatgriezīsies, lai uzbruktu mūsu ganāmpulkiem.

Aiz meža, tur, kur sākās kailās klintis, vēl klājās sniegs. Iztālēm uz baltā sniega vilki izskatījās kā pelēkas svītriņas:

Ap pusdienas laiku biju ticis līdz šai nogāzei un, uzrāpies pašā korē, apstājos. Te sākās sniega segas klāta plakankalne.

Atvilcis elpu, uzmanīgi pabāzu galvu gar akmeni un pārlaidu acis plakankalnei. Manam skatienam pavērās plaša alpu ieleja. Vasarā te aug kupla zāle. Mēs dzinām šurp lopus un cēlām savas teltis. Tagad ieleju klāja pavasara saules staros vizuļojošs sniegs. Uz to bija grūti skatīties — acis žilba un asaroja.

Plakankalnes viņā malā atkal ieraudzīju vilkus. Mūs šķīra apmēram astoņsimt soju. Pieredzējis mednieks no tāda attāluma pelēko nošautu, bet kas nu es biju par mednieku!.

Atstarodamās sniegā, saule žilbina acis. Spīd arī šautenes grauds. Uzrāvis sērkociņu, apkūpināju graudu.

Izšāvu. Viens vilks spēji palēcās, un viss bars vēl ātrāk traucās uz tuvākajām kalnu terasēm.

Kaut kur pavisam netālu no manis noblīkšķēja divi šāvieni. Pagriezies ieraudzīju mednieku Sakaru un Asa- turencu Martirosu. Pametis skatienu apkārt, pirmo reizi pamanīju, cik augstu esmu uzrāpies, cik tālu esmu aizgājis no sava ciematiņa, kas patlaban šķita kā niecīgs kamoliņš, noripojis kalna pakājē.

—   Ei, mazais, ko tu viens pats dari te, šajā kaktā? — tēvocis Sakars, mīlīgi smaidīdams, man jautāja.

—   Sauju vilkus. Ja netrāpīšu, tad vismaz nobaidīšu,— līksmi atbildēju.

—   Sajā tālajā nostūrī taču nav ne cilvēku, ne ganāmpulku. Iedomājies, ka es esmu vilks. Tu pagriezies — un es tev virsū.,. I<o tu iesāksi?

—   To jau es tieši gribu! Lai tik nāk atpakaļ, tad tu redzēsi, kā es viņus nolaidīšu no kātiem!

Tēvocim Sakaram fnani vārdi gāja pie sirds. Viņš uzsita man už pleca un paslavēja mani.

—   Lai tava lode nenokrīt zemē, — viņš novēlēja un devās uz priekšu.

Mēs ar Martirosu čāpojām viņam līdzi.

Pienācām pie visaugstākā kalna, pa kura kori pirms brīža bija pārskrējuši vilki. Uzkāpuši palūkojāmies pa stāvo nogāzi lejā. Apakšā bija milzīga, bezgala dziļa aiza, nesaskatāma tā izzuda tumsā.

Putenis bija sanesis sniegu no kalna un uz vienas krokas izveidojis milzīgu sniega valni, kas aizšķērsoja mums ceļu. Vilki bija pārlīduši tam pāri un aizgājuši.

Ar šauteņu laidēm izdobām sniegā pakāpienus un uzrāpāmies uz vaļņa. Te mūsu skatienam pavērās jauna plakankalne. No šejienes ieraudzījām gandrīz vai visu Aizkaukāzu — kā noklātu pie mūsu kājām.

Mums izlauzās dziļa nopūta. Sis kalnu pasaules krāšņuma priekšā mēs šķitām gaužām mazi un niecīgi.

Apsēdāmies sniega kaupres galā un kāri notiesājām maizi ar sieru.

—   Ka tik, sasodītais, nesāk slīdēt lejā, — tēvocis Sakars bažīgi ieminējās.

—   Kas tad?

—   Sniegs.

—   Kā tas var slīdēt? Un uz kurieni?

—   Lejā, aizā, kur citur. Vai tu nezini, ka pavasarī sniegs kūst un kā lavīna nogāžas aizā? Visu, kas ceļā, aiznes sev līdzi.

Un tēvocis Sakars mums pastāstīja tādu gadījumu.

—   Reiz abi ar tavu tēvu aizgājām uz mežu, netālu no Cahkoturtas. Baļķu savajadzējās. Tas bija vasarā. Skatos — kalna pakājē guļ pāris simtu koku, vesela kaudzei Izcelti ar visām saknēm. «Stepan,» es saku, «ko tas nozīmē?» — «Nezinu,» viņš man atbild, «es pats netieku gudrs…» Pametām acis apkārt — un ko mēs ieraudzījām!… Kalns pliks kā turka pakausis. Pavisam pliks — neviena kociņa, neviena krūmiņa. Zemes ar nav, tikai akmeņi vien. Padomā — pavasarī no kalna nogāzusies sniega lavīna un visu savā ceļā noslaucījusi, visus kokus izcēlusi, nogāzes mežs ierauts aizā un sagāzts kaudzē.

—   Tas vēl nekas, tēvoci Sakar, — Martiross viņu pārtrauca, — vai tu esi aizmirsis, kā togad lavīna aiznesa līdzi trīs pazīstamus medniekus no Amodžas? Pagalam bija. Zemnieki pārmeklēja kalnos visas aizas, visas spraugas, bet neatrada. Tikai maijā gani kādā gravā uzgāja viņu mirstīgās atliekas. Sniegs bija triecis viņus pret kokiem un pret akmeņiem un apracis.

Tēvocis Sakars un Martiross atcerējās vēl kādu interesantu gadījumu. Mans brālēns Meliks un, ja nemaldos,

Gcdžojancs Samsons dzinuši pēdas caunai Salamakara kalna atzarojumā. Viņus panākusi lavīna, nogāzusi un aiznesusi līdzi aizā. Slīdējuši kopā ar sniegu lejā, nav varējuši noturēties. Brīžiem virs sniega, brīžiem zem tā. Klieguši pēc palīdzības, bet kas ta dzird!… Beigu beigas pie meža lavīna apstājusies. Meliks gulējis sniegā, bet Samsons pazudis. Meliks pārbijies skrējis meklēt biedru. Nav un nav… Meklējis, meklējis un pēdīgi ieraudzījis sniegā iedobumu. Pabāzis tur roku — sataustījis kaut ko mīkstu. Izkašņājis sniegu un izvilcis savu biedru — nosalušu, bez maņas. Rīvējis ar sniegu, līdz tas nācis pie atģidas, tad aiznesis uz ziemas nometni…

Tādus stāstus saklausījušies, bailīgi palūkojāmies uz bezdibeni mums pie pašām kājām un steidzāmies tālāk prom no nelaimes.

Rietēja saule. Uzpūta vējš, un šķita, ka drīz sāksies putenis. Mēs jau bijām Halafa kalnā, kas šajā grēdā bija pēdējais.

Ievērodami visstingrāko piesardzību, izkjuvām uz neliela plato. Tā ieliektā forma liecināja, ka pirms daudziem gadsimtiem te bijis ugunsvēmēja vulkāna krāteris. Sajā ieplakā mēs atkal ieraudzījām vilkus.

Tēvocis Sakars ar roku parādija, lai apsēžamies, bet pats rāpus aizlīda uz priekšu un, paslēpies aiz akmeņa, izšāva.

— Se, saņem, nolāpītais! — viņš iesaucās, raidīdams arī otru lodi vilkam, kurš bija pakritis zemē, bet vēl kārpījās.

Vilks pēdējo reizi noraustījās un izstiepās. Pārējie aizbēga.

Krēsloja. Sniega klātajā plakankalnē putenis uzsāka savu deju.

Mēs nejūtām ne aukstumu, ne izsalkumu un ļoti apmierināti nodīrājām vilku, sasildīdami viņa karstajās iekšās savus sastingušos pirkstus.

LĀČA ĶETNĀS

Vēl nesvīda gaisma, bet mēs jau mednieka Sakara vadībā atstājām ciemu. Bijām silti saģerbušies, galvu aptinuši ar bašliku.

Kad ciems palika aiz muguras, nogriezāmies no ce]a mežā.

Pamatīgi sala.

Apsnigušie, sausie zari brīkšķēdami lūza zem mūsu kājām. Ik pa brīžam no krūmiem, no akmeņiem un dažādām spraugām izskrēja zaķi, irbes un vēl visādi sīki meža iemītnieki un steidzās paslēpties.

Tiklīdz ieraudzīju garausi vai irbi, mana jaunā sirds notrīsēja, bet roka sniedzās pēc karabīnes.

—   Ei, puika, neblēņojies! — Tēvocis Sakars mani atturēja. — Kas nu tas par medījumu, nav vērts lodi tērēt! Aiziesim līdz lāča midzenim, un tad tu varēsi parādīt, cik izveicīgs esi…

Šķērsojām gan ielejas, gan kalnus, gan aizas, gan klintis, līdz beidzot nonācām pie Arfavutas gravas — lāču «dzimtmuižas».

Es vai degu aiz nepacietības.

Drīz vien uzlēca saule. Rīts bija rāms un skaidrs. Sausās sniegpārslas saules staros mirguļoja kā dimantu miriādes. Pļāpīgās žagatas, priecīgi žadzinādamas, laide- lēja no krūma uz krūmu, no koka uz koku.

Bijām pienākuši pie liela kalna. Iet bija grūti. Kājas līdz potītēm grima sniegā. Taču man nesala, no aukstuma pasargāja milzīgā aitādas cepure, bašliks un divi pāri vilnas zeķu.

Tēvocis Sakars, kaut arī jau krietni gados, raiti soļoja visiem pa priekšu, kā lācis lauzdams krūmus un kritalas un iemīdāms ceļu sniega kupenās, lai man un manam biedram Vaginakam būtu vieglāka iešana.

Pa ceļam tēvocis Sakars visu laiku stāstīja tādus gadījumus no saviem mednieka piedzīvojumiem, ka mums elpa aizrāvās.

—   Vai jūs redzat to klinti? Pie tās es pērn nošāvu tik lielu briedi kā vērsi. Ragi — kā koku zari… Bet vienreiz es te pieveicu lāci. Trīs bifeļus aizjūdzām un tad tikai ar mokām varējām aizvest uz mājām…

Mēs kāri klausījāmies tēvoča Sakara stāstos. Tas bija tik aizraujoši! Ko gan viņš nebija piedzīvojis, četrdesmit piecus gadus staigādams mednieka gaitās. Nebija tāda krūma, akmens vai aizas, kur nebūtu viņa ložu pēdu. Klausoties tēvoča Sakara atmiņās par šo lāču un vilku pasauli, jutu, ka pats kļūstu drosmīgāks un vīrišķīgāks.

Klupdami krizdami, brīžiem pat noveldamies lejā pa nokalni, beidzot uzrāpāmies klintī. Tēvocis Sakars lika mums šeit pie avotiņa apstāties.

Apsēdāmies un izņēmām no maišeļiem maizi un sieru. Paņēmu ari haurmu, ko māte gādīgi bija ietinusi lavašā. Pabrokastojām ar lielu apetīti.

—   Svaigā gaisā gan labi garšo! — es teicu.

—   Kā tad, ka garšo, — tēvocis Sakars izklaidīgi atbildēja.

Viņš kaut ko klausījās un pamāja ar roku uz klintīm aizas viņā pusē.

—   Tur jau ir mūsu kūms lācis. Kā rādās, būs izlīdis no migas, ne jau velti neciešamās žagatas sacēlušas tādu traci, tā viņas aizvien žadzina, kad pamanījušas lāci.

Nometāmies pie avota uz ce|iem, padzērāmies ūdeni un devāmies atkal tēvocim Sakaram pakaļ. Kad bijām iegājuši aizā, viņš mūs apturēja un klusēdams norādīja uz zemi. Ieraudzījām sniegā daudz savādu, lielu, dziļu pēdu. Šķita, ka te šurpu turpu staigājis cilvēks ar basām kājām.

—   Lācis čāpojis, — tēvocis Sakars pačukstēja un noņēma no pleca šauteni.

Man sirds sāka dauzīties kā putns, kas iekļuvis sprostā.

—   I'as nozīmē, ka viņš patlaban ir savā midzenī, re, tas ir tajos akmeņos. Eita pa pēdām un uzkāpiet augšā, — tēvocis mums teica. — Tu, — viņš vērsās pie manis, — vēl esi jauns! Apsēdies maliņā, aiz akmens, un sēdi klusu, bet tu, Vaginak, pieej pie alas, iešauj iekšā, midzenī, un tūlīt pat joz prom.

—   Bet kas tad nošaus lāci, tēvoci Sakar? — es vientiesīgi apjautājos.

—   Ne jau nu tu, draudziņ, būsi tas šāvējs. Tjs ir miesnieka Sakara darbs… Jūs vēl nepagūsiet pārskriet pār urgu, bet es jau būšu augšā virs midzeņa. Palīdziet tikai man izmānīt viņu laukā, par visu citu es pats gādāšu.

Tā mūs nobrīdinājis, tēvocis Sakars, izveicīgi un klusi pārlēkdams no akmens uz akmeni, no saknes uz sakni, izzuda koku pakrēslā. Mēs palikām vieni un sākām rāpties augšā pa kalna nogāzi. Gājām pa ķepaiņa pēdām. Pēc tām bija redzams, ka lācis ik pa brītiņam apstājies, izkašņājis zem sniega palikušus kritušos ābolus, bumbierus, riekstus un našķojies.

Mežonīgā apkaime, diža un skaista, tai pašā laikā iedvesa arī bailes. Jo tuvāk nācām pie midzeņa, jo vairāk mūs pārņēma briesmu izjūta.

Kad pēdīgi uzrāpāmies kalnā, tēvocis Sakars jau bija tur un sēdēja kā ērglis kādas klints galā, sažmiedzis rokā šauteni.

Lejā zem klints melnēja iedobums. Tēvocis Sakars nenolaida no tā skatienu. Ieraudzījis mūs, viņš man padeva ar roku zīmi. Es sapratu, pagāju sāņus un paslēpos netālu aiz liela akmens. Vaginaks, kļuvis mundrāks, aplūkoja pēdas. Tās veda tieši iekšā iegrobē. Saimnieks bija mājās.

Par to pārliecinājies, Vaginaks noņēma no pleca šauteni, iešāva alā un metās prom, ko kājas nes.

No sprādziena nodrebēja visa klints. Ar dobju rēcienu savā migā lācis atbildēja uz šāvienu. Sadusmots viņš izlīda laukā, un es ieraudzīju zvēra pinkaino muguru.

Vienu pēc otra tēvocis Sakars raidīja divus šāvienus.

* Lodes trāpīja lācim sānos. Satracināts tas metās pakaļ Vaginakam.

Izdzirdējis, ka lācis dzenas viņam pa pēdām, Vaginaks pagriezās un steigā bez merķēšanas uz labu laimi sāka šaut uz lāci. Viņš bez jēgas iztērēja visas patronas un laidās lapās …

Ceļu aizšķērsoja liels ozols, un Vaginaks nepaguva ne attapties, kad lācis bija viņu panācis un notriecis no kājām. Iegāzis Vaginaku sniegā, tas plosīja viņa apģērbu un, sakampis zobos šautenes laidi, sāka to košļāt…

—   Vai, viņš mani aprīs! Tēvoc Sakar, glāb! — zem lāča atskanēja Vaginaka brēciens.

Es trīcēju kā apšu lapa. Paķēru savu karabīni un sašķaidīju lācim kreiso pakaļkāju. Zvērs aiz sāpēm iekaucās un sāka purināt Vaginaku vēl niknāk. Tai brīdī tēvocis Sakars deva zīmi man atkāpties un izšāva. Kūleņu kūleņiem lācis ar Vaginaku novēlās lejā, aizā…

—   Vai, tēvoc Sakar, tu nošāvi Vaginaku! — es iebļāvos un klupdams krizdams skrēju lejā.

—   Nečinksti, mazais, mednieks Sakars zina, kur iet viņa lode, — tēvocis Sakars teica un pilnīgi drošs par sevi bez mazākās steigas un uztraukuma nokāpa no klints man līdzi.

Ko mēs ieraudzījām aizā… Vaginaks izspūris sadris- kātā apģērbā stāv pie beigtā lāča, zvetē, cik. spēka, tam ar šautenes laidi un lamājas:

—   O-ū, nolādētais! Ak tu gribēji mani aprīt? Mani? Se tev! Rij!…

Sāku caur asarām smieties.

—   Nu mums jāiet, metas jau krēsla, — tēvocis Sakars mūs steidzināja.

Pa abiem ar Vaginaku viņi sasēja lācim kājas un, izmantodami vienu šauteni par ilksi, ieķērās tajā un vilka laci lejā uz ziemas nometni aizas viņā galā.

Viņi stiepa lāci, bet es, vienā mierā uzsēdies uz pe- kaiņa pinkainā vēdera kā uz dīvāna, jautri klaigāju, tā ka skanēja viss mežs.

Aizkūlāmies līdz ziemas nometnei. Tur mūs priecīgi sagaidīja, ieveda teltī un piemeta ugunī malku. Daži gani ķērās pie lāča dīrāšanas, citi aizskrēja uz mežu sagriezt klūgas iesmiem. Kad viss bija sarīkots, tēvocis Sakars pats pagatavoja šašliku no lāča gaļas — «kā meža».

Ar apetīti paēdām un sākām izzobot Vaginaku. Tēvocis Sakars jokodamies stāstīja, kā Vaginaks cīnījies ar lāci:

—   Uz mata kā lauva, gandrīz aprija lāci ar visiem' kauliņiem!

Mēs jautri smējāmies. Bet pēc tam, sēdēdami pie liesmojošā pavarda, visu nakti klausījāmies tēvoča Sakara brīnum jaukos stāstus par viņa mednieka gaitām.

Laiku pa laikam _cauri vēja brāzmām izdzirdējām gaudojam vilkus, kas klaiņoja pa aizu, un rejam suņus, kuri apsargāja ganāmpulku.

VILKA MĒRS

Kādu vakaru, nākdams mājās no medībām, iegriezos Davalu lopkopības fermas ziemas nometnē. Tā ir Araksas ielejā pie dzelzceļa līnijas starp Arazdajanas un Ara- ratas stacijām. Te beidzas meldri un sākas kails solon- čaka tuksnesis.

Stiepu uz pleciem milzīgu āzi. Biju to jau nodīrājis un izņēmis tam iekšas. Jutos noguris — kā salauzts.

Tumsā mani neviens nepamanīja. Nolaidis nešļavu zemē, apsēdos uz kāpnēm, kas bija pieslietas pie kādas ēkas sienas.

Sēžu un skatos, kā gani sadzen laidaros no ganībām pārnākušās aitas. Klausos, kā slaucenēs tek piens, — pie viena no laidariem sievietes slauc bifeļmātes.

Arvien vairāk sabiezē krēsla. No meldrāja atskan šakāļa gaudas. Dažādās balsīs kurkst vardes.

Līdz vilcienam vēl ilgi jāgaida — četras stundas.

Slaucējas, beigušas darbu, ar pilnām kannām pienāk pie brigadiera nodot pienu. Eļļas lampiņu blāvā gaisma apspīd viņu sejas. Es esmu ēnā, un sievietes mani neredz. Dzirdu viņu balsis.

—       Ko tu te snaiksties pēc piena kā tāds telēns? Ej labāk sargāt sienu, —- viena no viņām saka.

—       I-ī, paverieties uz to mūsu sargu, — piebalso otra, — augu dienu ne soļa prom no meičām!…

Sievietes smejas. Smejas ari jauns, melnīgsnējs puisis. Viņam rokās šautene. Laikam runāts tiek par viņu.

Nikni riedami, tieši uz mani metas vairāki suņi. Pie- trūkstos kājās un aši uzrāpjos augšā pa kāpnēm.

Viens suns — melns, ar plati atplestu rīkli — ātri izskrien pa kāpņu apakšu. Kā vēja nesti tam pakaļ aizdra- žas visi citi. Pēc mirkļa suņi jau pazuduši tumsā.

—       Ei, ei, ei! Vilks, vilks! Bogar, ņem ciet! — nelabā balsī iekliedzās puisis, kuram nupat sievietes bija izteikušas aizrādījumu, un izšāva, tik tikko netrāpīdams man.

Sacēlās tracis.

—       Tu man gandrīz galvu norāvi! — uzkliedzu no augšas puisim ar šauteni.

Viņš metās pie kāpnēm.

—       Kas tur ir? Vai tas esi tu, Mesrop? Kāpēc tad tu, brālīt, klusēji? A — ciemiņš …

Nokāpu lejā, un mēs sasveicinājāmies.

Puisis aizveda mani uz vienu no kaimiņu mājām. Tā bija nesen celta, ar vienu istabu, lieliem, gaišiem logiem līn nobalsinātām sienām.

Mājas saimnieks tēvocis Macaks sirsnīgi mani uzņēma, vecmodīgi sveicinādams:

—       Pats savām acīm neticu!… Esi tūkstoškārt sveicināts! — Tai pašā mirklī viņš izrīkoja: —■ Siev, žigli klāj galdu! Cilvēks bijis kalnos…

Laipnā mājasmāte — maza, sprigana sieviete ar mīkstiem, sārtiem vaigiem — steidzīgi gādāja vakariņas. Atnesa gan svaigu, gan raudzētu pienu, izņēma no poda liaurmu.

Divi puišeļi neatkāpās ne soļa no āža, kuru biju nošāvis, un, priecīgi klaigādami, raustīja to aiz milzīgajiem ragiem.

—   Vai tavi mazdēli, vai, tēvoci Macak? — es jautāju.

—   Nē, dēli.

—   Bet tev taču jau nāk pie septiņdesmit?

1 — Kas gan ir septiņdesmit gadi? Es tā rēķinu, ka pēc kādiem pieciem gadiem mums būs vēl pāris bērneļu, ne velti mani sauc par mednieku Macaku, — viņš lielīgi teica un pameta sievai ar aci.

Sieva kaunīgi atvairījās.

—   Nu ir gani Makten jau varens!

—   Bet kas tu par mednieku, ja vilkam ļauj izskriet caur kājstarpi un nenogalē? — Macaks man jautāja.

Tikai tagad es sapratu, ka melnais suns, kurš skrēja pa priekšu, bijis vilks.

—   Šautene nebija pielādēta, — es taisnojos, — un tas vilks bija trakot bezkaunīgs!

—   Bezkaunīgs nebūs īstais vārds, — ierunājās kāds no istabā ienākušajiem ganiem. — Vakar ap šo laiku vēl viens pelēkais bija ielavījies aitu ganāmpulkā un noslēpies. Mēs, kolhoznieki, ar suņiem ielencām aitas, gribējām notvert to zvēru un nožmiegt. Bet šis saimnieko pa aitu baru un tik norauj kurdjuku pēc kurdjuka[7]. vilku pašu neredzējām, bet par viņa klātbūtni liecināja aitu blēšana un kunksti. Pēdīgi tēvocis Macaks izvilka dunci. Nezinu, ko viņš tur izdarīja, bet vilks pēkšņi izlēca, kā bumba pārlidoja pāri aitu galvām, ietriecās kūts sienā un aizmuka.

—   Vai tu domā, ka šis varētu izsprukt no drosmīgā mednieka Macaka rokām? Nē, es ietriecu kinžalu pelēkajam sānos. Rādās, ka netika ne līdz mežam … Man ir trāpīga roka! — palielījās tēvocis Macaks.

Tā sākām runāt par vilkiem. Viens no ganiem — ar platiem pleciem un atklātu, bērnišķīgu smaidu — man teica:

—   Tu esi pilsētnieks, tu labāk nekā es zini, kā valdība rūpējas par kalnu rajonu kolhozniekiem. Pavei, kādu fermu uzcēla! Mūsu kalnos ir tādi teķi, ka jēriem vilna gluži vai kā Teherānas zīds. Pirms piecpadsmit gadiem valdība uz nomaksu deva citam teļu, citam govi, vienam otram pat bullēnu un jēru vai sivēnu. Daudziem jau agrāk bija. Vārdu sakot, tādi kustoņi, ka prieks. Ja labi kopj — pāris gados dod krietnu pieaugumu. Labību un visu ko citu no kolhoza dabūjām, cik uziet. Tagad mums nav tāda kolhoznieka, kuram nebūtu govs vai piecas sešas aitas. Nu jau mēs palīdzam arī fermai. Bet es gribēju stāstīt ko citu. Gadījās tāda nelaime — mums uzkūlās veikls,

manīgs vilks, var teikt — lietpratējs. Sāka postīt mūsu ganāmpulku. Dienu ganībās neaiztiek — katram kolhoza ganam ir plinte plecā un suņi ar — kā lauvas. Saki — kurš vilks uzdrīkstēsies te bāzt savu degunu?

Bet paklausies tikai, ko tas, nolādētais, bija sagudrojis. Tiklīdz pienāk nakts — un ja vēl lietaina, miglaina —, tad šiin labais ķēriens. Klusītēm ielavās ciematā un tad tik vico pa mājām: pie fermas jau neuzdrošinās iet…

Piezogas no augšas, no kūts jumta, ielien pa lūku un nokož lopiņus. Visus pēc kārtas, kas vien krīt viņa nagos, — vai tā būtu aita vai govs… Togad, bandīts tāds, trīsdesmit kustoņu norēja. Tomēr jāsaka — tas bija «žē- ligs» vilks — pa otram lāgam nekad neiegriezās, gāja pie visiem pēc kārtas, lai neviens nejustos apvainots.

Ar sirds drebēšanu gaidīju — nupat nāk mana reize. Pa nakti uzlieku uz lūkas milzīgu akmeni, bet kāda tam jēga, es jau no pieredzes zinu — vilki izkārpa ar nagiem zemi un, izkašņājuši caurumu, ielien pa to kūtī.

Turpat vai astoņpadsmit gadu strādāju par kalpu svešās sētās. Tikai kolhozam varu pateikties, ka esmu ticis uz zaļa zara, zemi dabūju, mājiņu uzcēlu, iegādājos pāris aitu, cuku, govi un bifeli. Bet nu gaidīju nelūgtu ciemiņu …

Atnāca ar.

Vienu vakaru biju sadzinis lopus kūtī, jau gribēju uzvelt akmeni uz lūkas, te uzreiz skatos — no tā paša cauruma griestos karājas kaut kas pinkains. Paslēpjos aiz staba un brīnos — tā tak ir aste, kas tur karājas, un nu jau parādās pakaļkājas… Vilks! Redzu, šis izstiepj asti un pūlas to nolaist, cik zemu vien var. Nelieku gudrs — kāpēc tā .. . Nospriedu jau, ka ņemšu un iekāršos tai astē, noraušu ciemiņu zemē. Tomēr aiz bailēm neuzdrīkstējos. Pie velna, uzklups vēl un saplosīs lupatu lēveros. Bet man pat mieta nav pie rokas …

Pēdīgi vilks ierāva asti un iebāza caurumā purnu. Laukā spīdēja mēness, un es ieraudzīju milzīgu, atvērtu rīkli. Vilks paskatījās, atrāva galvu atpakaļ un pazuda. Laikam bija ieraudzījis mani.

Otrā dienā es to pastāstīju ciemā. Neviens nespēja apjēgt, kāpēc vilks nokarājis asti pa lūku.

— Vai tad jūsu ciemā ir kads prātīgs cilvēks, lai to aptvertu? Pelēko niķus un stiķus zina vienīgi mednieks Macaks, — tēvocis Macaks pārtrauca ganu.

—   Tu nu viens tik zini! — Maeaka sieva ironiski izmeta. — Pavei, kāds pilosops!

—   Kā ne, skaidrs, ka pilosopsl Nu tad lai kāds pasaka: kāpēc vilks nokar asti zemē? — Tēvocis Macaks pārlaida visiem uzvarošu skatienu.

—   Baidās nolēkt no augstuma? — jautāja sargs.

—   Nolēkt! Vilks nolēks pat no trešā stāva, bet kā lai viņš tiek atpakaļ? Turklāt ar pilnu vēderu? Bez tam vēl viņam jāpaķer kāds kumoss līdzi vecenei. Tāpat kā es jaunības dienās savai večai kā lauva stiepu kazu uz kamiešiem.

Sieva atkal atmeta ar roku un iesmējās.

—   Kā ne, mīlīši, ko ta jūs domājat? Pelēkajam ar ir saprašana. Aste ir viņa mērs. Kad vilks nolaiž asti lejā, viņš mēra — aprēķina: ja tiks iekšā, vai varēs tikt arī laukā, laisties lapās?… Ja aste aizsniegs zemi, tas nozīmē, ka viss kārtībā, vienā mierā var lēkt lejā. Ja neaizsniegs — kaut vai garu aiz bada izlaidīs, bet nelēks! Tev kūtij ir augsti griesti, tāpēc lopiņi palika sveiki un veseli.

—   Re nu, cik tu pareizi runā! Lai tavam tēvam vieglas smiltis! Mēs arī to vēlāk sapratām, — gans teica un atgriezās pie pārtraukta stāsta. — Jā, nu tad paklausies, kas bija tālāk. Pagāja vairākas dienas. Tas notika rudenī. Mēs gatavojām ziemai kurināmo. Mūms ir ļoti liela kūts. Nospriedām kizjaku[8] sakraut kūtī. Pārnesām abi ar sievu kizjaku uz kūti un salikām kaudzē zem pašas lūkas. Kaudzes vidus palika tukšs. Nolēmām otrā dienā piemest.

Nākamās dienas vakarā iedzinu lopus kūtī, apsēdos uz siles atvilkt elpu un iegrimu domās. Nupat bijām novākuši ražu, es tad nu rēķināju un plānoju, ko nopirkšu, kā uzbūvēšu otro stāvu, — vārdu sakot, domāju tās domas, kādas vienmēr nāk prātā novembrī, kad lauku darbi apdarīti.

Nepateikšu, vai ilgi biju tā sēdējis. Piepeši redzu — kaut kas pie lūkas uz jumta kustas. Aizturēju elpu. Oho, sveicināts! Atkal karājas man pazīstamā aste … Tad ta joki! Vai šis sajucis, vai? Ko viņš dara?

Vilks nolaida asti caurumā arvien zemāk un zemāk, līdz tā sniedzās pie sakrautā kizjaka. Kā to sajuta, tūlīt atrāva asti atpakaļ, iebāza pa lūku galvu un ielēca kūtī. Bet viņš bija slikti aprēķinājis — grīda bija par zemu. Vilks uz

krita uz kizjaka un apgāza visu kaudzi. Govis sāka maurot, aitas blēt, cūkas kviekt un vistas kladzināt. Kūti sacēlās tracis.

Izskrēju laukā un iekliedzos: «Ei, siev, ātri kaut ko padod! Vilks!…»

Paķēru pa rokai patrāpījušos dzelzs iesmu un — kūtī iekšā. Sieva ar sveci man pakaļ. Vaigs nobālis, pati trīc, tūlīt, tūlīt nometīs sveci zemē… Kliedz: «Vai, par ko mums tāds krusts uzlikts! Vai, visa mūsu mantība pagalam! …»

Es šai saku: «Siev, nebļauj, labāk padomāsim, ko tagad darīt.»

Aiztaisījām kūts durvis un atspiedāmies no iekšpuses pret tām ar mugurām.

Svece deg. Nu jau kūtī ir mazliet gaišāks. Un ko mēs redzam? Tas nolādētais pacēlies uz pakaļkājām un grib sakampt mūsu gotiņu Ciranu aiz kakla. Govs izmisīgi mauj, satracināta grib iebadīt vilkam, bet tas ieķērās lopiņam purnā un pārplēsa vaigu!…

«Ei, ei!» es iekliedzos, metos uz vilku un sāku to dauzīt ar iesmu. Bet ko tu tādam ar iesmu padarīsi! Nevis vilks, bet melnais milzenis! Astoņpadsmit gadu esmu bijis gans, tūkstošiem vilku redzējis, bet tādu — pirmo reizi! Zvetēju ar iesmu, zvetēju, bet šim ne silts, ne auksts. Neliekas ne zinis. It kā es viņu tikai kutinātu. Rīkli atplētis, metas gan uz aitām, gan cūkām, bet lopiņi pārbīli kviec un skraida pa kūti. Man bija laba aita — baroju to liaurmai, priekš ziemas. Sasodītais zvērs metās pie tās, norāva kur- djuku un norija. Zvēru pie debesīm! Norija pat nesakošļājis… Nevis rīkle, bet laidara vārti!… Kā es to ieraudzīju, man sametās melns gar acīm. Ar visu spēku ietriecu iesmu vilkam sānos. Iedurties gan iedūrās, bet uzgrūdās uz ribas un salocījās kā āķis; es rauju ārā, bet tas nenāk. Vilks pārskaities pagriezās un — man virsū! Iecirta zobus man gūžā un izrāva veselu gabalu … Es tai karstumā pat nepamanīju, ka šim riklē nozib lēvers no manām ūzām…

Sieva, šito ieraudzījusi, iespiedzās, nometa sveci un izmuka lauka no kūts. Paliku viens aci pret aci ar vilku; nikns cīniņš gāja vaļā, turklāt vēl pa tumsu…

Bet tad durvis vēlreiz pavērās, un kūtī iebrāzās kaimiņi un kolhoza sargs. Sargam bija plinte, taču viņš baidījās izšaut — varēja trāpīt man vai kustoņiem. Tad priekšā izskrēja mūsu kaimiņš Macaks un ietrieca vilkam

rīklē sekumus. Zvērs sakampa tos ar ilkņiem un grauza, ka dzelzs vien nočirkstēja …

«Nē, tas nav man pa spēkam, viņš mani aprīs!» Macaks nobijās un laida ļekas vaļā.

Bet vilks uzlēca gandrīz vai līdz griestiem.

—   Sasodīts — vai tad tur arī bija Macaks? Estakesmu Macaks … — iesaucās namatēvs. Aiz sašutuma viņš nespēja nosēdēt uz vietas. — Vai es nebūtu uzšķērdis viņu ar dakšām? Vesels bars ļaužu sanācis un nevar vienu vilku pievārēt!… — Viņš bija saskaities.

—   Kā ta ne? Pievārēja! Bet pelēkais jau nebaidījās arī no cilvēkiem, mūsu klātbūtnē metās virsū veprim. Es neizturēju, paķēru no sarga plinti un izšāvu. Sašķaidīju vilkam kreiso priekškāju. Tad nu mūsu ciemiņš uzreiz tapa rāmāks. Klupām šim virsū, sasējām, aizvilkām uz kolhoza kantori un tur sarīkojām tiesu.

Viss ciems sapulcējās. Kurš atnāk, tas lūko iebelzt vilkam pa galvu: cits ar vicu, cits ar rungu … Dārznieks ar lāpstu, akmeņkalis ar veseri. Pie reizes katrs kaut ko piemetina. «Ļaujiet man arī šim iegāzt, būs vieglāk ap sirdi. Vai tik tu nebiji tas, kas man jēru aprija?» saka viens. «Vai tu ar šiem te ilkņiem nesaplosīji manu melno aveņu?» jautā otrs. «Esi sveicināts, kurn! Esi tūkstoškārt sveicināts! Pamielojies nu ar manu rungu, atceries manu raibo teliņu ar slaunajieni sāniem!» Un gāž trešais.

Tā tērgodami un jokodami cits pēc cita piegāja pie vilka un sadeva tam, kā nākas. Turpat nodīrāja ādu. Kāda varena āda!

Es teicu: «Siev, te tev būs kažokam odere, tas par to kurdjuku.» — «Tu vari dabūt arī atpakaļ kurdjuku,» ieminējās mūsu brigadieris Arto un uzšķērda vilku.

Un — ko tu neteiksi! — izvilka zvēram no vēdera kurdjuku, tādu kā stāv, ar visu vilnu.

«Žigli nodīrā un izkausē taukus. Zēl, ka nav arī gaļas, iznāktu varena haurma,» mūsu kolhoza gans pavīpsnāja.

Bet pēc tam vilka iekšās atrada kaut kādu lupatu.

«Pavei, tā taču ir no tavām ūzām!» ieminējās Arto, paskatījās uz mani un iekliedzās: «Ei, dodiet ātrāk pārsienamo, sasodītais vilks atrāvis arī vīram kurdjuku!…»

Nemaz vairs neatgādājos, kas tālāk notika. Acīs sametās tumšs, viss uzreiz sāka griezties, un es nokritu bez samaņas. Padomājiet vien! Tas nezvērs bija izkampis man no gūžas gabalu miesasl

Nācu pie sajēgas no asām sāpēm. Pametu acis — uz pavarda sakarsēts milzīgs pods bija uzlikts man uz brūces, lai piededzinātu, apturētu asiņošanu. Bet virsū bija uzklāta aitāda, kā to mēdz darīt vecās sievas, un viss pārsiets. Nekas, sadzija …

Jā, tā mēs tikām vaļā no tā nešķīsteņa, — gans Aršaks beidza savu stāstu.

Izgājām laukā. Biezajā tumsā, kas ietina fermu, pēkšņi iedegās divas spožas acis. Šķita, ka mums tuvojas teiksmains milzu vilks, dobji rūkdams. No acīm tam šķīst dzirksteles … Nāca vilciens …

LACIS UN MEŽAKUiLIS

Pērn bijām aizgājuši medībās uz mūsu veco gāršu.

Tā jau sen ir slavena ar mežābelēm un bumbierēm, ar inespiliem un kizila krūmiem. Tur daudz ari zīļu. Lāčiem patīk āboli un bumbieri, bet mežacūkām — zīles. Tāpēc tumšajos biezokņos var sastapt kā lāčus, tā mežacūkas. Netrūkst vecajā gāršā arī citu zvēru.

Ejam un klausāmies. Iekliedzas putns, ezis pačabina sausās lapas, kaut kur tālumā, smagiem soļiem kritušos zarus lauzīdams, aizčāpo lācis…

Pie paugurainās nogāzes pēkšņi izdzirdēju smalku, apslāpētu rukšķēšanu. Cik vien klusu varēdams, piegāju pie kraujas malas un palūkojos lejā. Mana mednieka sirds saka nevaldāmi dauzītiem Nelielā pļaviņā jautri drais- kojās mežacūku sivēni — tumši brūni ar vienādām melnām svītrām sānos. Vesela saimei

Elpu aizturējis, paslēpos aiz resna koka stumbra, kas noliecās pār gravu. Sivēni, protams, nebija vieni paši — kaut kur tuvumā vajadzēja būt arī lielajām mežacūkām. Sažņaudzu šauteni rokās un sāku gaidīt… Pacēlis galvu, pēkšņi ieraudzīju lāti. Viņš stāvēja paugura galā gandrīz tieši virs manis. Ja es izšautu, pekainis uzveltos man virsū. Taču viņš mani neredzēja. Lāča uzmanība bija pievērsta sivēniem, kas lejā draiskuļojās.

No savas paslēptuves redzēju, kā viņš, nedaudz pamī- ņājies, uzmanīgi atgāja no gravas malas. Nu man bija parocīgi izšaut, nevajadzēja baidīties, ka ķepainis novelsies lejā. Taču es nepaguvu nomērķēt, jo viņš, piecēlies uz pakaļkājām, gluži kā cilvēks iegāja mežā.

Pēc mirkļa lācis nāca atpakaļ, nesdams nelielu, sausu baļķēnu.

«Kas tie par jokiem? Ko viņš grib darīt?» es kļuvu ziņkārs un nešāvu.

Paugura galā, kur saimniekoja lācis, auga vecs koks. Gabaliņu no zemes tas sažuburojās divos lielos zaros. Pekainis savu baļķi pielika pie koka. Viens gals atbalstījās pret zemi, bet otrs — koka staklē starp abiem žuburiem. Iznāca kaut kas līdzīgs kāpnēm vai trapam.

Ar pieaugošu interesi vēroju lāci.

Baļķis, kā ieraudzīju, tiešām tika izmantots par kāpnēm. Pekainis to pāris reižu pagrūda — pārbaudīja, cik tas izturīgs, un, uzmanīgi balansēdams, uzrāpās pa «kāpnēm» līdz pašam koka žāklim. Lejā viņš vairs nenāca pa baļķi, bet nolēca, tiesa gan — smagi un neveikli. Pagājis līdz kraujas malai, pekainis pagriezās pret to ar muguru un šoreiz pieveica baļķi jau ar ieskriešanos. Ja, kāpnes bija nostiprinātas droši, tās nenokritīs.

Taču lācis, kā redzams, nebija pilnīgi apmierināts ar savu celtniecību. Viņš vēl pāris reižu uzskrēja pa baļķi. Atkal kas nebija pa prātam, un lācis atkārtoja vingrinājumu vēl un vēl — gluži kā jauniesaukts karavīrs fizkultūras nodarbībās.

Pārsteigts skatījos uz ķepaini no savas paslēptuves un nekādi nespēju saprast, kāpēc viņš to visu dara.

Re, atkal ieskrējās, uzlēca uz baļķa, taču paslīdēja, smagi novēlās zemē un neapmierināts ierūcās. Es gandrīz vai skaļi iesmējos.

Treniņš nebija visai veiksmīgs, bet, kā redzams, lācim nebija laika turpināt. Viņš atkal kaut kur aizļekoja un šoreiz atgriezās, turēdams ķepās milzīgu akmeni. Nolicis to pašā kraujas malā, palūkojās lejā un pārliecinājās, ka sivēni vēl aizvien ir turpat. Tad viņš paslējās uz pakaļ- kājarn, paceldams priekšējās akmeni, un atvēzējies nosvieda to lejā …

Nezinu, vai akmens trāpīja sivēniem. Man nebija laika paskatīties… No kraujas apakšas zibens ātrumā izspruka mežakuilis — milzīgs, saniknots, ar asinu pielijušām acīm.

Mežakuilis mežonīgi ierēcās un kā mazs tanks metās augšā pa nogāzi, aplauzdams krūmus.

Lācis vienā mirklī pagriezās un pieskrēja pie savām kāpnēm — ak tad tāpēc viņš tās bija pielicisl Taču lāci bija pārņēmušas bailes — ļoti lielas bailes. Un nenoturējies pekainis kūleņu kūleņiem novēlas no ļjaļķa.

Viņš nepaguva piecelties… Mežakuilis jau bija klāt, un tā garie ilkņi, asi kā somu duncis, vienā mirklī uzšķērda ķepaini…

Es būtu varējis izšaut uz mežakuili. Tas stāvēja pie sava ienaidnieka mirstīgajām atliekām pārskaities, nikns, ar mežonīgi liesmojošām acīm. Manas medības būtu bijušas veiksmīgas — divkārt veiksmīgas. Taču patlaban manā priekšā bija nevis parasts mežakuilis, bet gan aizvainots tēvs, naida un taisnīgas atriebes pilns. Es nešāvu …

REIZ VASARĀ

Reiz vasarā, paņēmis šauteni, gāju pa mežu.

Koki te bija veci un lieli. To biezā, kuplā lapotne gandrīz nelaida cauri saules starus.

Mežs bija drūms un nedaudz mitrs. Pērnā gada lapas pa ziemu sniegs bija saplacinājis blīvā masā. Gāju pa tam kā pa mīkstu tūbas paklāju. No retajiem saules zibšņiem tas raibi lāsumoja.

Nelielā graviņā ieraudzīju biezi saaugušus upeņu krūmus un jau gribēju pastiept roku, lai noplūktu gatavo, sulīgo ogu ķekaru, kad pēkšņi manu uzmanību saistīja savāda čabēšana.

Meža biezoknī aiz upeņu krūmiem starp resnajiem koku stumbriem ieraudzīju lielu brūno lāci. Viņa acīs bija izbailes.

Pamanījis cilvēku, lācis vienmēr cenšas paslēpties. Neizrādīdams satraukumu, viņš parasti mierīgi iet prom un tikai gabaliņu tālāk panikā ātri metas bēgt. Dzirdams vienīgi, kā zem viņa varenajām ķepām brikšķ kritalas.

Lācis bija ieraudzījis mani. Viņš saprata, ka es arī viņu redzu, bet izlikās, it kā nebūtu mani pamanījis. Taču pats klusībā nenolaida no manis acu.

Liels, vecs lācis! Viņš labi zina, ko nozīmē šautene, un bažīgi lūkojas uz to. Bet pats sāniski vien, sāniski vien mēģina aizlavīties.

Es notupos un notēmēju uz zvēru divstobreni.

Tiklīdz lācis to pamanīja, viņš ar visu ķermeni pagriezās pret mani, arī pietupās un … pacēla gaisā priekš- ķepas. Trīcēdams pekainis sāka savā lāču valodā kaut ko purpināt. Itin kā skaidrotu un lūgtu viņu saudzēt.

Sis brūnais lācis uzvedās tik neparasti, ka es neviļus nolaidu šauteni. Kāds savāds lācis!

Tiklīdz pekainis ieraudzīja, ka lode nedraud, tas atkal nometās uz visām četrām un pamazām kāpās atpakaļ, cenzdamies aizkļūt uz netālo pļaviņu. Tomēr, acis neno- laizdams, vēro mani.

Es atkal piemetu šauteni pie pleca.

Lācis apstājās, no jauna sāka kaut ko penterēt un, tāpat kā pirmo reizi, pacēla gaisā ķepas. Ari acīs tāds pats lūgums. It kā teiktu: «Nenogalini mani, cilvēciņ!» Lāča acis, purns, kustības bija tik izteiksmīgas, ka man šķita — es patiešām dzirdu viņu lūdzamies.

Mani pārņēma žēlums, bet līdz ar to ari bažas, ko acīmredzot izraisīja lāča neparastā izturēšanās.

«Vai patiešām es palaidīšu tādu lielisku medījumu?» man pēkšņi iešaujas prātā.

No jauna satveru šauteni, un atkal, kā lūdzot pacēlis ķepas, pekainis nostājas uz pakaļkājām.

Pēkšņi lācis savādi ierūcas. Nošvikst krūmi, un man pie pašām kājām izveļas divi apaļi, pinkaini lācēni, viņi steidzas pretī mātei.

Skatos uz lācēniem kā sastindzis. Ak tad tāpēc lācis lūdza no manis žēlastību! . ..

Nolaidis ieroci zemē, lūkojos uz mazuļiem. Viņi skrien klupdami krizdami, pīdamies zālē, aizķerdamies aiz koku saknēm.

Noņemu cepuri un vicinādams saucu lācēniem:

— Dzīvojiet veseli! Laimīgu ceļu!…

Lāču māte vēlreiz pieslejas uz pakaļkājām un paceļ gaisā priekšējās. Tagad es vairs neredzu bailes viņas acīs, bet varbūt man tā tikai šķiet?

Pēdējo reizi pavicinu cepuri aizejošajai lāču saimei kā labiem paziņām.'

KAD ARAKSA KRITĀS PALU ūDEŅI

Iestājoties pavasarim, sniegs, kas bija klājis Aragaca, Bingela un citu Armēnijas kalnu stāvās kraujas, izkusa un nevaldāmām straumēm plūda Araksas upē.

Katru pavasari Araksa, kļuvusi ūdeņiem bagāta, izkāpj no krastiem un applūdina piekrastes laukus Ararata ielejā.

Sajās vietās Araksā ir sevišķi daudz zivju. Te tām ir lieliskas, saulainas «pludmales», kur pakavēt laiku, un ēsmas pārpilni līči.

Kad pavasaros Araksa pārplūst un izkāpj no krastiem, reizē ar to pārplūdušajā Ararata ielejā, mudžēdami duļķainajā ūdenī, baru bariem sarodas lielgalvainie sami, baltvēderainās barbes, sudrabaini melnie zandarti, plakanās, nelielās siļķes un cietajām zvīņām klātie sazani.

Piekrastes pļavās un laukos zivis atrod sev barību, turklāt tādu, kadu upē nemūžam nedabūtu: gan sulīgās ūdenszāles, gan neskaitāmu daudzumu varžu, tārpu un gliemežu. Arī tagad to šeit ir krietns skaits. Un zivis peld un peld šurp, meklēdamas jaunas, leknas ganības. Pakļau- damās instinktam, vecajām zivirn seko jaunās.

Diemžēl lielākā daja zivju vairs neatgriežas mājās — Araksas ūdeņos. Aizrāvušās ar medībām, aizvien tālāk aiziedamas no upes, tās kļūst par upuri saviem neskaitāmajiem ienaidniekiem, kuri dzīvo krastā.

Araksas ūdeņi ieiet atpakaļ gultnē tik ātri, ka daudzas zivis un citi upes iemītnieki nepagūst atgriezties mājās reizē ar tiem.

Piekrastes meldrājā, ieplakās izveidotajos ezeriņos, iedobēs, kas pieplūdušas ar ūdeni, paliek gūstā visi, kas nebija paspējuši aiziet reizē ar citiem, nebija «sapratuši», ka līmenis upē krītas un atpakaļceļš viņiem būs nogriezts.

Sajā laikā sākas īsts slaktiņš. Stārķi, gārņi, ūdri, kraukļi medī duļķainajā ezeriņu ūdenī, bez žēlastības iznicina zivis.

Krastā palikušajām zivīm draud briesmas ne tikai no zvēriem un putniem. Drīz vien pēc tam, kad Araksā nokrītas ūdeņi, Ararata ielejā iestājas tveicīgas dienas, un zivis, kuras paglābušās no plēsoņām, ātri izžūstošajās dūņās nosmok un aiziet bojā.

Vēl bēdīgāks liktenis ir krastā palikušajiem samiem. Tie ir tik milzīgi lieli un neveikli, ka spēj kustēties vienīgi dziļā, lielā ūdenī. Seit, izsīkušā peļķē, ik pa brīdim redzamas samu tumšās, gludās muguras, nokārtās ūsas un izvalbītās acis, kas kļuvušas apdullušas un stingas…

Kādu pavasari tajā laikā, kad Araksas ūdeņi sāk kristies, atnācām piekrastes brikšņos pamedīt mežacūkas.

Ūdens straumes bija salauzījušas un pieplacinājušas pie zemes augstos meldrus un pārklājušas tos ar biezu dūņu un ūdenszāļu kārtu. Gaiss smaržoja pēc zivīm. Ar tām bija pilni vēl neizsusējušie ezeriņi. Seklais ūdens virmoja no tumšajām, sudrabotajām zivju mugurām un gaišajiem sāniem ar zilganām švīkām.

Iegājām dziļi meldros un noslēpāmies, gaidīdami mežacūkas.

Milzum daudz kraukļu un citu putnu, skaļi klaigādami, lidoja mums pāri un nolaidās apžuvušajos laukos, kāri aprīdami tur palikušās zivis.

Netālu no manis, dzeltenzaļu meldru ieskauts, plešas diezgan paliels ezers. Dziļā un platā ieplaka vēl ir līdz malām pilna ar ūdeni, un tas nemierīgi viļņo, burzguļo, met apļus. Itin kā tur kāds dzīvotu un soļotu pa ezeriņu, brīžiem apstādamies, brīžiem no jauna uzsākdams pastaigu. Ūdens uzšļakstās arvien biežāk, arvien tuvāk, un pēdīgi netālu no manis krastā iznāk ūdrs, turēdams zobos milzīgu zivi.

Nokļuvusi sausumā, zivs sāka raustīties, sametās līkumā, iebelza ar asti pa zemi, notrieca ūdru no kājām un kopā ar to ievēlās atpakaļ ūdeni. Ūdra un zivs cīņa turpinājās ezera dzelmenī…

Pienāca vakars. Uzlēca mēness, mezdams savus starus ezeriņa ūdens spogulī. NOčabēja meldri, atskanēja piesardzīga, aizturēta rukšķēšana. Nāca mežacūkas.

Milzīgs, ruds purns pabāžas no meldriem. Aiz tā — otrs, vēl viens … Vesela mežacūku saime!

Dzīvnieki iebrida ūdenī un šļakstinadami rindā virzījās uz priekšu. Kad viņi iznāca no ēnas, kas krita uz ezermalu no meldru sienas, mēnessgaismā ieraudzīju, ka mežacūkas, iebāzušas purnus ūdenī, tur kaut ko meklē un šņākādarnas un rukšķēdamas kāri notiesā. Viņas bija pavisam tuvu, tomēr es neizšāvu, jo mani interesēja, ko viņas tur dara.

Kad dzīvnieki jau bija pienākuši pie paša krasta, ūdenī pēkšņi pazibēja kaut kas milzīgs, tumšs — itin kā gluda un slapja mugura.

Viena mežacūka mēģināja ātri ieķerties ar ilkņiem šajā mugurā, taču tā izlocījusies izslīdēja. No ūdens izlēca kaut kas liels un melns kā baļķis un smagi uzkrita uz mežacūkas.

Sākās traks cīniņš starp milzu samu un mežacūku. Sams, juzdamies ūdenī kā mājās, bija spēcīgāks par mežacūku. Mēnessgaismā no ūdens brīžiem paspīdēja viņa varenā, gludā mugura, brīžiem atkal pazuda. Spēcīga aste draudīgi zvetēja ūdeni, zem mežacūkas īsā un resna kakla kā melna ēna zibēja sama milzīgā galva, kas atgādināja divu pudu svaru bumbu.

Mežacūka kvieca un velti mēģināja izrauties un aizmukt no zemūdens briesmoņa .,.

Mūsu šāvieni izbeidza cīņu. Lode trāpīja mežacūkai galvā, dzīvnieks nokrita un pazuda ezerā. Taču ūderis vēl aizvien burzgujoja un mutuļoja, un virs tā laiku pa laikam parādījās sama lokanais ķermenis, šķita, ka viņš nevēlas šķirties pat no pieveikta ienaidnieka.

Viss kļuva skaidrs, kad izvilkām mežacūku no ūdens. Sams pat tad viņu nepameta …

Izrādījās, ka mežacūkas kāja iesprūdusi sama rīklē un asie nagi, saplosījuši žokļus, iestreguši tajos. Sams bija notvēris mežacūku kā lamatās. Tomēr pats ari nespēja aiziet, ieķēries šajā dzīvajā makšķeres āķī…

Laimējuši bijām mēs — «nošāvuši divus zaķus», mežacūku un samu. Taču šī reti sastopamā mednieku trofeja man bija nieks salīdzinājumā ar vēl retāk sastopamo atklājumu — es biju atradis mežacūkas-makšķernieces.

Patiesi pārdomātas un gudri organizētas zivju medības mēs ieraudzījām nākamajā dienā tādā pašā nelielā, seklā ezeriņā.

Šoreiz pamakšķerēt zivtiņas bija ieradušies putni — visai prāvi, ar balti sārtām spalvām un milzīgiem kapļveida knābjiem. Tie bija parastie pelikāni.

Pelikāni iebrida ezerā un tā platākajā vietā sāka peldēt.

Viņi slīdēja cits aiz cita, izveidodami pusapli, kura gali bija ezera krastā, un pamazām savilka cilpu.

Peldēdami putni iegremdēja ūdenī garos un platos, kausveidīgos knābjus un, iesmēluši tajos sīkās zivteles, piepildīja ar tām ietilpīgās guzas — lielos ādas maisus, kas nokarājās viņiem zem kakla.

Kad pelikāni, savilkdami aizvien ciešāk izveidoto cilpu, tuvojās šaurajam piekrastes līcim, ūdens saviļņojās un sāka mutuļot. Milzum daudz zivju, nokļuvušas ielenkumā, izmisīgi svaidījās, meklēdamas izeju. Kā zibošas bultas virs ezeriņa ņirbēja viņu sudrabotās muguras.

Milzīgie, balti sārtie putni aši saķēra savas gūsteknes, kāri tās norija un no jauna kāsa ūdeni ar asajiem, garajiem knābjiem. Lielās zivis pelikāni uzreiz nenorija, jo tas nebija tik viegli izdarāms.

Aizrautīgi vēroju, kā pelikāns ar izveicīgu žongliera veiklību prāvāku zivi vispirms pamet gaisā, tā ka zivs apgriežas ar galvu uz leju, un tikai tad atpleš pretī badīgo rīkli…

«Kāpēc viņi tā dara?» es gudroju, taču tūlīt sapratu: «Pamēģini vien norīt zivi no astesgala — žaunas, spuras, pat zvīņas aizķersies un iespriedīsies rīklē… Turpretī, ja ar galvu pa priekšu, — slīdēs lejā kā ieejļota. Gudri putnil…»

Meldrājā paslēpušies, mēs ilgi vērojām pelikānu organizēto zivju zveju un šo putnu apbrīnojamo nesātību …

Tomēr, ielūkojušies uzmanīgāk, sapratām, ka pelikāni neapēd visas noķertās zivis, bet lielāko daļu saglabā milzīgai somai līdzīgajā ādas maisā — guzā.

—   Apbrīnojamil — mans ceļabiedrs nespēja valdīt pārsteigumu. — īsts zvejnieku artelis! Turklāt šie maisi… Vai tu zini, ka viens mūsējais pagatavojis no tāda maisa bungām ādu? — Izbrīnījies viņš pagrozīja galvu un piebilda: — Ko tu teiktu, ja mēs nošautu kādu «putniņu» mūsu novadpētniecības muzejam?

Viņš laikam bija pārāk skaļi runājis. Putni to izdzirdēja, pārtrauca zveju un sāka blenzt uz mums ugunīgi sarkanām acīm. Tad, lēnām izpletuši spārnus, pacēlās gaisā.

Atskanēja šāviens, un viens pelikāns smagi nokrita.

Pieskrējāin pie putna un pacēlām to. Tas tik bija milzenis — pusotra metra no astes līdz knābja galam! īso, spēcīgo kāju pirkstus savienoja stipras ādas peldpiēves. Bet maisā — guzā — atradām pāris kilogramu vēl dzīvu zivju.

—   Sis pelikāns gan ir bijis veikls zvejnieks! — mans biedrs teica, izjuzdams sirdsapziņas pārmetumus, un pacēla beigto putnu — ar zināmu piepūli.

—   Turklāt izveicīgs žonglieris, — es piebildu, atcerējies, kā gaisā apgrieztā zivs lidoja lejā tieši pelikāna plati atvērtajā knābī…

VILTĪGĀKS PAR LAPSU

Sevana ezera austrumu krasta augstajos līdzenumos bez sava gala izmētāti zemes pauguriņi, kas atgādina aitādas papahas ar smailiem galiem. Tur strādājis kurmis. Izkašņājis savas pazemes ejas, tas no izraktās zemes piekrastes laukos izveidojis uzkalniņus.

Kurmju ejās vienmēr mitinās peles, tāpēc nav brīnums, ka lapsa kūmiņš skrien šurpu no Gegama un Aicemna- sara kalniem tās medīt.

Bet, ja laukos manīta lapsa, mednieks Balabeks trīc kā drudzī, prātodams, kādā veidā varētu kūmiņu noķert un nodot, tā ādu mednieku biedrībai.

Balabeks vairākas reizes izlika lamatas, tomēr bez panākumiem. Lapsa staigāja ap tam, taču saprata, ka neviens radījums pasaulē bez īpaša nolūka neizliks sniegā treknu jēra cisku.

Mednieks Balabeks aizgāja uz līdzenumu, paņēmis līdzi divstobreni, taču arī šoreiz velti.

Bija uzkritis dziļš sniegs, un vējš, uzpūzdams no ezera, aizputināja visas ieplakas. Visapkārt bija tik līdzens, ka pa lielu gabalu pat olu varētu redzēt. Bet Balabeks jau nav ola — viņš ir pamatīgs tēvainis ar siltu papahu, puskažociņu, šauteni pār plecu. Viņš nepagūst ne parādīties šajā ezera krastā, kad lapsa kūmiņš viņā zemesraga pusē jau laižas lapās.

Balts līdzenums. Ne koka, ne akmens, ne iedobuma, ne uzkalniņa.

Ko iesākt?

Mednieks Balabeks ilgi domāja, līdz beidzot izgudroja.

Viņš izvilka no skapja apakšas peļu slazdus un aizmeta prom, bet kaķi aiznesa pie kaimiņiem.

Istabā parādījās peles.

Balabeks paklausījās, paklausījās, kā tās pīkst, pavingrinājās un iemācījās pats pīkstēt kā pele. Tad viņš atnesa atpakaļ kaķi. Palīdis zem gultas, Balabeks vairākas reizes iepīkstējās kā mazs pelēns, bet pēc tam kā veca pele.

Kaķis, elpu aizturējis, saslēja ausis, pieplaka pie grīdas un pēkšņi metās zem gultas. Tai pašā mirklī no turienes atskanēja viņa aizvainotā sprauslāšana un Balabeka dusmīgā balss:

— Ak tu sātans, ko tu man ieskrāpēji! Vai akls, vai

neredzi, ka neesmu pele!

Kaķis vīlies pārsteigumā pašūpoja asti. Balabeks bija priecīgs. Mēģinājums izdevies — tagad viņš pats var pievilināt lapsu, pīkstēdams kā pele.

Jā, bet kā lai viņš paslēpj savu milzīgo augumu?

Arī to Balabeks izdomāja. Tiklīdz satumsa, viņš paņēma palagu un izgāja no mājām.

Bija gaiša mēnessnakts. Piesala. Pa dienu pakusušo sniegu klāja sērsna. Tālumā satrakojies bangoja ezers.

Balabeks izraka sniegā bedri, ietupās iekšā un apsedzās ar palagu.

Brītiņu pasēdējis, viņš sāka pīkstēt kā pele. Zem palaga Balabeks neko neredzēja, bet pats arī nebija redzams — baltā drāna saplūda ar sniega lauku.

Balabeks pīkstēja un pīkstēja, līdz nogura, bet, kad jau gribēja nomest palagu, izdzirdēja sniegā soļus.

Balabeks bija pieredzējis mednieks, un viņam bija apbrīnojama dzirde. Viņš saprata, ka tuvojas lapsa, taču nāk visai piesardzīgi.

Uzlicis pirkstu uz šautenes gaiļa, Balabeks iepīkstējās kā pele, kas glābjas no briesmām.

Nācējs bija dzirdams jau tuvāk, un mednieks saprata, ka lapsa apstājusies desmit — piecpadsmit soļus no viņa, uzminējusi Balabeka viltību un tūlīt pat aizbēgs…

Mednieks nometa palagu un, žigli notēmējis, izšāva uz mūkošo lapsu. Kūmiņš iespiedzās, sāka griezties riņķī un nokrita sniegā.

Pēc tam katru nakti zem baltā palaga pīkstēja pele. Piekrāptie kūmiņi nedroši tuvojās, un viņu acīs pēkšņi atblāzmoja zibenim līdzīga divstobrenes uguns.

Lapsas saprata, ka uzradusies kāda radība, kas' viltīgāka par viņām, — taču saprata to par vēlu…

GUDRĀ LAPSA

«Jā, tas esmu es, mednieks Balabeks no Martuni ciema. Kā tad tu mani nepazīsti? Vai tas nebiji tu, kas sacerēji par mani stāstu? Atgādājies vien — «Viltīgāks par lapsu»! Re nu, tas esmu es — tas pats Balabeks, lapsu mānītājs, — tev par mani pastāstījuši taisnību.

Jā, no manām rokām neizspruks neviens kūmiņš, visus apvedīšu ap stūri… Tomēr jāatzīstas, ka vienu reizi gan lapsa mani pašu piekrāpa, vai, kā piekrāpa!

Kā? Nu tad paklausies.

Mani aizsauca uz kažokādu sagādes kantori. Iedeva mērdēkli, toreiz vēl varēja jiptēt zvērus ar mērdēkli, nebija noliegts. «Ņem,» teica, «atdosi tai vietā kažokādu.» Paņēmu ar.

No mūsu ciema uz mežu iet viena taciņu. Katru nakti uz tās iznāk lapsas. Tup un kāri blenž uz kolhoza vistu kūti. Tad nu es saliku uz tās taciņas divdesmit ēsmas — visas saindētas. «Nevar būt,» domāju, «ka pa nakti kaut pieci kūmiņi neuzķertos.»

No rīta skatos — neviena pašai Bet ēsmas arī nav — visas pazudušas. Tas tik ir joksl Tāda ēsma spēj aizraidīt uz viņsauli piecus kūmiņus, tomēr nav neviena.

Devos pie slavenā mednieka — tēvoča Jefrema un izstāstīju tam par savu neveiksmi.

Tēvocis Jefrcms nosmīnēja bārdā un pagrozīja galvu.

—       Kā tu domā, kas aiznes ēsmu? — es nepacietīgi jautāju.

—   Kas? Kas cits kā gudra lapsa.

—   Lapsa? Kāda?….

—       Es jau teicu — gudra. Kā tu domā, vai starp šīm nav gudrinieču? Augstas skolas nav beigušas, bet dzīve izmācījusi… Savāc tavas ēsmas, aiznes un kaut kur norok. Pastaigā vien pa pēdām — gan atradisi.

Sameklēju lapsas pēdas un gāju. Skatos — vienā vielā sniegs izkārpīts. Parakņāju — kā tad, visas ēsmas tur iekašņātas.

Jozu atpakaļ pie mednieka Jefrema.

—       Tēvoci Jcfrem, ko nu lai daru? Tava gudrā lapsa mani nobeigs.

Tēvocis Jefrems smej bārdā un krata galvu.

—       Kas ir — šīs neņem indi? Izliec lamatas, cits nekas neatliek.

Izliku uz taciņas slazdus ar gaļu. No rīta raugos — slazdi aizkrituši, bet gaļas nav, un nav arī lapsas…

—   Tēvoci Jefrem, kas tad tas?

Sis tikai smejas.

—       Ziema iet uz galu, es neizpildīšu plānu. Ko lai iesāku? Vai patiesi nav nekāda līdzekļa?

—        Ir. Vēlāk pateikšu. Vai tu zini, ko lapsa dara? Atnāk, vieglītēm ar asti pieduras pie slazda, un tas aizkrīt. Kūmiņš pakampj ēsmu — un prom ir. Ej paskaties, vai man nav taisnība. Kad atnāksi, pateikšu, kas jādara.

Izliku vēlreiz uz takas lamatas. Nevis vienu vien, bet vairākas, citu pie citas. No rīta — viss pa vecam. Lamatas aizkritušas, bet ēsmas nav, un lapsu arī nav. Uzmanīgi izpētīju visus slazdus un vienā no tiem patiešām atradu rudu spalvu kušķīti. Taisnība, nekauņa sit pa lamatām ar asti.

—   Nu, tēvoci Jefrem, ko pavēlēsi darīt?

—       Paņem četrus slazdus un izliec kā dambreti. Tuvu citu pie cita. Kā grūdīs asti pie viena, ķepa trāpīs otrā.

Izdarīju, kā biju mācīts. Atnācu no rīta uz taciņas. Tēvoci Jefrem, tu gan esi prātīgs cilvēks! Vai tik nebūsi izaudzis starp lapsām?… Tepat jau ir mana gudriniece — viena ķepa lamatās. Kūmiņš grib tikt projām un rauj lamatas sev līdzi.

—       Kur stiepsi, nekauņa! Vai tev to pirku un naudu maksāju!

Pliukš! — es izšāvu. Tā šī palika gu|am.

Re, kā tas bija! Ej nu tagad pastāsti savā grāmatā, kurš viltīgāks par lapsu — es vai tēvocis Jefrerns…»

MĒNESSNAKTI

1

Sargājām ziemas nometnē ganāmpulku. Man bija līdzi nešķiramais draugs — šautene, no kuras visus apkaimes zaķus pārņēma šausmas. Itin bieži blikšķināju pakaļ kādam greizacim, taču vienmēr velti.

Reiz, atgriezies no tādām neveiksmīgām medībām, gāju pēc siena un piepeši ieraudzīju pie gubas zaķu pēdas.

«Ahā!» nospriedu. «Tātad viņi nakti nāk šurp sienu zagt!»

Pa dienu man medībās nebija veicies, tāpēc nolēmu izmēģināt laimi naktī.

Katru vakaru raudzījos uz jauno mēnesi, nepacietīgi gaidīdams — kad tas beidzot būs apaļš.

Pēdīgi pienāca gaiša pilnmēness nakts.

Uzrāpos uz siena gubas, izkašņāju bedri, iegūlos tajā un notēmēju šautenes stobru pretī uz kalna nogāzi, no kurienes garauši naktīs nāca pēc siena.

Kaut arī bija janvāris, laiks pieturējās silts un mīlīgs, vispār mūsu pusē, kur ziemas nometnes ierīko mežiem apaugušās un no vēja pasargātās aizās, ziemas ir siltas un patikainas.

Uzlēca mēness, un koku ēnas sarāvās īsākas. Apkārt viss pamazām iegrima snaudā. Negulējām tikai es, strauts un kāds naktsputns, kurš skumīgi, itin kā aiz gara laika brīdi pa brīdim iekliedzās; «Sgak, sgak!»

Todien biju ļoti noguris.

Atguvos, izdzirdējis lādu kā čabēšanu. Sniegs šķita baltāks par vati, un uz ta visu varēja skaidri saredzēt. Tieši man pretī strauta viņā malā lēkādami nocilpoja lejā divi garauši. Pārļepatojuši tam pāri, viņi piesardzīgi tuvojās manai siena gubai.

Viens apstājās netālu no kaudzes, pastiepa purniņu uz priekšu un paošņāja gaisu. Acīmredzot bija sajutis, ka te ir cilvēks.

Notēmēju uz zaķi, taču viņš aizlēca atpakaļ un notupās strauta malā. Viņam sekoja arī otrs garausis.

Droši vien bija jātēmē tā, lai viņi nepamanītu sakustamies ieroci. Tā nu izdarīju.

Zaķi neziņā pamīņājās turpat ūdens malā, bet tad piesardzīgi atkal virzījās uz siena gubas pusi.

«Gan jau jūs būsiet klāt, noteikti atnaksiet, man šeit ir gards sieniņš!» es nodomāju.

Patiešām — garauši lēca man aizvien tuvāk.

Šāviens sacēla kājās visu ziemas nometni. No siltajām paspārnēm iztrūkās suņi, un visā aizā atbalsojās viņu skaļie rējieni.

— Ei, ei!… — atskanēja Akoenca Kočara samiegojusies balss.

Viņš stāvēja vienā kreklā savas zemnīcas durvīs. Rokās kūpēja lāpa. Nabaga večuks bija nospriedis, ka nometnē ielavījušies vilki.

Suņi pamazām nomierinājās. Nošļūcu lejā no siena gubas un paceļu nošauto garausi.

Uzdevums bija atrisināts: tātad var medīt arī mēnessgaismā.

Nākamajā naktī nolēmu izmēģināt citādi. Nepaslēpos sienā. Uzvilku puskažociņu, apsēdos zemē pie gubas, atspiedos pret to ar muguru un sāku pacietīgi gaidīt.

Pilnais mēness lēja pār kalniem un aizām pienbaltu gaismu. Bija gaišs kā dienā.

Parādījās zaķi. Jau iepriekš biju sagatavojis šauteni un kā sastindzis gaidīju. Galvenais — nepakustēties, tad garaušiem liksies, ka tu esi celms vai kas cils tamlīdzīgs.

Zaķi pārlēca pāri strautam, apstājās un ilgi, ilgi vēroja mani.

Viens no viņiem, pacēlis priekškājas, tās pakustināja, gluži kā jautādams: «Vai neaiztiksi mani, ja pamielošos ar lavu sienu?»

Es gandrīz iespurdzos, ieraudzījis smieklīgās kustibas, taču savaldījos un sēdēju kā sastindzis.

Zaķis, kurš, vicinādams ķepiņas, bija parunājies ar mani, pietipināja pie otra garauša, un nu abi, notupušies viens otram pretī, sāka sačukstēties, ik pa brītiņam pamezdami skatienu uz manu pusi, — acīmredzot apspriedās. Beidzot kaut ko izlēmuši, pielēca pie siena gubas.

Tad es vairs nenocietos un nospiedu sprūdu. Viens no zaķiem nokrita.

Atkārtojās tas pats, kas iepriekšējo nakti. Atkal neganti sāka riet suņi, un, tāpat kā vakar, Akoencs Kočars puskails izskrēja laukā ar lāpu rokā.

Sapratis, ka trača cēlājs esmu es, viņš pārskaities sauca:

— Nejēga, ko tu tur dari? Ļauj jel mierīgi izgulēties!

Večuks purpinādams iegāja atpakaļ savā zemnīcā, bet man prātā bija tikai viena doma: «Vai pēc pārdzīvotajām šausmām otrs zaķis vēl atnāks?»

Mednieki ir ietiepīgi. Tāpēc nolēmu sēdēt un gaidīt kaut līdz rītausmai.

Atkal iestājās klusums. Pēdējo reizi laiski novaukšķē- jās suns, un mēs no jauna palikām vieni paši — es, strauts un naktsputns.

Nosēdēju tā apmēram divas stundas.

Pusnaktī strauta otrā krastā starp kokiem parādījās zaķis. Viņš uzmanīgi cilpoja šurp, nenovērsdams acu no vilinošās siena gubas …

Skatījos uz garausi un domāju: «Kas gan viņu pievelk pie nāvi nesošā šautenes stobra? Es taču nupat izšāvu. Muļķība vai drosme?! Bads!» pēkšņi man iešāvās prātā. Nolaidu lejā šauteni.

Mielojies vesels!

2

Kādu rītu pie mūsu durvīm pieklauvēja Jenoks. Ielaidu viņu iekšā.

— Iedod man savu plinti, — Jenoks teica. — Pie Divi strautiem manīju garaušus. Jāpārnes viens mājās… Iedevu viņam savu šauteni.

Ap pusdienas laiku Jenoks atgriezās nosvīdis gluži ;.lapjš un, atdodams man ieroci, teica:

—       Trāpīju vienam, bet tikai mazliet ieskrāpēju, aizmuka pāri kalnam un pazuda. Neatradu.

—       Ek, draudziņ, ne jau katram ir pa spēkam nomedīt zaķi — tas nav tas pats, kas ar plovu mieloties, — lielīgi ieminējos un, paņēmis šauteni, devos pats medībās.

Mīkstajā sniegā skaidri saskatāmas vīdēja nesen aizcilpojuša zaķa pēdas. Pēc tām es sapratu, ka garausis lēcis uz trim kājām.

Nepaspēris ne pāris so|u, ieraudzīju sniegā asins lāses.

—       Nu, no manis viņš neizspruks! — iesaucos un devos uz priekšu, līdz ceļiem grimdams sniegā.

Zaķa pēdas vijās starp akmeņiem, celmiem, krūmiem.

Uz kāda augsta uzkalniņa, kur zaķis bija attupiēs, sniegā skaidri bija saredzami triju pēdu nospiedumi, bet ceturtās vietā lāsumoja asins peļķīte.

Tieši man pretī pacēlās liels akmens. Garauša pēdas veda uz to, bet tālāk pazuda.

Es apstājos pie akmens. Tam blakus bija iedobums. Elpu aizturējis, palūkojos iekšā un aiz pārsteiguma paliku stāvam kā iemiets.

Dziļajā alā ieraudzīju ievainoto zaķi, bet tam blakus otru — mazāku. Ievainotais spieda savu slimo kāju pie siltās, mīkstās otrā zaķa spalvas.

Brīdi pavērojis, apgriezos un ātri devos atpakaļ uz ziemas nometni.

—       Ek tu, liclībniek! Kur zaķis? — Jenoks man uzplijās.

Ko gan es varēju viņam atbildēt? Viņš tik un tā nenoticētu un vienīgi izzobotu mani…

VECĪTES DIENA

Togad bija barga, auksta ziema. Mums, ganiņiem, klājās grūti. Bet tad pienāca pavasaris, laiks metas siltāks, un inēs kļuvām jautrāki.

—       Par agru priecājieties, bērņuki, — vecais gans tēvocis Kočars purinaja galvu. — Kad būs garām Vecītes diena, tad varēsim līksmoties.

—   Vecītes diena? Kas tā par dienu?…

—       Ače, trīsdesmit pirmais marts. Vecīte sacīja: «Būs garām sērsnu mēnesis, būs visām raizēm gals..Bet

marts — sērsnu mēnesis — to izdzirdēja un sadusmojās. Patapināja pāris dieniņu no februāra, lika salam pasprē- gāt, patrakot sniega vētrai un aizlaida postā visus vecītes jērus. «Kā tu uzdrīkstējies priecāties par manu aiziešanu!…» Tāpēc, rau, bērņuki, februārim ir divdesmit astoņas dienas, bet martam — trīsdesmit viena.

Ek, tēvocis Kočars jau ir gaužām vecs, ko tik visu neizdomā! Lai nu runā vien, ko grib! Laiks silts, īsta pavasara diena, kur ir tas putenis, sniegs? … Un mēs bez jebkādām raizēm rotaļājāmies saules pielietajā meža pļaviņā, kur jau bija sazēlusi pirmā zālīte.

Aizrāvušies nepamanījām, kā mākoņi kalnu galotnēs sabiezē un aizsedz sauli. Kļuva vēsāks, sāka līt lietus pārmaiņus ar sniegu. Nē, tēvocis Kočars mūs nebija velti brīdinājis!

Gotiņas-, pa ziemu gluži noliesējušas, saskrēja bariņā zem kokiem, kam nupat tikai bija izplaukuši pumpuri, un drebinājās lietū.

Drebējām arī mēs — tāpat kā mūsu lopiņi. Man bija mugurā vecas, nonēsātas drēbes, pa izdilušajām vietām pūta auksts vējš, saldēdams līdz pat kauliem.

Mani draugi, citi ganu puikas, aizgāja pie saviem lopiņiem, bet es piespiedu muguru pie koka un paliku stāvam. Zobi aiz aukstuma klabēja. No caurajām vīzēm rēgojās laukā plikie pirksti, nosaluši zili.

Salasīju žagarus un mēģināju iedegt ugunskuru, taču kuirināmāis bija slapjš, un vējš nopūta sērkociņa vārgo liesmiņu. Sniga arvien vairāk un vairāk. Sabiezēja krēsla, tuvojās auksts, neomulīgs vakars.

Pēkšņi no krūmiem izlēca izkāmējis zaķēns.

Ieraudzījis mani, tas izbijās, tomēr prom nebēga. No- tupjas gandrīz turpat pie koka, trīc aiz bailēm un skatās atpakaļ sev aiz muguras uz krūmiem.

Kas tur varētu būt?

Palūkojos vērīgāk, bet šķita, ka nekā nav, tikai tievi, tievi zariņi, kam nupat paplaukušas lapiņas.

Bet tad zariņi sakustējās un caur tiem paraudzījās smails, plēsonīgs purniņš. Lapsa! Resgale, dzinusies pakaļ garausim, bet uzskrēja man virsū. Nobijās un paslēpās.

Kā redzams, zaķēns tai būtu ļoti pa prātam, Kuplastei bija radusies apetīte — tup, laizās un acīmredzot domā, ka es viņu neesmu pamanījis. Laikam gaida, kad aiziešu — tad viņa varēs vakariņās pamieloties ar zaķa cepeti.

Bet garausis sēž pāris soļu no manis — man tik jāie- zveļ ar nūju, un pagalam būs… Tādam ganiņam kā man tas ir liels kārdinājums. Taču nē! Skatos uz nelaimīgo greizaci un, tā kā viņš man uzticas, pamazām jūtos aizvien lepnāks…

Paceļu savu bozi, bet ne jau tāpēc, lai sistu zaķim. Nūja smagi ielido krūmos, kur noslēpusies lapsa.

Zēli brīkšķēdami, lūst tievie zariņi, kuros ietriecās mana boze,-un gaisā pašķīst izkusušais sniegs. Kā bumba no krūmiem izlido lapsa un, nozibinajusi kuplo, ugunīgi sarkano asti, pazūd brikšņos.

Zaķēns izbijies pietrūkās, savicināja ķepiņas, itin kā spēlētu bungas, un pakustināja austiņas.

Viegls palēciens — un, protams, arī viņš aizcilpoja. Skaidrs, ka ne jau uz to pusi, kur bija pazudusi lapsa.

Kā vējš viņš aiztraucās man garām, taču es paguvu ieraudzīt garauša silto, valgo acu atzinīgo skatienu.

Bet varbūt man tas tikai tā šķita?…

DRAVA

Aslans mācās konservatorijā — viņam ir lielas muzikālās dotības. Taču pavisam nesen viņš bija vienkāršs lauku puisis un ganīja kolhoza lopus. Aslana seju sakropļo dziļa rēta. Tā ir atmiņa no viņa tikšanās ar lāci.

Aslans ir mans draugs, un viņš man pastāstīja par šo tikšanos.

— Reiz aizdzinām kolhoza lopus uz ziemas nometni. Tas bija rudenī, laiks pieturējās labs, silts. Aitas izklīda pamežu, meklēja zīles un skābaržu riekstus, suņi skraidīja apkārt ganāmpulkam, to sargādami, bet es, apsēdies uz klintsraga, skatījos, kā lejā šalc upe, un domāju gan par šo, gan par to. Teicu sev: «Paraugies vien, kā pa dažiem gadiem pārveidojusies dzīve. Agrāk ne prātā nevarēja ienākt, ka mums būtu lopi, bet tagad — tāds milzīgs ganāmpulks un viss — mūsējais! Toreiz pat vienas draņķīgas kūts nebija, bet tagad viņā upes krastā — nevis kūtis, bet cara pilis! Senāk mēs medu tikai sapnī bijām redzējuši (mūsu ciemata vienam budzim — Ato — bija bites), bet tagad — re, tur, zem klints, upes krastā, stāv stropi, nokrāsoti zaļā krāsā, un cik daudz to!»

Skatos uz šiem stropiem, klausos, kā aizā saldi san bites, un priecājos. Skatos un nevaru ne acu atraut, un pēkšņi — ko es redzu? Kāds milzu dzīvnieks, nogāzis zemē stropu, atgaiņājas no bitēm: bliež sev ar abām ķepām pa purnu, pa visu ķermeni, un tajā pašā laikā steigšus kāri rij medu. Lācisl… Bet man, kā par spīti, nav līdzi pat šautenes.

Suņus saukt nevaru, es taču zinu, ka zem katra krūma tup pa vilkam. Tiklīdz suņi paskries nost — vilki uzklups aitām…

Prātoju, ko iesākt, bet lācis tik ēd vienā ēšanā. Cik daudz bišu viņam metās virsū! Vesels kolhozs! Posts un bēdas, ja aizliksi viņu mantu! Dzīvību nežēlodamas, uzbruks, pašas aizies bojā, bet savu medu izglābs.

Bites kā mākonis apņēma lāci un, uzklupušas viņam, dzēla cik jaudas.

Bet ko lācis bija izdomājis — kad vairs nepavisam nespēja ciest, pieskrēja pie upes un iemetās ar galvu ūdenī!

Bites atlaidās no viņa, uznira — un straume tās aiznesa. Bet lācis atspirdzis izlīda no ūdens, nopurinājās un — atpakaļ pie stropa. Atkal ķērās pie medus. Bites vēlreiz metās viņam virsū: Kad pekainim atkal kļuva par grūtu — viņš no jauna skrēja pie ūdens…

Tad es sev teicu: «Ei, puis, tā jau viņš gan medu aprīs, gan visas bites izpostīs. Palauzi nu galvu, ka šai nelaimē līdzēt!»

Ko lai iesāku? Kliegt? Mest ar akmeni? Lai laižas lapās?… Bet vai tad var pieļaut, ka viņš tik viegli tiktu cauri?

Nē, es viņam novilkšu ādu pār acīm! Novilkšu un uzdāvināšu mūsu kolhoza priekšsēdētājai (mūsu kolhozu vada sieviete), gaļu sadalīšu brigādēm, bet taukus atdošu tiem, kas mokās ar kaulu sāpēm. Ļoti labi līdz, ja ieziež kājas.

Uzmanīgi nokāpu no klints un, tiklīdz lācis ielīda upē, aizjozu uz dravu. Nometos kņūpus nezālēs pie sētas un gaidu. Lācis nāk atpakaļ no upes pie sava laupījuma. Tajā brīdī, kad viņš gāja man garām, pietrūkos kājās un ietriecu dunci viņam sānos…

Kā viņš ierēcās!… Pacēlās uz pakaļkājām un — iebelza man pa ausi!

Nokritu uz viena stropa un apgāzu to. Bites saniknotas izlidoja laukā un — uzklupa lācim. Tas rēc, atgaiņājas …

Jāsaka paldies bitēm, ja nebūtu viņu, lācis mani saplosītu gabaios. Bites uzbruka lācim, iecirta dzeloņus deguna, ausīs, acīs, sapinās vilnā. Apstulbušais pekainis pat nepamanīja, ka es piegāju no mugurpuses, uzklupu kā pantera un ietriecu viņā dunci.

Tā viņš šķīrās no dzīves.

Tikai tad es pamanīju, ka man pa seju straumēm plūst asinis. Piegāju pie upes, paskatījos uz sevi ūdenī, un drebuļi pārskrēja man pār kauliem: vaiga vietā karā» jās gaļas gabals! Lācis man bija samaitājis seju!

Tajā pašā dravā satiku lāci arī otru reizi, — Aslans turpināja pēc ilgas klusēšanas. — Toreiz gan iznāca citādi…

Pie mums Lāču gravā dzīvoja lāču māte ar diviem lācēniem. Es viņu ieraudzīju vasaras sākumā, bet nenogalināju… Paklausies, kā tas notika.

Kolhoza priekšsēdētāja man teica: «Aslan, uz mūsu dravu atkal pasācis staigāt lācis. Un ne jau viens pats, lācēnus arī ved panašķoties ar medu. Tu varētu uzraudzīt. Varbūt nošausi ar. Artems pieskatīs aitas.»

Lai notiek. Paņēmu šauteni un devos turp.

Divas dienas pagāja mierīgi, iztikām bez ciemiņiem. Trešajā, pašā pusdienas tveicē, skatos — nāk lāču māte, turklāt kāda — kā siena guba! Un viņai pakaļ gāzelēdamies divi lācēni.

Lāču māte atstāja mazos pie ceļa krūmos, bet pati zagšus tuvojās dravai…

Man pēkšņi iešāvās prātā doma: kā būtu, ja pārbaudītu šo lāču māti!

Dravā stāvēja pāris manis paša stropu. Izņēmu no viena medus kāri un, iekams lāču māte bija paguvusi pāriet pāri strautam, noskrēju lejā un noliku to viņai ceļā uz taciņas. Pats metos sāņus, paslēpos aiz celma un, sagatavojis šauteni, gaidīju.

Nospriedu tā: ja viņa pati notiesās medu, es viņu nogalināšu, bet, ja aiznesīs bērniem, — apžēlošu, dāvināšu viņai dzīvību.

Lāču māte iznāca no krūmiem uz taciņas, paošņāja, atrada medu, paņēma to ķepās un piesardzīgi palūkojās apkārt: vai tikai kāds neredz? Gluži kā cilvēks, kad kaut ko nočiepis…

Tas bija tik smieklīgi, ka es gandrīz iespurdzos.

Viņa paņēma medu, vēlreiz apskatījās un, tāpat slepus zagdamās, devās atpakaļ pie lācēniem.

Aizgāja tin nolika medu lācēniem priekšā. Tie kāri metās uz gardumu un nikni rūca, cenzdamies viens otram to atņemt. Bet māte, pacēlusies uz pakaļkājām, bažīgi lūkojās" apkārt, ošņāja gaisu un uzmanīja: vai tikai kāds nenāk traucēt viņas bērnus?

Man tas viss šķita tik jauki, ka pat nebija žēl medus. Lāču māte brīdi pastāvēja, nolaizīja ķepu, kas bija ar medu, un pašai arī iekārojās garduma. Nepacietībā viņa mīņājās, uz dravu atpakaļ vien lūkodamās. Laikam domāja: kā būtu, ja aizietu pati pie stropiem panašķo- ties?…

Patiesību sakot, roka jau stiepās pēc ieroča, trakot gribējās izšaut — medniekam ir bezgala žēl palaist medījumu. Tomēr es savaldījos, tikai klusu uzsvilpu, lai iet projām un nerēgojas te acu priekšā, jo man asinis jau kūsāja…

Lāču māte aizgāja un aizveda līdzi mazos.

Viņa čāpoja augšup gar upi, bet es starp kokiem novēroju: ko gan viņa tagad darīs?

Netālu upes līcis veidoja nelielam ezeram līdzīgu ieloku, un šī ezera vidū stāvēja liels, plakans, saules sasildīts akmens.

Lāču māte aizveda tur mazuļus, uzsēdināja uz akmens, bet pati iebrida upē, pacēlās uz pakaļkājām, ar priekšējām gluži kā cilvēks ar rokām paņēma vienu lācēnu, iebāza ūdenī, paplunčāja, paplikšķināja pa muguriņu un atkal nolika uz akmens, lai apžūst saulītē. Tad paņēma otru un izdarīja ar viņu visu to pašu. Laikam savā lāča prātā domāja, ka nomazgājusi… Bet lācēni aiz labsajūtas kūleņoja pa akmeni, draiskuļojās, blēņojās, spiedza — nu tieši kā bērni pēc peldēšanās!…

Man tas ļoti patika. Skatījos uz lācēniem, muti atplētis, un priecājos kopā ar viņiem. Šauteni biju aizmirsis.

Lāču māte iznāca no ūdens, nopurinājās un veda lācēnus uz kazenājiem, kas klāja kalna atzaru. Nolieca vienu krūmu, piespieda pie zemes un — debesis manas liecinieces! — pati neēd, labi ja pāris odziņu paņem mutē, bet rūc tādā sevišķi smalkā balstiņā — aicina lācēnus. Tie saprata un steigšus skrēja pie viņas. Iekārās krūmā un sāka mieloties ar kazenēm, atņemdami ogas viens otram. Par māti pat nedomāja!

Negribēju viņus traucēt un prieka pilnu sirdi atgriezos dravā.

HUSTUPKALNA LĀČI

Apņēmis krāšņu, mežiem rotātu apmetni, sirmo galvu paslēpis padebešos, drūmi stāv Hustupkalns un, uzacis saraucis, lūkojas lejup uz drosmīgajiem cilvēka — šī skudrai līdzīgā, mazā radījuma darbiem.

Padomju cilvēks uzspridzinājis klintis, izrakņājis Hus- tupkalna pakāji un izcirtis tajā dziļas pazemes ejas — tuneļus. \

Gadu simteņus stāvējis Hustupkalns, ar galvu ieracies mākoņos. Dziļi meža biezokņos tā nogāzēs mierīgi vairojās stirnas, augsto klinšu tumšajās alās ziemas miegā gūlās lāči ar lācēniem.

Neskarti, ar augļiem bagāti ir Hustupkalna meži. Pilni ar riekstiem, bumbieriem, āboliem. Katru rudeni zem nogatavojušos augļu smaguma līkst koku zari.

Līdz ar rudens atnākšanu meža iemītniekiem sākās svētki. Vāvere un cauna, ezis un žurka vāca meža dāvanas savās migās, bet stirnas meklēja skābaržu riekstus zem tikko nokritušajām lapām.

Sajā laikā no Ilustupkalna klintīm nāca lejā arī lāči uz Vohčas upes aizu mieloties ar treknajiem, gardajiem valriekstiem. Ūdri, sasildījušies saulītē, lēkāja no akmeņiem ūdenī, bet stirnas satrūkušās bailīgi paslēpās krūmos.

Viņi visi bija šo mežu saimnieki, un neviens netraucēja viņu mieru.

2

Kādā jaukā dienā lāči, snauzdami savās alās, ieraudzīja milzum daudz cilvēku, milzum daudz bifeļu un iejūgtus vēršus, kas pa stāvajām, kraujajām takām veda augšā kalnā caurules, kuras bija resnākas un garākas par visvecākajiem un visaugstākajiem šī meža riekstkokiem.

Dienām un nedēļām viņi pacietīgi kā skudras stiepa augšā milzīgās, spīdošās caurules, spararatus un tūkstošiem visvisādu citādu smagu priekšmetu.

Lejā Vohčas aizā atskanēja sprādzieni, un lāčus pārņēma bailes.

Viņi neapmierināti ierūcās un aizgāja uz nesasniedzamām Hustupkalna klintīm.

Un tad reiz lāči ieraudzīja, ka lejā, upes krastā, izaug nams ar sarkanu jumtu un Vohčas ūdeņi, kas ieskauj kalna pakāji, savaldīti mierīgi un paklausīgi tek pa savu jauno, cementēto gultni nemutuļodami, putas nešļakstī- dami.

Kalnā virs mājeles ar sarkano jumtu tika ierīkota skaista ūdenskrātuve. Ūdens tek pa kanālu, piepilda baseinu, mutuļo tajā kā satrakots un nevaldāmi traucas lejā pa platajām caurulēm. No ūdens spiediena mājiņa ar sarkano jumtu dreb un līgojas, bet iekšā ellišķīgi dārd mašīnas.

3

Rudenī mežs saguma no smaržīgo, visdažādāko nokrāsu augļu smaguma, un lāči, iznākuši no saviem midzeņiem, nočapoja lejā šajā bagātajā dārzā — dabas dotajā veltē, bet izbijušies apstājās kanāla malā.

Reizē ar lāčiem lejā nobrāzās arī stirnas. Viņas paskraidīja gar kanālu un, neatradušas, kur tas beidzas, viegli parlēca pāri straumei, tā nokļudamas augļu pārpilnajā mežā.

Kaut ko purpinādami, gar kanālu šurpu turpu pačāpoja ari smagnējie lāči, bet, neatraduši, kur varētu tikt pāri, sadusmojās. Viens no viņiem pat centās pārlēkt, taču iekrita ūdenī.

Kanāla cementa sienas bija gludas un slidenas. Pekainis gribēja pieķerties pie kanāla malas, taču neatrada atbalstu. Ūdens viņu aizrāva un nesa prom. Tad viņš aizpeldēja līdz otram krastam, taču arī tur siena bija slidena, un straume no jauna rāva pekaini lejup.

Pārējie lāči, neapmierināti ar cilvēka nesaprotamo izgudrojumu, nikni rūkdami, sēkdami un krūmus lauzīdami, metās skriešus gar kanāla krastu peldētājam pakaļ.

Parādījās baseins. Tā malā stāvēja sargs.

Ieraudzījis lāci, sargs steigšus noņēma no pleca šauteni.

Dzīvnieks sajuta briesmas — viņam bija pazīstams "ierocis, kas nesa nāvi. Cik daudz, daudz reižu nūjai līdzīgais daikts bija blīkšķējis, izspļaudams uguni, — un viens no viņiem, noptūzdams ar asinīm, nokrita zemē…

Lāči izbijušies pagriezās atpakaļ un nozuda krūmos. Tikai viens no viņiem brīdi neziņā apstājās, paskatījas uz cilvēku ar šauteni un jau gribēja sekot citiem, taču, izdzirdējis žēli ierēcamies savu biedru, kurš cīnījās ar ūdeni, metās uz priekšu — uz kanāla malu.

Sargs pārsteigts ieraudzīja, ka lācis, skriedams gar kanālu, stiepj ķepu uz ūdens pusi, cenzdamies palīdzēt slīkstošajam. Tas viņam neizdodas, tomēr viņš skrien tik uz priekšu, un pēc zvēra satrauktās purpināšanas var nodomāt, ka viņš sauc «glābiet!» un aicina palīgā…

Vienu reizi viņam izdevās satvert slīkstošo aiz kakla, bet lāčiem jau nav apģērba, nav apkakles, aiz kuras varētu noturēt, un ūdens atkal aizrāva savu upuri.

Redzēdams, ka no krasta nekādi nespēj palīdzēt, lācis izmisīgi ierēcās un pats iemetās ūdenī.

Viņš aizpeldēja līdz slīkstošajam, sakampa to un vilka uz krastu, taču kanāla malas visur bija vienādi gludas un slidenas. Nebija pie kā pieķerties…

Straume ierāva abus lāčus ūdenskrātuvē un sagrieza virpulī.

Pirmais no ilgās cīņas ar ūdeni bija pavisam zaudējis spēkus. Brīžiem viņš pazuda ar galvu ūdenī, brīžiem, izmisīgi sizdams ķepas pa ūdeni, sprauslādams uzpeldēja.

Otrs lācis pēdējo reizi mēģināja glābt savu biedru. Apķēris to ar vienu ķepu ap kaklu, viņš ar otru satvēra slūžu dzelzs režģi, un drīz vien, atviegloti elpodami, tajā iekārās abi lāči. Bija tik labi: varēja mazliet atvilkt elpu, saņemt spēkus, lai pa režģi izrāptos krastā…

4

Visu šo laiku sarga sirdī norisa cīņa.

Sākumā viņš nopriecājās: «Tas tik ir joks — zvērs pats nāk lodei pretī!» Bet, kad viņš ieraudzīja, ka viens no lāčiem metas otram palīgā un pūlas to izglābt, sargā ierunājās jūtas, kas apturēja viņa roku, kura jau stiepās pēc ieroča.

Desmit soļu no viņa lācis, iekāries slūžu režģī, lēni atgriezās pie dzīvības. Slapjš un izmircis — tas smagi elsoja un šķita tik nožēlojams…

Lācis bailīgi pameta acis atpakaļ, bet sargs, lūkodamies uz viņu, tikai smaidīja. Karādamies pie režģa, pekainis izskatījās tik bezpalīdzīgs, un viņa skatienā bija kvēls lūgums pēc apžēlošanas ..,

Otrs lācis, pamanījis sargu, steidzīgi aizpeldēja uz ūdenskrātuves otru malu un, nenolaizdams acu no sarga šautenes, izmisīgi rēca aiz bailēm.

«Vai neizšaut uz viņu?» nodomāja sargs, taču, atcerējies dzīvnieka pašaizliedzīgo rīcību, pagāja tālāk nost no dambja. Viņš negribēja ar savu klātbūtni traucēt vai varbūt kļūt par lāču bojāejas cēloni. «Gan jau izrāpsies pa režģiem,» sargs labvēlīgi nodomāja.

… Drīz vien abi lāči steidzīgi čāpoja augšā vecā Hustupkalna klintīs.

ISTISU

Istisu — tā ir kalniene Zangezuras un Daralageza rajonā uz Armēnijas un Azerbaidžānas robežas. Seit augstu kalnu virsotnēs sākas Austrumu Arpačaja. Tālāk tā plūst pa Aijocas aizu un ietek Araksā.

Vasarā apkārtējos kalnos uzkāpj kolhozu gani ar saviem ganāmpulkiem, bet rudenī un pavasarī šeit ir tukšs un nav neviena cilvēka. Tad vienīgi lāči jūtas labi tādā nostūrī.

Vēlu rudenī, kad uznāk aukstums un tuvojas laiks ielīst migā uz ziemas guļu, lāči kāpj lejā aizā, Istisu nogāzēs, kur no zemes laužas laukā karstie avoti, ietīdami tvaikos apkārtējās nokalnes.

Kad uznāk sals un Ararata līdzenumā upes un kanālus klāj Iedus, neskaitāms daudzums ūdensputnu salaižas Aijocas aizā pie Istisu karstajiem avotiem. Klinšu bedrītes, kas pilnas ar silto ūdeni, ziemā kļūst par savdabīgām «putnu vannām».

Kopš neatminamiem laikiem uz Istisu avotiem nākuši arī apkārtējo novadu iedzīvotāji. Nāca, balstīdamies uz kruķiem un spieķiem, peldējās baseinu siltajā ūdenī un pēc kāda laika, aizmetuši kruķus, veseli un priecīgi atgriezās mājās.

Padomju cilvēks uz Istisu izbūvēja šoseju, uzcēla augstienē un aizā daudz jaunu, skaistu māju, bet karsto avotu ūdeni iesprostoja vara caurulēs.

Vairs nav baseinu zem klajas debess. Ūdens ieplūst mirdzošās, ar baltu emalju klātās vannās, un no visām mūsu lielās zemes malām šurp sabrauc darbaļaudis uzlabot veselību un atjaunot spēkus.

Zaļā meža stūrītī, kas atkāpies tālāk uz kalnu virsotnēm, mīņājas neveikli, melni augumi. Tie ir lāči. Mielodamies ar kritušajiem bumbieriem, viņi laiku pa laikam paceļ galvu un pablenž uz balto ēku, kurā ierīkotas vannas, uz jaunajiem, varenajiem Istisu saimniekiem.

—   Mēs esam atņēmuši viņiem pajumti, viņu kūrortu,— Mukučs, viens no šejienes slavenākajiem medniekiem, smejoties man sacīja. — Agrāk, kad uznāca aukstums, lāči līda karstajos avotu ūdeņos plunčāties, peldināja savus lācēnus un …

—   …ārstēja reimatismu, — es smiedamies noteicu.

—   Tu domā, ka ne? — sacīja mednieks, un viņa seja kļuva nopietna un dusmīga. — Tavuprāt, tam, kas dzīvo mitrā mežā, mitrā alā, nelauž kaulus? Ja viņiem nesāpētu kauli, vaj viņi tā rautos šurp? Paskaties vien, cik daudz te cilvēku, kāds troksnis, bet viņi tepat vien grozās, neiet prom… — Un Mukučs norādīja uz lāču māti ar lācēniem, kas mūs paslepus vēroja no aizas viņas puses.

Reiz aizgāju ar to pašu Mukuču uz Istisu medībās. Tas bija ziemā, un sanatorija stāvēja tukša — tajā bija tikai sargs un apkopēja, cita neviena.

Sargs ļāva mums apmesties savā mājā, bet apkopēja apsolīja sagatavot vannu. Tas nebija grūti — karstais ūdens lauzās laukā no zemes, jāatgriež tikai krāns.

Nomazgājušies atgriezāmies sarga namiņā. Apkopēja mūs pabaroja un aizsteidzās uz vannumāju visu nokopt. Tomēr nebija pagājis ne pāris minūšu — un mēs izdzirdējām izmisīgus kliedzienus un satraukti izskrējām pagalmā.

Sieviete bija balta kā sniegs. Šķita, ka viņa zaudējusi valodu, — nobālušās lūpas kustējās, neizdodamas ne skaņu, bet pirkstos bija sažņaugta kāda lupata. Kaut kas bija viņu izbiedējis.

Mēs ar Mukuču skrējām uz vannumāju.

Ēkas garajā gaitenī cita pie citas atradās kabīnes ar vannām, un durvis uz to, kurā mēs bijām mazgājušies, stāvēja līdz kājai vaļā.

Palūkojāmies kabīnē un — kā jūs domājat, ko mēs tur ieraudzījām?

Svētlaimē sprauslādams, vannā plunčājās liels brūnais lācis.

Mūs pamanījis, lācis pagrieza galvu, un skatiens, ko viņš mums uzmeta, bija tāds kā cilvēkam, kuru iztraucējuši vienā no vispatīkamākajiem brīžiem viņa dzīvē,— īgns, nicīgs, taču nepavisam ne izbijies.

Lācis pārstāja plunčāties un sāka vannā nemierīgi grozīties, acīmredzot domādams, ka no mums neko labu nevar sagaidīt un jālaižas lapās…

Mednieks Mukučs parāva mani aiz piedurknes. .

—   Vai zini, — viņš teica, — iesim prom. Lai mazgājas …

Kad iznācām pagalmā, Mukučs piebilda:

—  Vai atceries, ko es tev teicu? Re nu, atnācis padak- terēties. Kauli sāp, kas ta cits.

Kādu bridi vēlāk, palūkojušies gar ēkas stūri, ieraudzījām laci. Izrāpies pa logu no vannas istabas — droši vien pa to pašu ceļu viņš bija tur iekļuvis —, lācis nopurinājās un lēnā gaitā, gāzelēdamies devās uz savām mājām —. uz mežiem klāto kalna nogāzi. Viņa slapjā spalva kūpēja…

PIE AIGERLICA

Pavasarī, sēdēdams krūmājā pie nelielā Aigerliča, neviļus kļuvu par īstas kaujas liecinieku.

Zaļajā ezera pļavā iznāca vesels pulks bruņurupuču. Sākumā valdīja pilnīgs miers. Katrs bruņurupucis bija aizņemts savās darīšanās un neinteresējās par pārējiem. Bet, kad no ezera izrāpoja vēl viens neliels bruņurupucis, visa uzmanība tika pievērsta tam, un tā dēļ acīmredzot izcēlās cīniņš, kuru man gadījās redzēt.

Kā bruņinieki viduslaiku turnīrā mani bruņurupuči metās cits citam virsū.

Sākumā ikviens no viņiem centās atstumt pretinieku ar savām kaula bruņām. Tas tika darīts diezgan smalkjūtīgi. Tomēr vēlāk viņi izklīda uz visām pusēm, protams, tādā ātrumā, kāds raksturīgs vienīgi bruņurupučiem, un ieskrē- jušies no jauna uzbruka cits citam — šoreiz ar lielāku niknumu. Atskanēja spēcīgi brīkšķi, kādi rodas, kalnu kazām badoties ar milzīgajiem ragiem.

Cīnoties viņi ātri ievilka bruņās savas mīkstās galvas, acīmredzot lai tās netiktu sadragātas. Dzīvnieki dauzīja cits pret citu savas bruņas. Bet kāda jēga šādai cīņai? Neviens no tās dalībniekiem taču ne par mata tiesu necieta no cita triecieniem. Ko šai cīņai vajadzēja izlemt? Kurš un kā varēja tajā uzvarēt? Viņi visi bija bruņās, neviens nebija ievainojams…

Es ilgi vēroju šķietami jocīgo kauju, pūlēdamies atminēt jautājumu, kas man nedeva mieru. Bet bruņurupuči gluži kā ekstāzē vienā laidā grūdās cits citam virsū. Skanēja tikai: čik, čik, cik…

Tad beidzot es pamanīju, ka ikviens no cīņas dalībniekiem cenšas aizķert pretinieku ar «plecu», pacelt un apmest to uz muguras.

Vienam no bruņurupučiem, vislielākajam, tas beidzot izdevās. Tomēr uzvarētājs nevis metās virsū apgāztajam ienaidniekam, bet tūlīt pat to pameta un devās uzbrukumā nākamajam.

Arī tagad abi bruņurupuči centās par katru cenu apgāzt viens otru. Viņi paslējās uz pakaļkājām un astēm, saķērās kā cīkstoņi cirkā un sasprindzināja visus spēkus, lai apgāztu pretinieku tieši uz muguras. Tiklīdz tas izdevās, uzvarētais bruņurupucis palika guļam augšpēdus, un neviens to vairs neaiztika.

Kāpēc bruņurupuču sīvā cīņa tomēr beidzās tik mierīgi? Vērodams uzveiktos, redzēju, ka tie nespēj pagriezties uz vēdera, lai arī kā pūlētos, un nespēj vairs pakustēties. Tad es pēkšņi atcerējos braucienus ar motorlaivu pa Se- vana ezeru. Laiva pēc uzbūves bija līdzīga otrādi apveltam bruņurupucim — mugura apaļa, vēders plakans. Tā uzlidoja viļņa galotnē, nolaidās lejā dziļā ūdens ieplakā, taču nekad neapgāzās. Dažu labu reizi sašķiebās tā, ka piesmēlās vai pilna ar ūdeni un mēs šausmās kliedzām. Bet motorists tikai bezrūpīgi smējās.

— Nebaidieties, mans kuģis ir tā būvēts, ka nevar apgāzties!

Tāpat «būvēts» arī bruņurupucis. Noliec to augšpēdus, un, ja bruņurupucim nebūs aiz kā aizķerties, viņš nevarēs apgriezties. Vai nu ies bojā no bada, vai kļūs par kraukļu un kliju laupījumu. Tie atlidos un saplosīs ar knābjiem, kas asi kā kapļi, dzīvniekiem bruņu neklātos vēderus — iedobumus, kuros viņi slēpj savas kājas un galvu.

Tā tas notika ari šoreiz. Kauja vēl turpinājās, bet divi kraukļi jau bija atlidojuši un nosēdās uz apgāztajiem bruņurupučiem.

Noturēties uz kājām … Redz, par ko tik aizrautīgi cīnās bruņurupuči.

Apvelsies uz muguras — pagalam būsil

PIE SKREJAS

Saulaina maija diena. Dravā darbs rit pilnā sparā, bites čakli strādā. Mani viņas ļoti interesē, esmu izbrīnījies, cik prātīga ir bišu rīcība.

Skat, pie stropa skrejas — divas bites. Atbalstījušās uz priekškājām, tās pacēlušas savus ķermenīšus un, gluži kā durkļus izslējušas dzeloņus, draudigi dūc.

Esmu redzējis dažādu dzīvnieku sargkareivjus — savvaļas auniem, kazām, mežapīlēm, dzērvēm. Taču tik apbrīnojamu uzmanību, tik saspringtu modrību nebiju novērojis nevienam no viņiem.

Iedomājieties: ik brīdi no laukiem un pļavām atgriežas vairāki simti bišu, smagi apkrāvušās ar savāktajiem zied- putekšņiem, un sargiem ikviena no tām pirms ielaišanas stropā jāpārbauda. Kā viņi galu galā pazīst savējas? Kā atšķir no citām?

— Pec smaržas, — saka mans ceļabiedrs, mācīts biškopis.

Cik smalkai gan jābūt mazo radījumu ožai, lai vienā minūtē pārbaudītu pāris simtu pilnīgi citu citai līdzīgu darba bišu!…

Sveša neielauzīsies. Posts un bēdas bitei, kura mēģinās iekļūt citā stropā, lai nolaupītu kaimiņu īpašumu.

Reiz tāda bite gadījās. Sargi to tūlīt pazina pēc īpašās, svešās smakas. Sī bite bija uzskatījusi par labāku nevis doties briesmu pilnajā lidojumā uz tāliem laukiem pēc ziedputekšņiem, bet izdarīt zādzību: tepat blakus ir cits strops, un tajā — gatavs medus …

Tomēr diez vai drīkst domāt, ka biti uz šejieni atvedis laupītāja instinkts, vēlēšanās iegūt citu darba produktu. Darbs — tas taču ir galvenais varenais instinkts, kas raksturīgs visām bitēm. Ticamāk gan, ka šo ratlībiņu, kuru visi pazemojoši sauc par zagli, šurp atvedis kas cits. Iespējams, ka bite, izlidojusi pēc ienesuma, ar mokām paglābusies no kādām ceļā uzglūnošām briesmām. Varbūt viņai paka] dzinies putns vai viņu nobaidījis negaiss: tādai mazai būtnei lietus lāse taču ir smagāka par ūdens spaini, kas no ceturtā stāva izlītu pār cilvēka galvu …

Tāpēc bite tagad baidās lidot uz pļavu. Taču viņa nedrīkst neatnest uz stropu savu daļu. Visi strādā, visi nes. Viņa nav varējusi izšķirties starp pienākumu un bailēm, tāpēc izlēmusi rīkoties tik zemiski.

Lai nu būtu kā būdams, viens no sargiem jau cieši satvēra zagli aiz pakaļējās kājas, un nekādi vainu mīkstinoši apstākļi nespēj bitei līdzēt. Vienīgais, par ko viņa patlaban domā, — kā izrauties, kā tikt projām. Taču pa- i'uva piesteigties otrs sargkareivis un saķēra viņu aiz otras kājas.

Izcēlās sajukums. Bites vairs netika stropā ne iekšā, ne laukā no tā. Darba bites, atgriezušās mājās, nikni dūkdamas, sapulcējās pie skrejas. Droši vien sauc savā bišu valodā:

«Paejiet nost! Kāpēc nelaižat iekšā? …»

Viņas visas ļoti steidzas: vienām pēc iespējas ātrāk jānodod savs devums bitēm pieņēmējām, citām jāatgriežas pēc jauniem ziedputekšņu krājumiem puķu pilnajās pļavās. Un tūlīt vēl uznāks mākonis, aizsegs sauli.

Lai netraucētu darbu, sargkareivji steigšus aizstiepa zagli sāņus un ievēlās ar to zālē.

Viens sargkareivis tomēr tūlīt pat atgriezās savā postenī, taču, kā man šķita, vispirms pateica otram:

«Tiec galā ar šo nelieti un drīzāk stājies sardzē,..»

Taču «neliete» bija visai prāva un daudz spēcīgāka bite par sargkareivi — jaunu, šķiet, tikai astoņas deviņas dienas vecu bitīti. Kārpīdamās pa zāli, zagle bez pūlēm vilka to sev līdzi.

Uzmanīgi vēroju šo cīņu. Biju bezgala pārsteigts, ka nevienlīdzīgajā divkaujā zagle visu laiku tikai aizstāvējās, bet mazais, vārgais sargkareivis ar saimnieka tiesībām cik vien jaudas kaustīja to, uzrāpās nekauņai uz muguras un bez žēlastības raustīja aiz kakla. Bet zagle, kas pavisam viegli varēja iedzelt un nogalināt savu jauno pretinieci, bez kurnēšanas pacieta kāvienus … Šķiet, viņa apzinājās savu vainu, un viņai prātā bija tikai viens — kaut kā izlocīties, izbēgt no taisnīga soda, aizmukt…

Bite, nelaizdama darbā dzeloni, neizmantodama savu spēku, ilgi un pacietīgi panesa sitienus līdz tam brīdim, kad viņai beidzot izdevās izrauties un aizlidot.,,

Tā bija patiešām godprātīga zagle,,.

SARKANO KLINŠU AIZĀS

BALTAIS BARVEDIS

1

Apstājāmies pazīstamas kalnu grēdas pakājē. Paraudzī- jāmies apkārt. Pie paša kalnāja cieši klāt pienāca Ararata līdzenums. Saule jau grima aiz Mazā Ararata, un visa ieleja bija pielieta ar vakarblāzmas oranžajiem stariem. Pēdējās rieta ugunis vizuļoja un šalca starp gaišajiem meldriem plūstošās Araksas ūdeņi.

No kalnu virsotnēm pūta dzestrs vēla rudens vējš. Mēs bijām viegli ģērbušies un pārsaluši. Augu dienu noklaiņā- jām pa aizām, gravām un kalnu grēdas atzariem, bet nesatikām nevienu kazu, tikai putni vien gadījās. Neskaitāmi irbju un meža vistiņu bari negaidot uzspurdza mums pie pašām kājām, piepildīdami kluso novakares gaisu ar klukstēšanu un spārnu švīkstoņu.

Mums bija palikusi tikai viena cerība — uzkāpt augstāk, uz pašas kaupres, un papētīt no turienes plakankalni. Plakankalnes un paugurus parasti iecienījušas lapsas, jo medī tur peles. Tur ir mīkstākā zeme, un ganāmpulki vasarā atstāj daudz mēslu. Tādas vietas patīk kurmim. Viņš izrok pazemes ejas, un tajās kopā ar viņu labprāt apmetas peles. Bet, kur peles, tur vienmēr ir ari lapsa.

— Tur varbūt ieraudzīsim pat kazas, — teica Anu-

šavans.

Es lāgā neticēju, taču neko neiebildu. Tomēr izrādījās, l<a Anušavanam bijusi taisnība. Man sametas raibs gar ;icīm, kad, pienācis pie kalnu grēdas malas un piesardzīgi pabāzis galvu gar lielu akmeni, ieraudzīju veselu baru savvaļas kazu, kas mierīgi ganījās nelielā ieplakā.

—  Vai es neteicu … — Anušavans man aiz muguras čukstēja. Un nenocieties viņš izšāva.

Kazas panikā aizbēga. Tik tikko paguvu piemest pie pleca ieroci un uz labu laimi izšaut baram pašā vidū. Viena kaza sagrijojās. Tātad biju trāpījis…

—  Nešauj, kur pagadās, izvēlies! — Anušavans iekliedzās. — Mērķē uz balto barvedi! -

Tas bija milzīgs āzis ar vareniem ragiem, balts kā sniegs. Pirmo reizi tādu redzējām.

Viņš bija tik liels, ka šķita kā balta zoss starp pelēkām irbēm. Mūs pārsteidza arī tas, ka viņš bija vienīgais āzis visā barā. Parasti šajā gadalaikā kazu barā ir daudz āžu. Novembra beigās riesta laikā starp āžiem sākas nikna cīņa par mātītēm, un šis milzis droši vien bija uzveicis un padzinis no bara visus sāncenšus.

Notēmējām šautenes uz balto barvedi.

Man bija vecs, taču pārbaudīts ierocis — «Lcbel» sistēmas šautene, un es liku uz to lielas cerības, kā šķita, ne veltas. Mana lode — liela, no vara, ar strupu, iegrieztu galu — notrieca āzi pie zemes. Tomēr viņš tūlīt pat pielēca kājās un cik jaudas metās prom.

Skrējām viņam paka], taču āzis pazuda aiz kalna krokas.

Tajā vietā, kur viņš bija nokritis, atradām baltu vilnas kumšķīti, bet patālāk ieraudzījām arī asinis. Azis, kā redzams, bija ievainots.

Augstieni klāja tikko uzkrituša plāna sniega kārtiņa. Uzmanīgi apskatījām vietu, kur bija ganījušās kazas, un atkal ieraudzījām asinis. Divas kazas bija ievainotas, tomēr arī viņas bija aizbēgušas citām līdzi. Kazu bars bija aizgājis pa labi, bet barvedis — pa kreisi.

—   Ej pakaļ kazām, bet es sekošu baltajam āzim, — teicu Anušavanam, un mēs devāmies pa pēdām.

Pamatīgi sakarsu. Viss apģērbs bija sasvīdis.

Sāka jau krēslot, tāpēc es steidzos. Smagi elpodams, uzskrēju visaugstākajā kalna atzarā. Baltais āzis, kā varēja redzēt pēc viņa atstātajām pēdām, vairākas reizes bija apstājies. Viņš bija ievainots kreisajā priekškājā, un

visur, kur tā bija pieskārusies pie zemes, sniegā vidēja asins plankumi.

Barvedis bija pametis baru un gājis viens. Tas liecināja, ka viņš ir nopietni ievainots.

«Nu, no manis viņš neizspruks!» priecīgi nodomāju un skrēju tālāk.

Azis laikam patiesi nebūtu no manis aizbēdzis, taču sacēlās negants vējš — un tūlīt sāka plosities sniega- vētra. Bieza, necaurredzama migla ietina klintis un aizas. Vējš sagrieza sniegu virpulī un asām pārslām sita man sejā. Vienā mirklī balta sega pārklāja visas pēdas, un es apjucis un nobijies apstājos. Dūša saplaka. Biju caur un cauri izmircis. Vējš durstīja kā ar asām adatām.

Viens bija skaidrs: es ne tikai biju pazaudējis medījumu, bet pats biju nokļuvis ļoti bīstamā situācijā — trakojošā vētrā kalna virsotnē…

Steigšus kāpu lejā aizā. Taču vējš nikni plosīja mani un gāza no kājām, bet lejā bija briesmīgs bezdibenis.

Nācās apstāties. Apsēdos uz akmens un sāku domāt.

Ko lai nu iesāku? Nokāpt nevaru, viens pats, pametis biedru, nevaru arī aiziet. Mednieka svēts pienākums ir vispirms paturēt prātā biedru, doties viņu meklēt un nekādā ziņā neatgriezties mājās, kamēr viņš nav atrasts dzīvs vai miris.

Pilnā kaklā iekliedzos:

—  A-nu-ša-vanl… E-ei!…

Sniegputenis, orkāns, gaudo vējš. Atbildes nav.

Pārbijos ne pa jokam. Pagalam būs puisis, novelsies no klints vai vilki saplosīs…

Izšāvu. Nekādas atbildes …

Satumsa vēl vairāk. Pieņēmās ari vētra.

Vēlreiz uzrāpos uz kalna atzara, aizskrēju līdz grēdas austrumu galam un tur nokāpu lejā aizā.

Te netrakoja vētra. Bija arī siltāks. Taču man aiz noguruma ļodzījās kājas.

—       Anušavan! Ei, AnuŠavan! — es kliedzu, iedams pa aizu.

No vienas aizas iegāju otrā un vēlreiz uzkāpu augšā kalna korē.

Vētra bija norimusi un pār kalniem nolaidies noslēpumains un glāsains rudens nakts miers.

Bija tik kluss, tik rāms, ka varēja dzirdēt, kā tālumā elsdams pūzdams, riteņus klaudzinādams, no Nahičevānas nāk vilciens.

Atcerējos rudens naktis mūsu kalnos, kur mēs kādreiz bērnu dienās bijām ganījuši lopus. Uzrāpušies kādā kauprē, aicinājām kaut kur tālu aizgājušu biedru, kurš meklēja pazudušu govi.

Arī tagad man radās nepārvarama vēlēšanās tā, pa vecam, pasaukt Anušavauu. Ielicis mutē divus labās un divus kreisās rokas pirkstus, cik vien spēka iesvilpos…

Spalgais svilpiens atbalsojās aizā, un no aizas viņa gala atskanēja tikpat griezīga svilpšana.

Aiz priekiem gandrīz vai palēcos — Anušavans atradies!

Satikāmies lejā gravā un, tumsā klupdami krizdami, gājām uz priekšu, nenolaizdami acu no tālumā spīdošās Arazdajanas dzelzceļa stacijas ugunīm.

Kaut arī nebijām neko nomedījuši un jutāmies noguruši, garastāvoklis bija labs, tāpēc ka medības bija ar piedzīvojumiem.

Otrā dienā Arazdajanas sovhoza gani Vago un Mig- rans, paņēmuši suņus, uzkāpa kalnā, lai sameklētu āzi, kuru biju sašāvis.

Viņi to atrada tur, kur bijām norādījuši. Taču ganiem nebija līdzi ieroča, un āzis, kaut arī uz trim kājām, nedevās viņiem rokās.

— Resgalis, gandrīz vai tik liels kā vērsis, — gans Vago stāstīja. — Mūsu kalnos tāds vēl nav matīts. Suņi šim uzklupa un ieķērās mugurā, bet šis pagriezās un tā deva ar ragiem, ka tie smilkstēdami aizvēlās… Viņam tādi ragi kā pamatīgam kokam, bet vilna balta kā vate… Ek, būtu bijusi plinte! — Vago žēlojās.

Tā baltais āzis nozuda. Aizgāja, un mēs viņu vairs nesastapām, pat nedabūjām zināt, vai nobeidzies vai palicis dzīvs.

Taču mednieka mūžā netrūkst nejaušību. Kas zina, varbūt mēs vēl tiksimies ar balto milzi. Varbūt Anušavans, Andrušs un Surens tieši šodien kaut kur to ieraudzīs un nošaus — viņi taču šorīt aizgāja medībās.

Laukā plosās putenis, gaudo vējš, bet es sēžu mājās un rakstu šīs rindas. Rakstu un tai pašā laikā nepacietīgi klausos: vai jau nenāk mani medību biedri?…

2

Mednieki atgriezās, tomēr balto āzi viņiem nebija laimējies redzēt. Tas šķita izgaisis bez pēdām …

Taču mednieka veiksme mani nepameta un deva iespēju vēlreiz tikties ar veco paziņu.

Bija jauka, saulaina vēla rudens diena.

Iegājām aizā un ātrā solī kāpām augšā kalnā.

Plakankalnes malā gulēja liels akmens, tas izskatījās kā vērsis, kas noslīdzis uz ceļiem. Paslēpāmies aiz šī akmens un piesardzīgi pabāzām laukā galvas. Tieši mums preti slējās Maralbahans — šejienes visaugstākā virsotne, klāta ar kuplu zāli. Dienvidu nogāzē mierīgi ganījās milzīgs kalnu kazu bars.

Balts, varens āzis stāvēja kādas klints pašā galā un modri sargāja ganāmpulku. Paskatījos binoklī un aiz prieka satrūkos.

—   Baltais barvedis! Anušavan, redz, tur ir baltais barvedis! …

Anušavans izrāva binokli man no rokām.

—   Tas pats ir, ka tad! Dzīvs gan!…

«Nabadziņš, ar sašautu kāju viņš droši vien dabūja pārciest smagu ziemu!» es nodomāju.

No augstās klints āzis lepni raudzījās lejā uz rudens mierā snaudošajām aizām un kalnainēm, uz pakājē izpletušos Ararata ieleju. Šķita, ka viņš patiesi ir šīs apkaimes valdnieks. Mēs skatījāmies uz viņu kā apburti.

Āzis papurināja galvu, tā savādi ieblējās, likās it kā aicinātu kādu. Patiešām, tūlīt no bara iznāca otrs āzis — pelēks, ar melnu svītru ap, krūtīm un staltiem ragiem. Viņš uzkāpa uz klints pie barveža. Āži sabāza galvas kopā un kādu brīdi tā stāvēja, it kā apspriezdainies sava āžu valodā.

Tad baltais barvedis pacēla galvu, paskatījās uz mūsu pusi, vairākas reizes spēcīgi ievilka nāsīs gaisu un atkal kaut ko «pačukstēja» savam «vietniekam». Varbūt sacīja, ka saož ko aizdomīgu, un ieteica turēt acis vaļā.

Atstājis pelēko āzi klintsgalā, barvedis nokāpa lejā un kāri sāka plūkt zāli.

Jaunais vaktnieks sākumā mierīgi stāvēja sardzē, tāpat kā to bija darījis barvedis, — nekustīgi un lepni, tara drīz vien pagura, sāka mīņāties un grozīties, bet brīžiem pat pieliekties un noplūkt kādu zāles stiebriņu.

Baltais barvedis pamanīja šos nedarbus. Pacēlis galvu, viņš draudīgi nospraustajās.

Pelēkais āzis uzreiz kļuva rāmāks, izslējās un sāka uzmanīgi novērot apkārtējos kalnus un tālākos paugurus.

Tomēr viņš nespēja ilgi būt paklausīgs. Uzvarēja nemierīgais raksturs, varbūt arī bads, un pelēkais āzis bez kautrēšanās pameta novērošanas punktu, nokāpa ieplakā un sāka tur ganīties.

Tajā brīdī notika kas negaidīts.

Baltais āzis kā satracināts spalgi ieblējās, meiās uz peleko un, badīdams ar milzīgajiem, smagajiem ragiem, piespieda to no jauna uzkāpt klints virsotnē. Tikai pēc tam, kad pelēkais āzis palika nekustīgi un mierīgi kā sastindzis stāvam norādītajā postenī, vecais nokāpa lejā. Viņš bija bezgala sašutis, ilgi nespēja atgūties un mīņājās uz vietas, nepieskardamies zālei.

Netālu no barveža ganījās kazas, un šķita, ka tās ir tikpat sadusmotas kā vecais āzis. Ne mazums bēdu viņas bija pieredzējušas tādas nepiesardzības dēļ. Cik bieži gan viltīgais vilks, gan tas, kurš viltīgāks par vilku, — cilvēks nepamanīti bija pielavījušies pie viņām un izlējuši viņu asinis… Cik bieži plēsīgie putni — ērgļi un maitu lijas — uzkrita no gaisa, ieklupa bara vidū un aiznesa kazlēnus… Briesmas sekoja kazām pa pēdām un uzglūnēja ik uz soļa. Tāpēc vecais barvedis tik bargi bija izrēķinājies ar savu jauno «vietnieku».

Bija skaidra diena, pie debess neredzēja ne mākonīša. Taču, kad negaidot apklusa irbju dziesma un pār mums satraukti pārlidoja krauķi un steidzīgi paslēpās klintīs, arī mūs pārņēma bažas. Viss liecināja, ka tuvojas vētra.

Baltais barvedis nemierīgi paošņāja gaisu un, īsi, spalgi ieblējies, sapulcināja baru pie sevis. Nonāca lejā arī pelēkais āzis.

Barvedis izgāja priekšgalā un steigšus devās lejā uz slāvu, nepieejamu klinšu pusi. Pa šaurajām takām, ko kalna korēs bija ieminušas žiglās kājas, aizsteidzās kazas un paslēpās dziļās klinšu aizās un alās.

Uzpūta auksts vējš. Nezin no kurienes pie skaidrajām debesīm saradās mākoņi, sabiezēja un tumši un smagi kā svins noslīga pār zemi. Sākās briesmīga sniegavētra.

Ja mums paredzēšana un instinkts būtu tikpat spēcīgi attīstīti kā kazām, arī mēs, protams, būtu laikus paslēpušies klintīs. Taču mēs nepaguvām, izmirkām līdz pēdējai vīlītei, pārsalām un tikai ar lielām mokām atradām patvērumu mitrā alā, kur iekūrām uguni un sasildījāmies.

Kad vētra kalnos bija garām, pirmais uz netālā klintsraga parādījās baltais āzis.

Ziņkāri pavērojis apkārtējos kalnus un ielūkojies aizās, viņš pārlaida vērīgu skatienu tālei. Nemanījis neko aizdomīgu, viņš atgriezās alā un tūlīt pat izveda no tās kazu baru.

Kā man būtu gribējies paklāt viņa lielisko, balto ādu zem manas iemīļotās kājām, bet ragus piesist virs mūsu nama ieejas! «Te dzīvo mednieks,» teiktu katrs garāmgājējs. Taču es biju ar visu sirdi pieķēries vecajam paziņam, kuram pats pirms dažiem gadiem biju grasījies atņemt dzīvību. Arī tagad viņš palika sveiks un vesels un manā acu priekšā pašaizliedzīgi sargāja savus biedrus. Es neizšāvu uz viņu, un tikai tad, kad gandrīz viss bars bija pārgājis kalnu grēdas viņā pusē, mēs pacēlām ieročus — un kāda kaza, kura gāja pēdējā, krita no mūsu lodēm.

3

Pienāca ziema. Arazdajana kalnos trakoja vētras un klaiņoja lieli vilku bari. Tomēr katru brīvdienu mēs gājām turp un, rāpdamies pa klintīm, slēpdamies aiz akmeņiem, dzinām pēdas kalnu kazām, un te viens, te otrs dzīvnieks noripoja lejā, mūsu trāpīgās lodes ķerts.

Kādu reizi, vērīgi palūkojies no kalnu kores aizā, ieraudzīju balto barvedi!… Nenogurdināms viņš uzjoņoja augšā pa nogāzi un uzveda ganāmpulku uz nesasniedzamas kraujas. Tomēr drīz vien atgriezās atpakaļ. Viņam līdzi, draudīgi izslējuši ragus, gāja pieci lieli āži. Tikai tagad es netālu pamanīju vecu vilku. Tas dzinās augšā pa nogāzi pakaļ kazām.

Baltais barvedis, kurš gāja pēdējais, bija spiests atgriezties, lai atvairītu plēsoņas uzbrukumu.

Vilks lēca. Viņš gribēja ieķerties barvedim rīklē, bet tas atrāvās sāņus. Aiz muguras slējās klints, un barvedim bija jāpieņem kauja.

Ar saviem milzīgi lielajiem ragiem viņš deva spēcīgu triecienu vilkam pa pieri, un zvērs apdullināts nokrita uz akmeņiem.

Es izšāvu uz plēsoņu. Kazas panikā aizbēga, bet zem klints pirmsnāves agonijā raustījās kazu dzimtas mūžsenais ienaidnieks — vilks, kuru bija piebeigušas manas lodes…

Nākamajā rudenī vēlreiz ieraudzīju balio barvedi — arī šoreiz niknā cīņā, tikai tagad ar savējiem.

Maralbahana viņā pusē slejas vientuļais, klinšainais Aslikalns. Biju apsēdies uz kādas no ši kalna krokas zem bārbeles, ēdu tās skābenās, sarkanās ogas un skatījos uz Araksas sudraboto ūdeni. Kā līkumota lente upe šķērsoja Ararata ieleju. Bija saulaina, jauka rudens diena. Klinšu pakājē bija tik labi, silti un klusi…

Negaidot lejā izdzirdēju kaut kādas savādas skaņas: črik, črik, — it kā ar lāpstu kāds dauzītu pa klinti vai sistu akmeni pret akmeni.

Pielīdu pie kraujas malas un paskatījos lejā. Atkal viņš!

Liels, pelēks āzis lāgiem atkāpās, lāgiem, milzīgos ragus pieliecis, no jauna nikni metās uz priekšu, uzbruk- dams un dodams triecienus baltajam, varenajam āzim, kurš stāvēja nekustīgi kā zemē ieaudzis. Viņa pozā bija jaušama milzīga pašcieņa. Bet sāņus no cīkstoņiem zem klints stāvēja jauna kaza un veikli un mulsi trūkās no katra sitiena.

—   Paskaties vien uz šīs kaziņas laimi, — mans biedrs teica. — Tie milži taču plēšas viņas dēļ.

Aži bija cīniņā tā aizrāvušies, ka neredzēja mūs un nedzirdēja mūsu balsis.

—   Kā būtu, ja mēs nokniebtu balto āzi? — Anušavans jautāja.

Paskatījos uz viņu tik nikni, ka viņš tūlīt apklusa — bija sapratis.

—   Strīdus ābolam — šai Kleopatrai — gan derētu sarīkot tiesu, lai nesēj nesaticību starp miermīlīgiem dzīvniekiem, — es teicu un izšāvu uz kazu, kura turpat vēl mīņājās. Tieši sirdī.

Cīņa beidzās. Aži aizmetās katrs uz savu pusi, taču atdūrās pret otru klinšu grēdu un paniskās bailēs ielēca bezdibenī.

—   Re nu, tagad viņi guļ tur, lejā. Nositušies.., Iesim, — es teicu savam biedram.

Viņš tikai pavīpsnāja.

—   Tu esi kā bērns. Kā tu domā, kāpēc daba viņus apveltījusi ar tik milzīgiem ragiem?

Patiešām — drīz vien mēs uz attālākas kalnu kores ieraudzījām balto āzi un viņa neseno pretinieku. Dzīvi un veseli viņi aizjoņoja. Tikai tagad es sapratu, kāpēc daba apgādājusi āžus ar tik vareniem ragiem — neveikliem un nesamērīgi lieliem attiecībā pret ķermeni — un izturīgu galvu. Līdz šim es domāju, ka tiem āžiem, kurus biju nošāvis, triecienu pēdas uz ragiem radušās sīvajās cīņās, kuras tiem ir katru rudeni kazu dēļ. Tagad man kļuva skaidrs — bēgot no mednieka vai vilka, āzis dažreiz metas ar galvu lejā no klints un, nokritis uz saviem milzu ragiem, paliek dzīvs.

— Ko gan visu daba neizdomā! — sajūsmināts brīnījās mans ceļabiedrs.

Un mēs, jautri svilpodami, nokāpām aizā.

5

Turpmāk, ejot medībās uz Maralbahana aizām, arvien jutu neizprotamu vēlēšanos ieraudzīt balto āzi, es pat ilgojos pēc viņa.

Sadzinis pēdas kazu baram, nekad neizšāvu, nepārliecinājies, vai viņu vidū nav mana paziņas.

Gāja laiks, bet balto barvedi vairs nesastapu. Es jau zināju, ka tas ir visvecākais āzis mūsu kalnos. Viņa ragi bija vairāk nekā metru gari. Katru gadu tiem pievienojās pa jaunam riņķim septiņus astoņus centimetrus cits no cita, un mūsu pēdējā tikšanās reizē varēju saskaitīt divpadsmit trīspadsmit tādu riņķu. Vai viņš vēl ir dzīvs? …

Pagāja gadi. Reiz kādā mīlīgā rudens dienā ieraudzīju vienā no Maralbahana nogāzēm vairākus āžus. Visu pavasari un vasaru viņi bija pavadījuši smaržīgajās pļavas. Uzbarojušies tagad nezināja, kur likt savu spēku, un pavadīja laiku cīņās, neganti badīdamies.

Iesānis no cīkstoņiem negaidot ieraudzīju balto barvedi. Man sirds aiz žēluma ietrīsējās …

Viņš bija gaužām novecojis, izdilis, sakumpis no smagās gadu nastas. Ķermenis bija gluži sarāvies, salīdzinājumā ar to ragi šķita garāki un smagāki nekā agrāk, un viņš ar mokām nesa tos uz lielās galvas.

Baltais āzis vairs nepiedalījās tēviņu cīņās, vairs nevadīja baru. Drūmās vecumdienas bija noslāpējušas uguni viņa asinīs, un viņš bez skaudības nolūkojās jauno cīniņos.

Pēkšņi divi jauni āži badīdamies bija pievirzījušies tuvu klāt vecajam barvedim un aizķēra viņu.

Vecais satrūkās un pacēla pret kaušļiem milzīgos ragus. Šķiet, viņš gribēja teikt jaunajiem* «Nedariet cits citam pāri: viss ir nieki, ja ne šodien, tad rīt mans liktenis piemeklēs ari jūs …»

Viens no āžiem, cīņā iekarsis, aizmirsa, ka jāciena vecie.

Viņš iebelza ar ragiem baltajam āzim, pagrūda to sāņus un nikni kaut ko nopurpināja. Varbūt viņš teica: «Kur tu, vecais, lien?…»

Baltais barvedis pazemīgi atvirzījās. Viņš drebēja pie visām miesām.

Tas mani aizskāra.

«Cik cietsirdīga ir daba pret vārgajiem!» es nodomāju.

Atcerējos, kā baltais barvedis savos spēka gados bija riskējis un cīnījies ar vilkiem, sargādams baru.

Toreiz visi trīcēja viņa priekšā …

Vecais āzis aizvainots atkāpās uz kraujas malu, uzlika priekškājas uz akmens, pacēla galvu un pārlaida aizmiglotu skatienu aizai, kas šajā vietā saplūda ar Ararata līdzenumu.

Pat šobrīd viņā bija kaut kas cēls un cienīgs. Vēl bija saglabājušās senā skaistuma pēdas — tievas kājas, lokans ķermenis, liela galva. Priecājos par brīnum jauko dabas radījumu un skumīgi nodomāju, ka baltā barveža pēdējā stunda jau ir tuvu.

6

Saulainā pavasara dienā viens pats noskumis klaiņāju pa man pazīstamajfem kalniem. Seit katrs akmens, katrs krūms modināja manī siltas atmiņas. Kādreiz ar saviem biedriem komjauniešiem šajās klinšainajās kalnu grēdās biju pavadījis vislīksmākos brīžus. Cik bieži, priecīgi klaigādami, bijām dzinušies pa kalnu takām pakaļ kazām! Cik bieži, paslēpušies aiz akmeņiem, novērojām viņu dzīvi, klausījāmies vēja gaudās un maitas liju klaigās klinšu korēs!

Aiz šī akmens aizlīduši, skatījāmies uz balto barvedi, kurš stāvēja uz Maralbahana virsotnes. Cēli un lepni viņš no turienes lūkojās tālē, kas pletās viņam pie kājām. Bet tur, tajās alās, viņš paslēpa rto vētras kazu baru un izglāba to.

Pēcpusdienā nonācu pie tā kalna nogāzes, kur vecais āzis bija cīnījies ar vilku. Ja nebūtu baltā barveža, vilks varbūt nokostu to pašu āzi, kurš rudenī tik necienīgi bija pagrūdis veco …

Atminas pārtrauca no kalna ripojošu akmeņu troksnis.

Uz pretējās nogāzes parādījās kazas. Tās mierīgi ga- nījās, un augstu virs viņām uz akmens stāvēja milzīgs āzis — pelēks, ar iesirmu spalvu un platu, melnu svītru ap krūtīm. Pazinu baltā barveža miesassargu. Viņam vecais āzis bija mācījis, kā jāstāv sardzē. Tagad viņš kā statuja stāv uz nogāzes un modri sargā ganāmpulku. Tagad viņš ir barvedis.

Es paslēpos. Tomēr āzis vējā saoda ko aizdomīgu un deva kazām ziņu. Lēkdams no akmens uz akmens, bars ātri noskrēja lejā un pazuda kalna krokās. Tikai tad, kad bija aizskrējusi pēdējā kaza, pametis apkārt uzvarošu skatienu, lēnā garā nokāpa no akmens un aizgāja pakaļ ganāmpulkam tā jaunais — pelēkais barvedis, nodrošinādams kazu glābšanu.

Viņš izturējās gluži tāpat kā baltais āzis. Varbūt viņš pat bija baltā dēls?… Bet kur ir pats vecais āzis? Barā viņu neredzēju, tāpēc noskumu. Nabadziņš! Kas ar viņu noticis? Vai vilks norējis, vai arī drebošās kājas nav izturējušas un, skriedams pakaļ jaunajiem, viņš nogāzies bezdibenī? …

Pārgāju uz kalna otru nogāzi, nokāpu ielejā un iegāju tajā briesmīgajā aizā, par kuru mednieki man bija stāstījuši tik daudz noslēpumainu gadijumu. Tur, klinšu galotnēs, dzīvo neskaitāms daudzums meža bišu saimju. Tās sanes medu kārēs kailo klinšu porās, aizķepē no iekšpuses ejas ar vasku un siltumā, labi paēdušas, mierīgi aizvada ziemas, baudīdamas sava darba augļus. Sajās klintīs dzīvo arī lāči. Viņi kāri nolūkojas uz bišu mitekļiem. Tur mīt pat leopardi. Tie slēpjas alās pie taciņām, kas ved uz avotiem, un pacietīgi gaida laupījumu — kad no kalniem garām nāk auni un kazas dzert.

Pa klints kori vijas taciņa. Uzmanīgi eju, ar bailēm pamezdams acis lejā uz bezdibeni, kur pustumsā burbuļo strauts. Nu īsta Pekles aiza, ne velti to apkārtējie iedzīvotāji tā iedēvējuši.

Gerovanas ciematā vecs mednieks man apgalvoja, ka klintīs virs bezdibeņa esot kalnu kazu kapsēta.

Viņš man teicas

— Tavs baltais āzis nav balts no dzimšanas. Daba nav baltu kazu. Visas ir akmens krāsā kā izkaltusi zāle, lai vilks vai cilvēks iztālēm neieraudzītu. Balti viņi top aiz vecuma, nosirmo tāpat kā cilvēki. Balti un nevarīgi. Bet, kad viņi redz, ka tuvojas pēdējā stundiņa, viņi iet, savas vecās kājas vilkdami, uz Pekles aizas alu izlaist savu nevainīgo garu blakus senču kaulu atdusas vietai…

Nepārvarama vēlēšanās ieraudzīt šo alu vilina mani arvien uz priekšu, tikai uz priekšu pa stāvajām, šaurajām, aizgruvušajām taciņām. Virs manas galvas kā velve liecas klints, un augstu, augstu pie tās redzu lielas, akmenim pielipušas medus kāres malu. Nomērķējis izšauju. Gabaliņš medus kāres nokrīt uz taciņas. No klints izlido bites un nikni dūc. Paņēmis medu, skrienu pa klinšu kori, nosēžos kādās alas priekšā un ar apetīti notiesāju medu. No alas tek tīrs, auksts ūdens. Noliecos, pieploku ar lūpām pie ūdens un kāri dzeru.

Remdējis slāpes, pieceļos un, sažņaudzis rokās šauteni, uzmanīgi ieeju alā. Seit ir drēgns. Sienas glumas, klātas ar pelējumu. No tām pil ūdens. Stūrī no spraugas tek avots. Pustumsā, kas valda alā, ieraugu visapkārt izmētātu kaulu kaudzes un starp tām milzīgos kalnu āžu ragus. To vidū pamanu kādus it sevišķi prāvus. Man šķiet, ka esmu tos jau redzējis, tie man liekas jau izsenis pazīstami.

Āža ķermenis vēl nav pavisam satrūdējis. Apgriežu to otrādi un aplūkoju. Acīs duras liela rēta uz priekškājas locītavas — senas lodes pēdas. Kauls bijis pušu, tomēr sadzijis gan — tikai greizi. Izveidojies rupjš saaugums — kā uz bojāta koka zara.

Pārcirtu kaulu un izvilku no tā lielu vecmodīgas šautenes vara lodi ar strupu galu …

Sirmais mednieks man bija teicis taisnību: šeit bija kalnu kazu kapsēta, un man pie kājām, blakus savu tēvu pīšļiem, gulēja senā paziņas — Sarkano klinšu pavēlnieka, baltā barveža mirstīgās atliekas.

KAZU MĀTE

Iznācu no sava slēpņa, nokāpu lejā gravā un, to šķērsojis, otrā pusē devos atkal augšā pa kokiem apauguša paugura nogāzi.

Te auga unabu krūmi — kā nobērti ar sīkiem, dzeltenbrūniem augjiem.

Pirmo reizi mūžā ēdu savvaļas unabu augļus, tie bija maigi, īpatnēji saldi un smaržojoši.

Biju iztraucējis kazas, kas slēpās brikšņos. Divas no tām uzskrēja man tieši virsū. Viena bija liela, otra — maza, un mazā, mani ieraudzījusi, pāris lēcienos nozuda aiz klints.

Otra kaza aizskrēja pa labi, taču kādus divdesmit soļus no manis apstājās un paskatījās atpakaļ.

Izšāvu un, kā man šķita, to ievainoju.

Šāviena apdullināta, kaza palēca paris soļu uz priekšu, bet tūlīt, tāpat kā sākumā, apstājās un — pagriezās pret mani…

Izšāvu vēlreiz, un kaza nokrita.

Tas bija savādi. Viņa it kā nebija centusies aizbēgt, nemēģināja glābt savu dzīvību.

Apsēdos uz akmens un sāku prātot: ko tas nozīmē?

«Laikam gan mazā kaziņa,» es domāju, «kas aizskrēja aiz klints, bija viņas mazulis. Abas taču kopā bija slēpušās krūmos.»

Atcerējos arī mazos radziņus, ko uz mirkli biju redzējis pazibam, kad kazlēns aizbēga. Viņš droši vien nebija ne pusgadu vecs.

Man pēkšņi kļuva skaidrs: nelaimīgā māte visu laiku ar skatienu meklēja savu mazuli, raizējās, vai tikai ar to nav kas atgadījies …

Es to sapratu, taču diemžēl sapratu par vēlu…

DIENA PIE SAVVAĻAS KAZAM

Asli kalna dienvidu nogāzē ir tik augstas klintis, ka uz tām uzkāpis cilvēks no apakšas šķiet kā melns punktiņš.

Klinšu kores izvago neiedomājami daudz šauru taciņu — kā grumbas sirmgalvja pieri.

Vietvietām šīs taciņas aizved pie alām vai iedobumiem klintīs, kuras noder kalnu kazām par patvērumu. Te viņas atnesas un izaudzē kazlēnus. Kazu mitekļi nav nevienam pieejami, pat vilks nespēj tikt tur klāt.

Ar pūlēm uzrāpjos kādā virsotnē un no šejienes, paslēpies aiz liela akmens, novēroju kazu dzīvi. Tas man sagādā bezgalīgu prieku.

Uzmanīgi pabāžu galvu gar savu slēpni. No ieraudzītā skata mana sirds sāk dauzities, mani atkal pārņem pazīstamais satraukums.

Tikai divdesmit trīsdesmit soļu no manis, acis aizvērusi, lēnīgi gremo brīnum jauka kalnu kaziņa. Divi kazlēni, piespiedušies pie mātes, mierīgi sildās pirmajos, liegajos pavasara saules staros. Citā klints iedobumā — vēl divas kazas. Tām nav kazlēnu, bet redzams, ka pēc pāris dienām ari tām būs mazulīši. Alas pakrēslā, netālu no kaziņām, spid milzīgi ragi — tur atpūšas kazu tēvs. Aiz viņa blāv neskaidri apveidi — acīmredzot arī tur ir kazas.

Sēžu pret vēju, un kazas nejūt manu klātbūtni. Mana akmens pakājē zaļo krūms, un pa tā zaru starpu varu bez raizēm priecāties par šiem brīnum jaukajiem dabas radījumiem.

Kazas snauž. Zinu, ka viņas nesen atgriezušās no nakts ganībām, ir nogurušas un grib gulēt. Viegls vēja svilpiens, putna kliedziens, nejauši noripojuša oļa radīts troksnis liek tām satrūkties un atvērt acis. Viņas kļūst modras, paošņā gaisu. Nemanījušas neko aizdomīgu, nomierinās un atkal iegrimst snaudā.

Tomēr apbrīnojami — kazas uztrauc visas skaņas, tikai ne tālumā ejošais vilciens. Lejā, kalnaines pakājē, plešas Ararata ieleja ar līkumotajām upēm un dzeltenajiem meldriem. Spalgi nosvilpjas vilciens, atiedams no Arazdajanas stacijas, un elsdams pūzdams tusnī uz nākamo pieturas vietu — staciju Ararats. Sī briesmoņa saceltais troksnis nepavisam neuztrauc kazas — viņas no pieredzes zina, ka no tā nedraud nekāds posts.

Vesels bars putnu ar sarkanām kājiņām pārlido man pār galvu un klaigādami nometas uz tuvākās klints virsotnes. Arī tie neuztrauc kazas. Bet, kad augstu pie debesīm iekliedzas maitu lija, kazij māmuļa tūlīt pamodās, aizslēpa ar savu ķermeni kazlēnus un draudīgi pasleja gaisā ragus.

Maitu lija aizlaidās, un kaza atkal nogūlās un aizvēra acis, bet kazlēni kāri pieplaka pie mātes pamieloties.

Pazīduši kazlēni sacēla jezgu, sāka aušoties un atvirzījās sāņus no alas, draiskodamies uz šaurās taciņas, kas liecās pār bezdibeni. Viņi badījās ar pierēm, uz kurām vēl neauga radziņi, un es nobijies vēroju viņu kustības. Taču māte tūlīt pat pietrūkās kājās, pieskrēja pie kazlēniem un lika tiem griezties atpakaļ. Kazlēni tomēr bija par daudz aizrāvušies. Viņi sāka mest kukuriņus, lēkāja pāri mātei, lika tai kājas uz kakla, rāpās uz muguras — mazuļiem bija prātā tūkstošiem palaidnību … Bet blakus alā mierīgi gulēja lielgalvainais āzis — tēvs.

«Nabaga mātes,» es domāju, «arī šeit tām nav ne miega, ne miera savu bērnu dēļ…» Ne pusstunda nebija pagājusi kopš tā laika, kad ieņēmu savu novērošanas posteni, bet kaza pa to laiku bija sešas reizes iemigusi un sešas reizes pamodusies.

Negaidot āzis ieblējās piesmakušā balsī, un uz klints kores izspruka neskaitāms daudzums kazu. Cik daudz viņu bija, un kā es viņas agrāk nebiju pamanījis! Visas akmens krāsā — kā gan lai atšķir?

Kas satraucis kazas? Vai būtu atklājušas mani? Nē, visas noraizējušās skatās aizā un steigšus dodas prom, it kā glābdamās no kādām draudošām briesmām.

Neviļus paskatījos arī es. Milzīgs vilks stāv uz klintsraga un, baismo rīkli atplētis, kāri blenž uz kazām. Nenolaiž acu un droši vien sapņo par kazlēnu mīksto, maigo gaļu.

Jutos no sirds sarūgtināts — vilks bija tik rupji iztraucējis šo dzīvnieku mieru. Roka pati pastiepās pēc šautenes.

Kazas bija ieraudzījušas gan vilku, gan mani. Mēs abi iedvešam viņām bailes.

Un viņas dodas prom, bet iet lēnām. Kazlēni nespēj ātri skriet — viņi ir nesen piedzimuši, un viņu kājirTas vēl nav stipras. Kazu mātes nesteidzas, jo negrib atstāt vilkam zobos savus mazuļus. Bet āži, it īpaši viens no viņiem, tas laikam būs barvedis, ik pa brīdim apstājas un noraizējies mudina kazas, gribēdams viņas ātrāk aizvest uz kalnu grēdas otru pusi.

Mani pārņēmušas siltas jūtas pret šiem miermīlīgajiem radījumiem, es apvaldu savu mednieka tieksmi un nešauju pat uz āžiem.

Tikai tad, kad aiz kalna krokas pazudis pēdējais kazlēns, paceļu savu uzticamo ieroci, notēmēju uz vilku, un šāviena dārds pavēsta kalniem par manu taisnīgo naidu.

SARDZE

Kādu vakaru, atgriezdamies mājās no medībām, nācu pāri akmeņainajiem pauguriem, kuru pakājē bija izpleties Arrnašas ciems.

Saule jau bija norietējusi, un aizās savilkās migla. Apsēdos uz akmens un sāku tiksmināties par ainavu, kas pavērās manam skatienam. Pretī, aizas otrā pusē, pacēlās stāva, robota kalnu grēda. Izciļņi tik skaidri izdalījās uz gaišā zilo debesu fona, ka tur tupošie ērgļi šķita milzum lieli.

Jo vairāk sabiezēja migla, jo dziļāka šķita aiza, bet kalni it kā auga augumā, kļuva arvien drūmāki un draudīgāki.

Es zinu, ka šajās stundās meža zvēri iznāk no savām patvēruma vietām. Citi ganīties un remdēt slāpes, citi — plēsīgie — aprīt vājākos.

Sēžu un gaidu, nenovērsdams acu no kalnu grēdas, kas lēzeni noslīgst no Asli kalna virsotnes.

Rau, pašā kauprē aiz stāva, konusveidīga akmens parādās ragu paris. Tie spilgti iezīmējas pret debesim. Kalnu kaza.

Kādu brīdi tā nekustīgi stāv un nenovērsdamās skatās uz mani. Tad paslēpj galvu aiz akmens un pazūd.

Es saprotu: nogāzes viņā pusē to gaida biedrenes, un kaza aizgājusi tām pastāstīt, ko redzējusi.

Pēc kāda laiciņa viņa atgriežas, bet nu vairs nav viena. Aiz akmens lūkojas jau vairākas ragainas galvas.

Kazas ilgi un uzmanīgi mani vēro, it kā cenzdamās noskaidrot — kas es esmu': mednieks vai nekaitīgs cilvēks. Ar kādu nolūku esmu te ieradies, un vai viņām nedraud briesmas?

Pēkšņi visas galvas reizē pazūd. Paliek tikai viena. Slēpdamās aiz akmeņiem, kaza, kaklu izstiepusi, ilgi skatās uz mani: vai es nepiecelšos, vai man prātā nav kaut kas ļauns? Vai negribu slepus pāriet aizas otrā pusē un pielavīties viņas draudzenēm?…

Bet kur gan ir kazas draudzenes? Kur tās aizgājušas?

Esmu pārliecināts, ka viņas patlaban dodas lejā aizā pa kalna otru pusi. Patiešām, aiz klinšainā izciļņa dažus metrus zemāk par kazu, kura stāv sardzē, uz mirkli parādās vairāki pāri smailu radziņu. Apstājušās kazas atkal modri, ar aizdomām skatās uz mani — un tikpat ātri visas reizē pazūd. Nē, kāda paliek. Vel viens sargs.

Paceļu galvu un redzu, ka tā kaza, kura bija stāvējusi augšā, ir pazudusi. Pēc mirkļa arī viņas galva, kas man jau pazīstama, izlien aiz akmens blakus tai, kura bija stāvējusi zemāk par draudzeni.

Notiek kaut kas līdzīgs «sardzes mainai»: kaza, kura atnāca no augšas, paliek, tā, kura dežurēja, aiziet.

Pēc kāda laiciņa pret satumstošajām debesīm pusotra simta metru zemāk atkal parādās vesela rinda galvu. Kazas vēlreiz uzmanīgi noskata mani un atkal paslēpjas, arī Šoreiz atstājušas sargu. Drīz vien to nomaina kaza, kura bija stāvējusi augšā …

Tā, pēc kārtas izlikdams sargus un novērodams mani, kazu bars bez briesmām nonāca no kalna virsotnes tā pakājē un pazuda tumšajās aizas.

BALTAIS RADĪTAIS

Vēla rudens saule met savus skumjos starus uz iesarkanajiem pauguriem un kalniem. Visapkārt dziļš klusums— un nevienas dzīvas radības. Rītausmā mūsu šāvieni visus šeit izbiedēja, savvaļas auni uzkāpuši kalnu virsotnēs, bet kazas nobēgušas nepieejamās klinšu aizās.

Jāiet augstāk, te laikam vairs neko nedabūsim.

Iznāku kalna sedlienē. Tieši man pretī pēkšņi parādās divi lieli auni. Vairāki lokveida lēcieni — un viņi pazūd aizā.

Savādi! So sedliem es visu laiku biju paturējis acīs. Kāpēc nebiju pamanījis aunus? Viņi, protams, mani gari jau sen ievērojuši, taču gulēja kā sastinguši zālē un uzmanīgi sekoja katrai manai kustībai. Tikai divdesmit soļu no manis!

Zēl, ak, cik žēl! Cik veikli viņi mani piekrāpa — izlikās par pelēkiem akmeņiem!

Apsēžos atvilkt elpu. Esmu noguris un neveiksmes apbēdināts. Vienaldzīgi pārlaižu acis pār kalna zemākajām nogāzēm, kas ir tik vienmuļas un tuksnesīgas. Skatienam nav pie kā pakavēties. Vienīgi, rau, tur rēgojas balti akmeņi. Baltais marmors? Bet tas taču izskatās pelēks un netīrs, kamēr meistara roka nav tam pieskārusies. Sajā apkaimē nevar būt arī balti dzīvnieki. Te visi ir izkaltušas zāles, zemes, rudi pelēko klinšu krāsā.

Kas tic par akmeņiem?

Ilgi skatos. Akmeņi kā jau akmeņi. Četri — viens liels, otrs mazāks, divi pavisam maziņi.

Atgulstos, palicis rokas zem galvas, un vēroju, kā zilajās debesīs peld mākoņi. Pēkšņi nāk atmiņā rakstnieka — mednieka Mihaila Prišvina stāsts par jaunu briežumāti: «Tad viņa pagriezās un nietās bēgt, izpletuši savu plato jo plato, balto salveti…»

Paslienos pussēdus un skatos uz baltajiem akmeņiem. Oho, nu jau ir nevis četri, bet pieci! «Salvešu» kļuvis vairāk. Un vislielākā pēkšņi manu acu priekšā pazūd, un tas vietā parādās milzīgi ragi.

Ahā, tātad viņi mani nav pamanījuši! Dzīvnieki stāv nekustīgi, it kā patiesi būtu no akmens. Pagriezuši man muguru, pavērsuši galvas pret aizu. Acīmredzot viņiem no turienes draud briesmas.

Bet tad vislielākais dzīvnieks pagriežas. Tātad draudi ir tuvu. Tas sakustas — laikam šeit ir bīstami palikt. Tūlīt pietrūksies arī pārējie.

Patiešām — vienā mirklī visi «baltie akmeņi» ir pazuduši un to vietā redzamas galvas — gan ar ragiem, gan bez tiem.

Vēl viens mirklis — un dzīvnieki ar skaistiem lēcieniem iebēg aizā.

Pa priekšu skrien ģimenes galva — auns ar vislielāko balto «salveti». Nenovērsdami acu no spilgtā laukuma, aiz barveža jož pārējie auni.

«Ak tad tāpēc viņiem vajadzīgas šīs «salvetes»!» es apjēdzu, un man tas ir liels atklajums.

Mijkrēsli, biezā miglā, lietainā naktī, satraukumā bēgot no ienaidnieka, auni redz sev pa priekšu zibam baltos plankumus un neatpaliek cits no cita. Barvedis, vecs, pieredzējis auns, vada viņus pa pazīstamām taciņām, pa drošiem ceļiem. Viņš zina, ka bars redz balto rādītāju un seko viņam. Aiz aitas «salvetes» skrien jēriņš.

No kādām gan visvisādām briesmām jēriņu pasargā mātes baltā «salvete»!

SNIEGPUTENI

Kamanās, kurās bija aizjūgti divi labi nobaroti, spēcīgi kolhoza zirgi, braucu no Hamzačimanas uz Kirovakanu. Es ļoti steidzos, jo bija jānoķer vilciens, kas gāja uz Erevānu.

Sacēlās briesmīgs sniegputenis. Vētra auroja un grieza sniegu virpuļos ap mūsu kamanām. Zirgi, skaļi sprauslādami, pūta no nāsīm karstus garaiņus un, krēpes purinādami, vai lidot lidoja uz priekšu.

Kad iebraucām mežā, paņēmu šauteni. Bija februāris, un šajā gadalaikā te bariem siroja izsalkuši vilki.

Ceļš gāja gar šauru, aizputinātu gravu. Pēkšņi ieraudzīju stirnu. Tā apņēmīgi joņoja tieši uz mums šķērsām kamanām.

Izskrējusi uz šosejas, stirna apstājās zirgiem ce|ā. Važonis, spēji sarāvis grožus, tos apturēja. Zirgi saslējās uz pakaļkājām un apstājās.

Es jau pacēlu šauteni, tomēr tūlīt nolaidu stobru lejā. «Te nav kas lāgā,» man iešāvās prātā. «Kāpēc dzīvnieks no mums nebaidās un neskrien prom?»

Bet stirna vēl aizvien stāvēja ceļa vidū un raudzījās uz mums ar lielām, skaistām, lūdzošām acīm.

Paskatījos atpakaļ uz gravu un nodrebēju: stirnai pa pēdām lēkšoja vilku bars… Ak tad no tiem viņa bija bēgusi!

Tiklīdz vilks, kurš skrēja citiem pa priekšu, parādījās ceļa malā, izšāvu uz to un uzsaucu vedējam:

— Triec zirgus!

Tie, sajutuši vilkus, bailēs iekrācās, parāva kamanas un kā nelabā trenkti aiztraucās pa līdzeno, labi iebraukto ceļu. Neatpalikdama no zirgiem, tiem blakus cilpoja arī stirna. No kamanām labi redzēju gan tās balto «salveti» zem mazās astītes, gan tumšpelēko muguru un nelielos, žuburotos ragus.

Kad izšāvu uz vilku, stirna tikai palēcās, taču prom nebēga. Vilku iedvestās šausmas bija tik milzīgas, ka viņa meklēja glābiņu no tiem pie mums — cilvēkiem. Tāpēc viņa neatpalika no zirgiem, instinktīvi saprazdama, ka, tiklīdz paliks viena, vilki viņu tūdaļ saplosīs.

Pagriezos atpakaļ. Vilki mums nesekoja. Saklupuši lielā, pelēkā murskulī, tie, nikni cits pret citu ņirgdami zobus, bija ar kaut ko aizrāvušies — laikam aprija sava barveža mirstīgās atliekas.

Kamanas aizlidoja vēl pārdesmit metrus, tad zirgi beidzot palēnināja savu neprātīgo skrējienu. Tajā mirklī viņiem garām gluži kā bulta aizšavās stirna un, augstu, skaisti palēkusies, pazuda aiz šosejas līkuma. Stirna bija tikusi vaļā no Vilkiem, un tagad viņai vairs nebija ar mums pa ceļam …

RĪTAUSMA

1

Surenavanā nokļuvām vēlu. Saule jau laidās uz rietu. Bijām izmirkuši un noguruši.

Medības todien nebija veiksmīgas, un mans uzticamais ceļabiedrs Anušavans lika priekšā atgriezties Erevāna.

Kas gan medniekam var būt sāpīgāks kā pārnākt mājās ar tukšām rokām! Aiz kauna vai zemē jālien, ejot pa pilsētu ar medību somu, kurā nav ne smakas no medījuma. Tādas izredzes mani nepavisam nevilināja.

— Nē, — es teicu, — kamēr vēl nav satumsis, iesim labāk sakursim kalna galā ugunskuru un nosnaudīsimies, bet no rīta pamedīsim. Mēs nedrīkstam pārnākt tukšā.

Nav interesanti pastaigāties pa gludām un sausām ielām. Pavisam kas cits kalnos. Cik grūti uzrāpties virsotnē, toties kādu prieku tas sagādā! Aizas, klintis un kalnu pļavas visu laiku izklaidē ceļinieku un pārsteidz ar saviem kontrastiem. Lai tas neizklausās savādi, ja teikšu, ka mums, medniekiem kalniešiem, daudz vieglāk staigāt pa kalniem nekā pa bruģi.

Arī šoreiz, kamēr gājām pa šoseju, laiks vilkās mokoši gausi. Bet tad nonācām pie pelēkajiem pauguriem, padzērāmies pie kalnu strautiņa un, apsēdušies ūdens- malā zem savvaļas olīvkoka zariem, atraisījām pārtikas maišeli. Ar apetīti paēdām un devāmies uz priekšu.

Saule jau laidās lejā aiz iesarkano, izdegušo kalnu grēdu virsotnēm. Uzpūta dzestrs vējelis.

Pauguri šeit beidzās. Mūsu priekšā pacēlās milzīgas klintis ar nesasniedzamām virsotnēm.

Kādā gravā strauta malā auga dažas papeles un savvaļas olīvkoki. Šķita, ka tur vajadzētu būt arī ogām. Agrāk te atradās ciems, taču dašnaki to bija nodedzinājuši. Tagad šajā vietā Arazdajanas sovhozs būvēja liellopu fermas otro kārtu.

Iegājām vienā tikko uzceltā mājā. Tur stāvēja galds un divas gultas ar tīriem pārklājiem. Bet istabā neviena nebija.

Tomēr drīz atnāca saimnieks. Tas bija jauns krievu puisis ar platiem pleciem, biezām lūpām un sārtiem vaigiem. Viņš pateica, ka strādājot šeit celtniecībā un dzīvojot kopā ar biedru, kurš arī esot krievs.

—       Vai savva|as kazu nav te tuvumā? — mēs jautājām.

—       Nē, bet, rau, tajā kalnā gan ir daudz. Gadās sastapt ari tuvāk, šais akmeņos, bet nu jau pārāk vēls. Pārnakšņojiet pie mums un ejiet no rīta.

Bijām bezgala noguruši, bet vai tad varējām nociesties …

Nosviedām mantu maišeļus un teicām savam jaunajam paziņam:

—       Tūlīt atnesīsim medījumu, jūs pa to laiku iekuriet uguni.

Viņš neticīgi paskatījās uz mums un paraustīja plecus.

—  Tad jau redzēsim … Vēls, nekas jums nesanāks …

Mēs tomēr paņēmām šautenes un, lēkādami pa akmeņiem, devāmies uz vilinošajām klintīm.

Pie pašām kājām pacēlās gaisā meža vistiņu bars, bet kurš gan tērēs patlaban tik vērtīgās patronas!…

Pārgājuši pāri gravai, šķīrāmies un katrs pa savu ceju sākām rāpties augšā pa akmens nogruvumiem.

Kļuva vēsāks. Pār Ararata ieleju, kas pletās lejā, bija pārlaidies tāds īpašs klusums. Aiza tieši zem manām kā- jām_ izskatījās kā atplesta, briesmīga rīkle. Klintis, kas slējās virs galvas, bija ļoti augstas, šķita, ka to galotnes balsta tumši zilo debess velvi. Vakara mijkrēslī klintis šķiet sevišķi augstas un īpaši briesmīgas.

Kaut kur augšā nobrīkšķēja šāviens. Sirds tam vētraini atbalsojās. Ja jūs zinātu, kādu prieku sagādā tālumā atskanējis biedra šāviens!

«Tātad kaut ko būs dabūjis, pa tukšo jau nešāva,» man pazibēja galvā doma.

Uzrāpos visaugstākajā korē un paslēpos aiz lielas klinšu atradzes. Lejā atskanēja vēl daži šāvieni.

Pretējā pusē klinšu grēda sāka iegrimt miglā. Tā aizvien vairāk sabiezēja. Pret zilajām vakara debesīm spilgti iezīmējās klinšu izciļņi. Uz debess fona tie izskatījās kā rāmas un dzidras jūras vidū izauguši rifi.

Uz viena tāda izciļņa pēkšņi parādījās savvaļas kazas siluets. Kaza nekustīgi stāvēja klintsgalā un raudzījās lejup.

Notēmēju uz viņu.

Cenšos notvert kazu uz šautenes grauda, bet mijkrēslis aizmiglo skatienu un neļauj nomērķēt. Tomēr kaza vēl stāv, tāpēc šauju uz labu laimi.

Kaza palecas un pazūd kalna kores viņā pusē. Nezinu, vai esmu trāpījis. Grūti noteikt. Varbūt esmu ievainojis …

Palūkojos lejā. Aiza patlaban šķiet neiedomājami dziļš bezdibenis. Netālu no manis dzirdama savāda sīka klaudzēšana — it kā pa akmeņainu taciņu ietu kazas un zem viņu nadziņiem birtu un skanētu oļi. Jā, tās ir kazas. Neskaidri saskatu to apveidus uz kalna kores.

Uz netālas klints laiski, taču draudīgi iegaudojas vilks. Kazas apstājas. Tumšs. Nav jēgas šaut. Skatos uz kazām un brīnos. Tās uzmanīgi nāk lejā pie ūdens. Es zinu, ka tās ir dienas tveices nogurdinātas. Slēpdamās alās, kazas jau kopš rīta agruma ilgojas remdēt slāpes.

Ilgi, ilgi stāvu, priecādamies par Ararata ieleju, kas lēnām izzūd vakara miglā. Sabiezēdama, kļūdama arvien smagāka, migla ceļas aizvien augstāk, pamazām apņemdama arī Lielā un Mazā Ararata sniegbaltās virsotnes.

Aizā, pašā apakšā, strauta malā, atradu savu biedru. Satraukts viņš man stāstīja, ka viņam uzbrukuši laupītāji. Viņš ar tiem cīnījies un divus nogalinājis.

— Bet vienu ievainoju, un tas aizbēga. Tie banditi sašāva man plecu, — viņš piebilda.

Patiešām — no pleca līdz pat viduklim Anušavans bija vienās asinīs.

Nometu šauteni, novilku blūzi un jau grasījos saplēst kreklu, lai pārsietu savu biedru, bet pēkšņi pamanīju uz viņa vējjakas kazu vilnas kumšķīšus un apstājos.

Anušavans iesmējās. Pāris soļu no mums zālē gulēja kaza, kuru viņš bija nošāvis…

Izvilkām nažus, nodīrājām kazu, uzvēlām uz pleciem un, tumsā pret akmeņiem klupdami, kāpām lejā no kalna.

Jaunie paziņas, mūs ieraudzījuši, aiz brīnumiem mutes vien ieplēta. Uguni, bez šaubām, viņi nebija pat kūruši, jo neticēja, ka mums laimēsies. Tikai tagad ķērās pie darba.

Nogriezu savvaļas olīves zarus un uzasināju četrus iesmus. Pēc maza brītiņa ar milzīgu ēstgribu notiesājām šašliku no kazas aknām un plaušām.

Atteicāmies no mīkstajām gultām, kuras mums piedāvāja viesmīlīgie krievu draugi. Mūsu saimnieki bija pārsteigti un nespēja saprast, kāpēc mēs — pilsētnieki —- labāk guļam kaktā uz siena, nevīs gultās uz matračiem.

Taču mums zāļu un puķu smarža bija mīļāka par uzbu- žinātajārn gultām.

Kalnu vēja glāstītas, papeles viegli čabināja lapas, bet strauts, mīlīgi burbuļodams, atnesa mums saldu un bezrūpīgu miegu.

2

Kad pamodāmies, pulkstenis bija tikai četri. Izgājām pagalmā, izlocījām kaulus, aizgainījām vēl neizgulēto miegu un dziļi ieelpojām dzestro agrā rīta gaisu.

Mums apkārt itin viss — gan lejā nekārtīgi izmētātie pauguri, gan caur kalniem traucošais ceļš uz Džuļfi — bija pienbaltas mēnessgaismas pieliets. Daba rāmi snauda, tikai kalnu strauts dziedāja mierīgi un saldi.

Nokāpām pie tā, nomazgājāmies, piesmēlām savas blašķes ar ledusauksto ūdeni, paņēmām šautenes un devāmies pa taciņu kalnos.

Bijām nolēmuši uzkāpt tuvākajās klintīs, paslēpties starp akmeņiem un rītausmā pamedīt.

Tāpat kā iepriekšējā vakarā, drīz vien devāmies katrs uz savu pusi.

Kad beidzot galīgi slapjš, smagi elsodams, apsēdos uz klints malas, no rīta blāzmas vēl nebija ne miņas. Iekārtojos starp akmeņiem tā, lai kazas mani nepamanītu, bet es redzētu visu apkārtni.

Līdz rītausmai vēl bija apmēram pusotras stundas. Rudens sarma jau klāja zāli, aukstums ķērās pie kauliem. Kustēties nedrīkstēju, tad viss būtu pagalam. Kaza ir ļoti manīga. Kāds mednieks no Davalas apgalvoja, ka tā saožot pat šautenes stobrā palikušu pulvera smaku… Tāpēc jāpaciešas, kaut arī augums pieplacis pie mitras un aukstas zemes un slapjā mugura sastingusi. Ar aizturētu elpu un koncentrētu skatienu uzmanīgi jāklausās un jāgaida, kad parādīsies medījums.

Laiks skrēja.

Pamazām apdzisa zvaigznes, bet mēness kļuva vēl bālāks. Asāk izcēlās kailās klintis, kas slējās pret austrumiem. Nobālēja arī debess zilgme.

Pienbaltā migla, sakrājusies Ararata pakājē un apņēmusi visu līdzenumu zem tā, pamazām sāka izklīst, bet dižā kalna virsotnes, klātas ar mūžīgo sniegu, nosvieda tām uzmesto plīvuru.

Pazibēja ari rāmā Araksa — sudrabotā lente, kas apjoza Ararata ieleju visā tās garumā no Ani līdz Nahičevānai.

Tieši man pretī pacēlās varen augsta, iepelēki sarkana klints — viscaur apdrupusi un visa vienās plaisās.

No kāda milzu akmens plūda patīkama, valdzinoša balss. Tas ir meža vistiņu gailis, kas dzied. Uz viņa aicinājumu atsaucas simtiem balsu. Tai pašā mirklī visi akmeņi lejā un man apkārt atdzīvojas, piepildās ar meža vistiņu un irbju brīnum jaukajām dziesmām, un rudenīgajā pirmsausmas gaisā skan burvīga simfonija, es aizmirstu medības un visu citu uz pasaules, un man šķiet, ka pats izplfistu šajās brīnišķajās skaņās.

Ska]š būkšķis kaut kur augstu virs galvas izrauj mani no šīs apmātības. Paceļu acis un ieraugu uz klints kores divus āžus, kas iekarsuši niknā cīniņā. Viņu ragi saskaroties brakšķ vien.

Aizās atskan mana šāviena atbalss. Viens āzis augstu palecas, it kā zibens ķerts, un pazūd viņpus klints.

—   Ehei! Trāpīji, trāpīji! — dzirdu sava biedra balsi kaut kur netālu aiz akmeņiem.

—   Jā, jā, trāpīju, nāc ātrāk! — es atbildu un trūkstos kājās.

Jutos gan apmierināts, gan arī apbēdināts. Es pats tik rupji biju iztraucējis apbrīnojamo koncertu, izjaucis savus sapņus… Putni bija apklusuši, un visa apkārtne atkal iegrima pirmsausmas klusumā.

Vējš, kas pūta no kalniem, sabužināja manus matus, iztramdīja manas domas. Satrūkos un dziļi, ļoti dziļi ieelpoju tīro, svaigo gaisu. Un pēkšņi man kļuva tik viegli un brīvi — vai nu no gaisa, vai sajūsmas, vai neizsakāmā šīs pasakainās rītausmas pārdzīvojuma…

Dungodams kaut kādu melodiju, rāpos augšā uz kalnu grēdas pēc nošautā āža. Austrumi kļuva blāvāki. Svīda gaisma.

STĀSTI PAR PUTNIEM

PUTNU PILSĒTA

Esmu kalnu grēdas visaugstākajā virsotnē uz klints, kas gluži stāvus tiecas debesis, un lūkojos lejā uz zaļo, plašo Araksas ieleju.

Rāms maija vakars. Pret nogāzēm, kas apaugušas ar mežiem, no aizām kāpj augšup pelēka dūmaka. Kalnus "pamazām ietin migla. Cita pēc citas apklust visas dienas skaņas, un rāms miers nolaižas pār zemi.

Skatos uz sniegbalto Araratu, ieklausos maija vēja liegajos čukstos un iegrimstu domās, kādas raksturīgas cilvēkam, kurš vientuļš stāv nesasniedzamā virsotnē.

— Civ-čiv-čiv, — atskan nez no kurienes — sākumā iztālēm, bet tad arvien tuvāk un skaļāk. Šķiet, ka tuvojas vētra vai dārdēdama plūst pavasara ūdeņu straume.

Gaisu piepilda neskaitāmi daudzu spārnu švīkas, un milzīgs bars melnu putnu ar sarkanām kājelēm kā mākonis lido šurp uz manu klinti.

Šķiet, ka putni šaujas lejā tieši no debesīm. Ielenkuši mani, tic saceļ tādu traci, ka es gandrīz noveļos bezdibenī.

Piespiedies pie klints, stāvu apdullis un apjucis.

«Ko tas nozīmē?» nesaprašanā domāju. «Kas tie par brīnumiem?»

Tādā satricinājuma brīdī, kad cilvēks ir viens un jūtas gaužām bezspēcīgs, dažreiz spēj uzmundrināt šāviens, tāpēc paņemu ieroci un izšauju tieši melnajā putnu mākonī.

Nodārd visa aiza. Divi putni kā akmens nokrīt aklajā bezdibenī, bet pārējie vēl jo niknāk metas man virsū.

Turēdamies ar vienu roku aiz klints malas, otrā sažņaudzis šauteni, lai atvairītos ar to no putniem, instinktīvi pasperu pāris soļu uz priekšu un palūkojos aiz klintsraga.

— Paskat, kas tad tel — es iesaucos un atviegloti uzelpoju.

Klints otrā pusē ieraudzīju lielu alu, un neskaitāms daudzums putnu lidoja tajā iekšā un ārā no tās, piepildot gaisu ar kliedzieniem un spārnu vēdām.

Paliecos un ielūkojos alā. Pie tās griestiem un sienām bija pielipināts simtiem māla ligzdu, un katrā no tām pamanīju mazītiņas putnu galviņas. Visā alā skanēja putnēnu bezpalīdzīgā un vārgā čiepstēšana…

Es visu sapratu. Biju atnācis pie man vēl nezināmas «putnu pilsētas» vārtiem. Māla ligzdas bija pilnas ar mazuļiem, kuru dēļ melnie putni bija ar mieru ziedot dzīvību.

Nokāpu lejā no klints un palūkojos uz alu no apakšas. Lielo satraukumu pārdzīvojušās mātes pamazām tur, augšā, nomierinājās, no briesmīgās nelaimes paglābušies putnēni droši vien jau snauda zem viņu spārniem…

APMĀNĪTIE PUTNI

1

Tas nu ir brīnums — šauju no četrdesmit piecdesmit soļu attāluma un nevaru trāpīt nevienai pīlei! Tiklīdz atskan šāviens, piles vienā mirklī ienirst, tā ka gludais ūdens spogulis vienīgi nedaudz novirmo. Izklīst pulvera dūmi — piles atkal ir virs ūdens un, it kā gribēdamas mani kaitināt, pavisam mierīgi tīra savas spalviņas, plucina peldošās ūdenszāles vai ar skaļu pēkšķināšanu sapurina spārnus un uzšļaksta ūdeni.

Nomērķēju un izšauju vēlreiz, taču uz ezera atkal neviena vairs nav.

Iztērēju todien visas patronas, bet pārnācu mājās ar tukšām rokām.

Mans kaimiņš tēvocis Tigrans — jaunībā viņš bieži bija medījis ūdensputnus — pazobojās par manu vientiesību.

— Kā nu var tik brīnum jaukas patronas izšaut pa tukšo? Sitās ir nevis parastās meža pīles, bet no nirēju sugas, trakot izmanīgas! Ne acu nenolaiž no tavas plintes. Kā tik pamana dūmu mākulīti, spurkš — zem ūdens, skrotis pat nepagūst līdz šīm aizlidot. Tā tas ir!

Biju pārsteigts par šo izskaidrojumu. Cik ašām jābūt, lai pagūtu pirms skrotīm… Nē, sasodīts, nespēju tam ticēt! Jādomā — Tigrans kļūdījies, tomēr kaut kas noslēpumains tur ir…

Nākamajā dienā paņēmu līdzi ne vien divstobreni, bet arī mazkalibra šauteni.

Ezers spīdēja kā izšķīdināta zila krāsa un joprojām bija rāms. Ūdensputni krustām šķērsām vagoja tā gludo virsmu un rakājās pa niedru saknēm un piekrastes dūņām.

Rā.pus aizlīdu pie krasta, paslēpos aiz liela akmens, mierīgi nomērķēju un izšāvu. Nires pazuda apbrīnojamā ātrumā. Ezers vienā mirklī kļuva tukšs. Tālāk meldros iepeldējušās zosis skaļi pacēlās gaisā, bet bailīgās ūdens- vistiņas steidzās paslēpties niedrēs.

Pārskaities nometu divstobreni un paņēmu šauteni. Sim ierocim nav dūmu, jāpamēģina.

Tiklīdz biju nospiedis gaili, viens putns sāka drudžaini svaidīties un saplaka uz ūdens. Pārējās pīles, draudzenes likteņa pārbiedētas, steigšus nozuda. Tomēr pēc kāda brīža tās atkal iznira, nopurinājās un steidzās sakārtot saules sakarsētās spalvas.

Izšāvu no jauna un trāpīju vēl vienam putnam. Uz ezera gludās virsmas izplūda lieli riņķveidīgi viļņi. Dzīdamies cits citam paka], tie izpletās arvien platāki un platāki un pamazām izzuda.

Līdzeklis bija atrasts.

Taču — kāda vilšanās! — nires šoreiz bija pazudušas pavisam…

Pacietīgi gaidīju. «Vai nu pīles to grib, vai ne, bet kādreiz taču tām jāuzpeld!» es domāju. «Nevarēs jau iztikt bez gaisa!»

Tomēr es biju kļūdījies. Izrādījās — lai ari cik daudz paņēmienu cilvēki izgudrojuši, ka iznīcināt šos nevainīgos putnus, tie atraduši tikpat daudz paņēmienu, kā aizsargāties pret cilvēku un saglabāt savu dzīvību …

Atklājās, ka putni tik rūpīgi paslēpušies zem ūdens, lai tos nemaz nevarētu redzēt, un izbāž ārā vienīgi knābjus, ;ir ko elpot. Es to sapratu tikai tad, kad biju iesēdies laivā, lai salasītu nošautās pīles. Netālu ieraudzīju no ūdens pabāztos knābjus un biju pārsteigts par putnu atjautību.

2

Sevana ezerā pīļu un ūdensvistiņu ir papilnam, taču tām nevar trāpīt. Ar pārsteidzošu apdomību tās turas simt soļu no krasta, jo zina no pieredzes, ka tādā attālumā mednieka ierocis tām nav bīstams.

Tāpēc es veselu dienu velti cilpoju šurpu turpu pa krastu un rāpus ložņāju gar akmeņiem.

Starp akmens bluķiem, kurus te kādreiz bija sagāzis vulkāna izvirdums, vietām gadās pa auglīgas zemes gabalam, un tur viļņo kaimiņu kolhoza nobriedušās rudzu druvas.

Dzirdu pazīstamos izkapts švīkstus un pļāvēju dziesmu:

Es iau krietni pamielojos. Podos salds bij krēiumioš. Tevi eaidot, izrotājos, — Atlido, mans vanadziņ!

Čīkst riteņi.

— Abgar, draudziņ, Abgar, — atskan vīrieša balss, — nepiekrauj arbas, iekams nebūsi padzirdījis vēršus.

Abgars izjūdz vēršus un dzen pie ūdens. Paslēpies starp dzīvniekiem, eju tiem līdzi uz ezeru. Pīles mani vienmēr pazinušas pēc šautenes, tāpēc nelaida sev tuvumā, bet tagad gan nemanīts varēšu pie tām piezagties.

Melno ūdensputnu — lauču bars, kas bija sildījies saulē piekrastes smiltīs, mierīgi ieiet ūdenī un papeld nedaudz prom no malas. Pārliecinājušies, ka bez vēršiem un dzinēja neviena cita nav, lauči apstājas, tomēr ar zināmām aizdomām bridi pa brīdim pamet acis uz mūsu pusi.

Saliecies virzos starp vēršiem uz priekšu. Beidzot lauči ir tikai kādus četrdesmit soļus no manis. Sirdij vai stājoties, mērķēju un šauju. Vērsis, aiz kura biju slēpies, nedaudz satrūkstas, bet es ātri iebrienu ūdenī, lai salasītu nošautos putnus.

Kā izrādījās, šāds paņēmiens bija ļoti labs. Taču arbas, kas te vakar bija stāvējušas, šodien ir prom un uz lauka vienīgi šur tur palicis pa rudzu kūlim.

Acimredzot arbas atbrauks pēc tiem, bet ko darīt līdz tam laikam? …

Ezera spārnainie iemītnieki bailīgi iztālēm paskatās uz mani un neuzdrošinās tuvoties krastam, it kā domātu: «Nē, draudziņ, tev vairs neizdosies mūs piemānīt…»

Taču no cilvēka rokām ir ļoti grūti izbēgt.

Beidzot es izdomāju.

Pagāju tālāk no krasta un paslēpos aiz akmens bluķiem. Pēc kāda brīža, pārliecinājušās, ka visapkārt neviena nav, pīles mierīgi peldēja malā.

Tad aizgāju uz lauku un izvēlējos milzīgu rudzu kūli — tik lielu kā cilvēks. Biju pārsteigts par tik labiem rudziem. Sajā apkaimē agrāk rudzi deva mazu ražu, jo slikti auga, — zelmenis bija vārgs. Taču zeme, kas senāk bija panīkusi un neauglīga, tagad bija ieguvusi jaunu spēku, un te nu ir rudzu kūļi — gluži manā augumā, bet es taču esmu diezgan garš.

Palaidu vaļīgāk savīto grīsti un ielīdu starp rudziem. Jā, varētu teikt, ka iegāju kūlī un, tajā paslēpies, sāku virzīties uz ezera pusi. Ja to kāds iztālēm ieraudzītu, nodomātu, ka redz apburtu rudzu statiņu.

Pa vārpu starpu vēroju, kā pīles, sapeldējušas kopā, satraukti pēkšķināja. Acīmredzot apspriedās — centās noskaidrot, kas tas par jocīgu rudzu kūli.

Kamēr pīles apsprieda šo jautājumu, kūlis krastmalā apstājās un… izšāva. Trīs putni palika uz ūdens.

Kūlis sastinga un nekustējās tik ilgi, līdz nez no kurienes atlidoja cits pīļu bars un, nezinādams, kāds liktenis piemeklējis iepriekšējo, trokšņaini nolaidās uz sēkļa. Nobriedušās rudzu vārpas tam šķita kārdinošs laupījums.

Lasītājs, it īpaši, ja viņš ir mednieks, var iztēloties manu prieku: jūras pīles, šūpodamas spīdīgās, zaļās galviņas, knābjus izstiepušas, gāzelēdamās un pēkšķēdamas nāk taisni pie manis…

Sirds aiz uztraukuma sāk dauzīties. Steigšus izšauju no viena stobra. Briesmīgā apjukumā pīles nekārtīgi paceļas gaisā. Tām pakaļ nodārd šāviens no otra stobra, un es izdzirdu spārnu trīsas un ūdens plunkšķi — nošautie putni iekrīt ezerā.

Rudzu kūlis atkal mierīgi un nekustīgi stāv krastā, bet uz ūdens tā priekšā kā nedzīvas šūpojas melnas, spidīgas tīdensvistiņas ar baltiem pakausīšiem un knābjiem, kā arī lielas piles ar biezu apspalvojumu.

Tālumā parādās jauns pīļu bars. Tās piesardzīgi ik pa brīdim paskatās uz krastu, šaubīdamās, kaut ko aizdomīgu nojauzdamas, bet es zinu, ka pīles atnāks — tās nevar neatnākt pievakarē parakņāties pa dūņām piekrastes meldros.

Svilina karstā augusta saule. Rudzu akoti lien aiz apkakles un duras, tā ka jūtos diezgan nelāgi. Šķiet, ka ilgāk vairs rudzu kūlī nav iespējams uzkavēties.

Tomēr jāpaliek vien būs — virs ezera parādījās vēl kāds pīļu bars.

4

Jau divas dienas klīstu viens pa Ararata ieleju, dzīdamies paka] lielam, smagnējam, taču apbrīnojami izveicīgam putnam.

Galvu tam rotā krāšņa, raiba sekste, un putns to brīžiem izpleš, brīžiem kā vēdekli saloka. Arī spārni tam ir raibi, bet muguriņa iesarkana.

iztālēm — pēc putna muguras — es to gandrīz noturēju par lapsu. Tomēr nepaguvu ne .pacelt šauteni, jo mana «lapsa» veikli iespruka krūmos. Tad pēkšņi uzspur- dza, pārlidoja pāri nelielai graviņai un nolaidās tās otrā pusē nokaltušos brikšņos. Galvu vien redzēju. Savilka savu vēdekli — seksti un laiku pa laikam pablenza uz mani ar spīdīgu aci — it kā izsmejot, jo zina, ka mana lode viņu neaizsniegs.

Nekas cits neatlika — arī es pārgāju uz otru nogāzi. Bet putns mierīgi pacēlās spārnos un — aizlidoja atpakaļ. Nometās krūmos. Tikai sekste kā košs karodziņš plivinās starp nodzeltējušajiem zāļu stiebriem un viltīgā ačele zib…

Tā mēs abi divas dienas pēc kārtas skraidījām no nogāzes uz nogāzi. It kā būtu sadomājuši spēlēt paslēpes. Bet nevienu reizi putns neaizlidoja tālāk, nepazuda uz neatgriešanos. Visu laiku lidinās šo akmeņaino pauguru tuvumā. Vai viņam te būtu ligzda?

Nomocījies un pārskaities vilkos uz mājām — uz pilsētu.

Pa ce|am iegriezos ciematā. Pastāstīju kolhozniekiem par savām neveiksmīgajām medībām un apjautājos:

—   Kas tas par putnu?

Tie bija pārsteigti.

•— Vai tad tu nezini? Un tas vēl esot mednieksl Tev gadījies redzēt tītaru. Tītaru gailim ir tādas raibas spalvas.

—       Mednieks gan! — es apvainojies nopurpināju. — Vai nu es tītarus nepazīstu, pie mums Diližanas kalnos to ir daudz. Bet es tur neesmu redzējis tik lielus un skaistus.

Kolhoznieki smejas.

—       Pie jums, Diližanā, ir kalnu tītari, bet pie mums, Harbertā, stepes tītari, visskaistākie visā Armēnijā.

Pasūrojos par savu neveiksmi ari pilsētā.

—        Ko tu vari ar to noņemties? — mani biedri dusmojās. — Izbeidz skraidīt kā bērns putnam pakaļ!

Vienīgi Vagans ar interesi uzklausīja mani.

—   Ja tu vēl iesi, ņem mani līdzi, — viņš lūdza.

—   Tad jau iesim rītdien pati — es nopriecājos.

—  Tītars jūs tur tik gaida! — citi smējās.

Bet ko jūs domājat? Gaidīja. Tikko abi ar Vaganu paguvām iziet cauri ciematam un iznākt aiz tā pie pauguriem, kas pacēlās ciemam visapkārt, pēkšņi mums pie pašām kājām uzspurdza gaisā mans skaistulis tītars. Pārlidoja pāri gravai un nolaidās vecajā vietā.

Vagans, ieraudzījis putnu, aiz pārsteigumā palika ar atplestu muti.

—       Tagad es saprotu, — viņš teica, — kāpēc tu kā apmāts dzenies tam pakaļ. Patiešām skaists putns!

Tītars todien nomocīja ne vien mani, bet arī Vaganu. Mani tas jau labi pazina, bija gan redzējis, gan dzirdējis, kā blīkšķ mana šautene. Taču vēl aizvien tas nelidoja tālāk prom, tomēr nepielaida mūs arī tuvāk, lai mēs varētu tam trāpīt.

Dzīdamies putnam pakaļ, pat nepamanījām, ka diena jau galā.

Kad saule nogrima aiz pauguriem, metām mieru un apsēdāmies. Jutāmies ļoti noguruši, bet par to, cik pārskaitušies bijām, nav nemaz ko runāt. Arī tītars notupās savos brikšņos un iztālēm uzmanīgi mūs novēroja.

Paugura pakājē bija dziļa ieplaka. Tajā auga krūmi un zāle — izstīdzējusi un nokaltusi kā ziemā.

Ievēroju, ka putns, lai lidotu kur lidodams, allaž atgriezās pie šīs ieplakas. Vai tur nav viņa ligzda?

Aizgājām un apskatījāmies. Nē, ligzdas nav. Kas gan viņu tur pievelk?

— Varbūt tītars šeit piedzimis un nu viņu uz šejieni vilina jaunības atmiņas? — smiedamies minējām.

Lai būtu kā būdams, ieplaka man ierosina kādu ideju.

Nostājamies ar Vaganu cieši blakus — plecu pie pleca, galvu pie galvas. Viņš apliek man kreiso roku ap vidu.es viņam — labo. No tālienes uz mums raugoties, izskatās nevis divi cilvēki, bet viens, tikai ļoti plats. Un tam ir trīs, nevis divas kājas.

Cieši blakus abi ar Vaganu tagad ejam uz ieplaku.

Pienākam. Zibenīgi iemetos bedrē un noguļos, bet Vagans soļo tālāk.

Paslēpies caur zāli skatos, ko tītars darīs. Tikai pieredzējuša mednieka ievingrināta acs var caur garajiem, nokaltušajiem zāles stiebriem pamanīt viņa mazo galviņu. Tiklīdz putns nedaudz pakustas, kā sarkans, zaļš vai dzeltens plankumiņš pazib raibā sekste vai arī ka zeltīta uguntiņa iedegas acs.

Putns uzmanīgi novēro manu biedru, viņa kustības. Redz, ka Vagans aiziet, bet vai ir sapratis, ka es esmu palicis?

Nē, sev par nelaimi, to viņš nav aptvēris.

Kad Vagans bija aizgājis tik tālu, ka no viņa vairs nevajadzēja baidīties, tītars pacēla galvu, izstiepa kaklu, kupli izpleta vēdekli — seksti un nāca uz «savas bērnības sētu», uz ieplaku, kurā biju paslēpies.

Nu jau tītars pavisam tuvu. Pamanīja saulē paspīdam manas šautenes graudu un apstājās. Acīmredzot grib noskaidrot: kas tas ir? Kas slēpjas viņa iemīļotajā vietā? Bet tajā brīdī nodārd mans šāviens…

BALOŽU MĀMUĻA

Reiz, pārmetis pār vienu plecu šauteni, pār otru — liur- džinu, gāju pa mūsu Dižskābaržu birzi.

Es zināju, ka te mīt me^a baloži. Tiklīdz biju iegājis birzī, jau vienu ieraudzīju. Balodis tupēja uz nokaltuša zara un satraukts blenza uz mani.

Tas bija liels putns, izskatījās varen cienīgs, ar krāšņām spalvām — uz spārniem zilām, bet uz kakla raibām.

Noņēmu no pleca šauteni un nomērķēju, bet balodis sēdēja uz zara kā piesiets… Meža baloži taču nekad neļāva savam visbriesmīgākajam ienaidniekam — mednie* kam pienākt tik tuvu!

«Te kaut kas nav lāgā,» es nodomāju.

Nolaidis šauteni, piegāju vēl tuvāk. Balodis arī tagad nepacēlās spārnos, pat nepakustējās, vienīgi uztraucies grozīja galvu gan pa labi, gan pa kreisi, un spalvas uz kakla mainīja krāsu kā saulainā dienā vēja viļņota zāle pļavā.

Piegāju pavisam tuvu pie koka. Zars, uz kura tup balodis, tagad man ir tieši virs galvas. Varu aizsniegt ar šauteni. Taču balodis sēž un tikai nemierīgi vēro manas kustības.

«Kas tie par brīnumiem? Kāpēc šis putns, kas vienmēr ir tik bailīgs, nelido prom, neglābj savu dzīvību? Kas viņam lēcies?» es prātoju.

It kā atbildot uz manu neizteikto jautājumu, balodim spalvas uz krūtīm sabužinājās, saslējās stāvus, un no tam izlīda laukā divas mazas putnu galviņas…

Mani pārņēma neparastas, vārdos pat nepasakāmas siltas jūtas.

Piesardzīgi kāpdamies atpakaļ, steidzos proin, lai ar savu klātbūtni neuztrauktu mīlošo putnu māmuļu.

MĀTES SIRDS

Izšāvu, un nošalca meldri. Gaisā uzlidoja meža pīļu bars, bet neveiklās ūdensvistiņas Steidzīgi paslēpas niedrājā.

Purva malā vēl raustījās putniņi, kuriem biju trāpījis, — viens tumši pelēks, tik liels kā balodis, bet divi mazāki un gaišāki, tikai nesen apklājušies ar spalvām.

Viens no viņiem palika dzīvs. Šāviens to bija tikai apdullinājis, un putnēns uz manas plaukstas atžilba, atvēra blāvās, baiļpilnas ačeles un vārgi un žēli iečiepstējās.

Gluži ka atbildot uz mazuļa pīkstienu, gaisā atskanēja spārnu vēdas — un kāds putns viegli ietriecās manā plecā, ar spārniem pieskārās vaigam un nokrita zemē. Trīcēdams plivināja spārniņus, tad, saņēmis speķus, aiztipināja un apsēdās netālu uz akmens, un sāka žēli, žēli kliegt. Putns bija pelēks, ar garāin kājām un garu knābi. Varbūt tā bija putnēnu māte.

Mazulis, kurš bija palicis dzīvs, izstiepa kaklu un no jauna iečiepstējās žēlabainā, smalkā balstiņā.

Māte atsaucās tik izmisīgi, ka es, «cietsirdīgais mednieks», sastingu …

Tas nav ar vārdiem izsakāms, kā kliedz putns, kurš zaudējis savus bērnus. Kādas skumjas, kādas sāpes pauž kliedziens…

Man aiz muguras nočabēja zāle. Atguvies paraudzījos atpakaļ. Surp nāca kāds zemnieks. Pār plecu pārmestajam grābeklim bija izlūzuši vairāki zari.

Zemnieks apstājās, brīdi paklausījās putna kliedzienos un tad jautāja:

—   Vai tik tu, pilsētas bāliņ, neesi nogalējis šai mazuļus?

—   Kā tu to zini?

—   Pēc balss. Vai ta nedzirdi, kā šī kliedz, kā vaimanā! …

Viņš apsēdās turpat pie manis, raupjajiem pirkstiem uztina smēķi un mierīgi teica:

—   Nabaga putns nobeigsies, kā likts nobeigsies. Nevarēs aizmirst savus mazuļus, viņai ir neparasta sirds, jā gan, neparasta. īstena mātes sirds.

Rāmā garā pīpēdams, zemnieks man pastāstīja interesantu gadījumu:

—   Pērn bijām ar sievu atnākuši teitan sienu grābt. Mūsējais kaķis arīdzan bija atvilcies lidzi. Kaķis jau paliek kaķis. Cauru dienu medīja putniņus. Uzglūnēja, paslēpies meldros vai aiz akmeņiem. Pēdīgi dabūja savos nagos kādu vēl pliku putneli, kurš pārgalvīgi bija izlīdis no meldriem. Mazuļa māte uzkrita- minkām kā akmens no gaisa. Tēvs ieķērās šim kaklā un raudzīja izknābt acis. Kaķis pārskaities ar ķepu saplosīja putniņam spārnu. Tēvs un māte izsamisuši sāka kliegt. Uzklupa minkām, sita un knābāja, un beigās iemeta ezerā… Kaķis nogāja dibenā — grēkus izpirkt, bet putniņš palika dzīvs un aijājās uz ūdens kā šūpulī. — Stāstītājs tā mīlīgi pasmaidīja un piebilda: — Tev vajadzētu redzēt, cik saudzīgi tēvs ar māti pacēla savu mazuli aiz spārniņiem un aizveda mel- drājā ..,

Zemnieks uz brīdi apklusa, ievilka pāris sīvu dūmu un turpināja:

— Vēl vienu reizi tiku redzējis šos putnus. Toreiz arī pļāvām tepat sienu. Kaimiņu puika bija ielīdis .meldros un noķēris vienu mazuli. Putnēna māte sāka tā kliegt, ka mums, pļāvējiem, asaras saskrēja acīs…

Atnācām otrā dienā. Klausāmies — tas pats putns tā kā kliegtu, tā kā žēli dziedātu. Sirds vai sažņaudzās. Nu gluži kā māte, kas zaudējusi bērnu. Tas bija pirms revolūcijas — lielā kara gados. Kam dēls bija kritis, kam virs, citam tēvs. Visiem mums putns atsauca miņā savējos. Klausījāmies un raudājārn.

Zemnieks stāstīja, bet putns tupēja uz akmens un žēli kliedza sāpju pilnā balsī.

—   Un kas notika tālāk? — es jautāju.

—  Divas dienas un divas naktis putns tā raudāja, bet pēc tam iemetās ūdenī… Jā, pilsētas bāliņ, tas nekas, ka putniņš tik mazs, pavei, kāda tam sirds. Šis arīdzan neizturēs, noteikti izlaidīs garu…

Atvadījos no zemnieka, piekāru nošautos putnus pie jostas, bet dzīvo mazuli ieliku somā un devos prom pa smilšaino ezera krastu. Man pakaļ skanēja bēdīgs, sirdi plosošs kliedziens.

Kad saule jau rietēja, nācu atpakaļ no medībām un gribēju apraudzīt, kas noticis ar nabaga māti.

Ezers, kalnu ieskauts, rāmi viļņoja rietošās saules staros; meldros, klusu iečivinādamies, laidās miegā putni. Viņu balsis pamazām norima, un ezers it kā snauda, kalnu vieglo vēja brāzmu mīlīgi ieaijāts.

Visapkārt valdošo mieru izjauca tikai viena nelaimīgā putna skumīgie kliedzieni. Sajā nostūrī, tālu prom no visas pasaules, dzirdot vienīgi ezera noslēpumainos šļakstus un meldru šalkoņu, putna bēdpilnie vaidi mani bezgala satrieca.

Ātri piegāju pie zināmā akmens, izņēmu no somas putnēnu, kurš bija palicis dzīvs, noliku mātei priekšā un tikpat ātri devos prom.

Paskatījies atpakaļ, ieraudzīju, kā putns apmīļoja savu mazuli, glaudīja tā izspūrušās spalviņas. Bija apklususi viņa dziesma, kas plosīja sirdi. Ezers un meldri iegrima vakara mierā …

KLIJAS LIGZDA

Tur, kur beidzās mežs, kalna zaļajā nogāzē ganījās teļi, bet mēs, ganiņi, rāpāmies sirmajos ozolos un žagām no ligzdām raibās vārnu olas. Mežā atskanēja vārnu draudīgie ķērcieni un spārnu švīkas, bet kas gan likās par to zinis?

Reiz ieraudzījām lielā ozolā, kuram nupat raisījās pumpuri, milzīgu ligzdu un tūlīt sapratām, ka tā nav vārnas

ligzda.

Es teicu:

—  Akop, rāpies augšā!

—   Rāpies pats! Kāpēc man tas būtu jādara?

—  Tu nu gan esi zaķ.apastala!

—       Kāpēc tu pats nerāpies, ja neesi zaķapastala? Tur jau ne velns netiks klāt! Paskaties, kādos zaros sasodītais putns novijis ligzdu: nav resnāki par manu pirkstu!…

—       Muļķadesa! — teicu Akopam.. — Kā tu nesaproti — tā taču ir mežazoss ligzda! Tai patlaban jābūt pilnai ar baltām olām, tik prāvām kā tava galva. Drīz būs lieldienas. Izvārīsim, nokrāsosim, varēsim ripināt un sist olas, kuram stiprāka .,. Visus puikas pieveiksim … Pat Mehaku!

—       Vai tad zoss olas ir tik cietas? — Akops vientiesīgi jautāja.

—       Un kā vēl! Kaut ar svinu pielietas neizturēs! — es fantazēju.

Akops pakasīja pakausi, palūkojās uz koka galotni un, saspļāvis saujās, apņēmīgi sāka rāpties augšā.

—       Tikai pielūko, no savas daļas vienu tu atdosi man! — viņš sauca jau no koka.

—   Papriekš dabū rokā, tad jau redzēsim…

Akops bija meža bērns. Veikli un aši kā kaķis viņš uzlīda līdz ozola galotnei un, piespiedis ar kreiso roku sev klāt papahu, labo iebāza ligzdā. Izņēmis no tās lielu, baltu olu, padauzīja to pret zobiem un sajūsmināts iesaucās:

—       Ak, lai tev ilgs mūžs, tā jau ir nevis ola, bet auna piere!… Lai tik tagad tas lielības maiss Mehaks parādās, mēs vēl paskatīsimies, kurš smiesies pēdējais.

Es pa to laiku aiz priekiem metu kūleņus.

Pēkšņi mums virs galvas atskanēja spārnu vēdas. Paskatījos uz augšu — milzīga, dzeltenbrūna klija metās lejā no mākoņiem uz ozolu uzbrukumā manam biedram.

—       Vai, mīļo mammiņ, viņa mani aprīs!… — Akops iekliedzās, ar brīvo roku atvairīdarnies no putna.

Bet plēsoņa pārskaities ieķērās ar nagiem Atfopam plecā un nu cērt ar līko knābi pa viņa kailo galvu, it kā teiktu: «Ko tu te dari, laupītāj? …»

Akops, turēdamies pie zara, brēca kā pērtiķēns, kuram uzklupis lūsis, bet es, mēģinādams viņu glābt, sviedu putnam ar sprunguļiem.

Klija, izpletuši spārnus, palidoja sāņus, tomēr tūlīt pat atgriezās un ieknāba Akopam plecā.

Akops iekliedzās, taču papahu, kas bija pilna ar olām, neizmeta. Ar vienu roku viņš cieši turējās pie tieva zara.

Tad, glābdams savus nākamos bērniņus, putns devās izšķirošajā kaujā ar ienaidnieku. Viņš pacēlās līdz mākoņiem, apmeta loku, lai tūlīt, tūlīt kā akmens mestos lejā …

Uzsaucu Akopam:

—       Ātrāk, rāpies ātrāk zemē, Akop!… Muļķi, neraudi taču!

—        Ko lai es iesāku ar olām, ja viņš atkal atlido? — Akops caur asarām jautāja.

—       Turi stingri, lai neizsit no rokām, bet tās, kas palika ligzdā, neaiztiec. Kāp zemē, nebaidies, es tev palīdzēšu, — es viņu uzmundrināju.

«Klijas olas nav nekāds joks,» es prātoju. «Neviena vistas ola netiek tām ne līdzi!…»

Satraukts lūkojos, kā Akops, papahu pie krūtīm piespiedis, pie zariem turēdamies, rāpjas lejā no koka.

Viņš nebija ticis ne līdz pusei, kad klija, pariņķojusi virs mums, kā bumba šāvās lejā un ieknāba Akopam tik spēcīgi, ka olas izvēlās no papahas un ripoja zemē, atsizdamās pret zariem. Čaumalas vien nobira, un tām pakaļ uz galvas ar blīkšķi nogāzās mans biedrs ar visu savu aitādas papahu …

—       Nebaidies, mīļo Akop, nebaidies, es tev palīdzēšu!. … — nelaimes satriekts, kliedzu.

Ko te vairs līdzēja «nebaidies!», ja Akops gulēja nesamaņā uz ozola saknēm.

Noskrēju lejā gravā pie strauta, iesmēlu Akopa papahā ūdeni. Atnesu un izgāzu viņam uz galvas.

Akopa plakstiņi notrīsēja. Lūpas noraustījās.

—        Kas ir? Kur mēs esam? — viņš ar mokām nomurmināja.

—        Lai būtu kur būdami, nebaidies, mīļo Akop, es tev palīdzēšu …

Es viņam tā saku, bet pats aiz šausmām trīcu.

Akops krizdams bija pārsitis pret zaru galvu. Savācu pelnus no izdeguša ugunskura, piebēru pilnu brūci un cieši nosēju ar bašliku.

Šogad Akops bija atbraucis uz Erevānu uz lopkopju kursiem. Tikšanās bija priecīga.

—   Esi sveicināts, tūkstoškārt sveicināts!… — Un viņš cieši saspieda ar savu raupjo roku manus pilsētā izlutu- šos pirkstus. — Saki taisnību — vai tu vēl atceries mūsu bērnību? Vai arī pilsētā esi visu aizmirsis? — viņš man jautāja.

—   Un kā vēl atceros!

—   Bet vai atceries klijas ligzdu? — Akops tincināja un smiedamies noņēma papahu. — Paskaties, rēta vēl palikusi.

Ieraudzīju viņa melnajos, spīdīgajos matos garu, baltu rētu — atmiņas no mūsu neprātīgās bērnības…

MUGANAS FAZĀNI

Februārī saposāmies uz medībām Mugānas stepē.

Atstājām sev aiz muguras mūsu kalnainās Armēnijas ziemu, kas togad bija ļoti barga, un Azerbaidžānā mūs jau sagaidīja pavasaris — visīstākais pavasaris, paslēpies Araksas lejteces siltajā ielejā.

Pie mums — sniegavētras. Aizas un kalnu takas aizputinātas ar dziļām kupenām. Seit saules pielieti plaši lauki, rūc traktorarkli, blēj nesen atskrējušie jēriņi. Skaidra, silta diena. Saulē vizuļo zilie Araksas ūdeņi, bet krasti liesmo granātkrūmu ziedos …

Tālumā uz zaļajiem tīrumiem salidojuši lielu, pelēku putnu bari — tās ir mežazosis. Netālu no stacijas brūnī- gajos kokvilnas krūmos ganās pamatīgi nobarotām vistām līdzīgi putni. «Lielās sīgas,» es uzzināju. Kā melni mākoņi, aizklādami sauli, pār laukiem aiztraucas krauķi, bet no piekrastes meldriem trokšņaini paceļas mežapīļu bars.

—   Nu, biedri, — beidzot teica mūsu «vienības priekšnieks», — laiks ķerties pie darba. Norunāsim tā: šodien līdz saules rietam medīsim putnus, bet rīt meldros mežacūkas.

—   Lai notiek! — mēs piekritām un izklīdām pa lauku — cits pēc lielajām sīgām, cits pēc zosīm un pīlēm.

Es meklēju fazānus. Biju daudz lasījis un dzirdējis par šiem brīnumainajiem putniem, taču pašam vēl nebija gadījies tos sastapt.

Pļavā, kur zaļoja sazēlusī jaunā zāle, ganījās liels kolhoza aitu bars.

Pieturēdami suņus, pie manis pienāca gani.

—       Labdien! — sasveicinājos. — Jums gan ir labas aitas, izskatās, ka ziemu pat nebūtu redzējušas.

Pats kādreiz biju gans, tāpēc nevarēju neizteikt savu sajūsmu. Bet ganiem tas patīk. Uzslavē vien ganam viņa aitas — tūlīt būsi iekarojis gana sirdi. Viņš tevis dēļ vairs neko nežēlos.

Vecais gans ar smaidu gandrīz melnajā, saules apsvilinātajā sejā noskatījās uz manu silto, īso aitādas puskažociņu un galvu vien nogrozīja. Tāds apģērbs viņam šķiet neparasts — vai tad viņš zina, ko nozīmē sals, vai viņš valkā puskažoku?

—       Pie jums vēl ir ziema, — vecais gans saka. — Bet pie mums bifeļi jau nakti ganās laukā. Paga, es tevi padzirdīšu ar brūnās avs pienu.

Gans jau pastiepa nūju, lai ar tās līko galu noķertu aiz kājas lopiņu, kas turpat netālu ganījās. Tiek uzskatīts, ka brūnās aitas piens esot sevišķi garšīgs.

—       Nē, paldies, esmu paēdis. Labāk parādi, kur jums te ir fazāni.

Jūtos priecīgi satraukts par gaidāmajām tnedibām.

—       Lai notiek, parādīšu ar. Bet tu atnāc vakarā pie mums uz fermu — re, tur tās mājiņas. Dod šurp savu praķi, izcepsies vēl.

Paņēmis manu puskažociņu, gans apmierināts piebilst:

—       Tagad, vai nu gribi, vai ne, būsi mūsu ciemiņš. Nāc man līdzi.

Pa šauru taciņu vecais virs pārveda mani pāri purvam. Aiz tā sakās lieli, brūni kokvilnas lauki, ko vietvietām šķērsoja niedrāji.

—       Tas putns, par kuru tu man prašņāji, ir tur tais meldros, — gans rādīja. — Vai gribi, lai palīdzu tev to izbaidit, vai ari pats zināsi, kas jādara?

—       Zinu jau, zinu itin labi, paldies, — es palielījos. Man bija kauns atzīties, ka savu mūžu neesmu redzējis dzīvu fazānu.

Gans novēlēja man veiksmi un aizgāja atpakaļ pie ganāmpulka, bet es devos tālāk.

Vēl nesen visu šo lauku bija klājuši meldri. Kolhozs, nosusinājis purvu, jauniegūtajā zemē audzēja kokvilnu.

Taču meldri vēl bija palikuši mitrākajās ieplakās un zemākajās vietās. Sur tur tie bija nobradāti un salauzīti — te bija gājuši pāri smagnēji dzīvnieki. Bez šaubām — mežacūkas.

Lēnā gaitā eju gar meldriem un sapņoju: «Pārnesīšu mājās krāšņu fazāna gaili, tad tik bērni priecāsies!»

Turu pirkstu uz šautenes mēlītes, bet pats nenovēršu acis no meldru sienas. Niedru galotnes noejošās saules staros liesmo kā purpurs.

Pēkšņi gaisu pāršķeļ ašas spārnu vēdas. Satraukts putna kliedziens — un manā priekšā no meldriem paceļas gaisā lielisks fazāns. Putns nolaiž svērteniski lejup garu, greznu asti, bet spārnu varavīksnes krāsas spalvas atveras kā vēdeklis, uzliesmo, nozibsnī saulē un deg kā sarkana uguns uz rudās meldru sienas.

Muti atplētis, aizmirsis šauteni, raugos uz pasakaino putnu, līdz tas pārslīd pāri niedrēm, saviļņodams tās ar saviem spārniem, un pazūd manam skatienam.

Cik spilgtas, žilbinošas krāsas — it kā gabaliņš no varavīksnes… Vai varbūt man tas tikai tā šķita? Varbūt rieta stundas saules stari viņu tik krāšņi izdaiļoja?

Eju tālāk, rādams sevi par vājuma brīdi. Nē, nākamais fazāna gailis neizspruks no manām rakām!

Patiešām — rau, atkal klukstēdams paceļas spārnos fazāns. Atkal sarkana liesma uzšaujas man gandrīz pie kājām, un putns nozibsnī un aizvizuļo tik žilbinošs, tik teiksmains, ka atjēdzos vienīgi tad, kad tas jau ir tālu.

…Tā es tovakar staigāju pa Araksas krastu. Rietēja saule un vakarblāzmas ugunīgajos staros cits pēc cita uzlidoja pasakaini putni ar garām, sarkanām astēm un ugunīgi liesmojošiem spārniem, apžilbinādami mani ar savu krāšņumu, un… pazuda. Viņu spārnu vēdas katru reizi lika notrīsēt arī manai sirdij, un līdz pat tumsai es neizšāvu nevienu šāvienu.

Beigu beigās, kad saule jau bija paslēpusies aiz Sarat- daga nogāzes un pie debesīm lēni izplēnēja tās pēdējie stari, es nošāvu pirmo fazānu. Tāpat klukstēdams kā visi iepriekšējie, tas pacēlās spārnos man pie pašām kājām, ar tādu pašu troksni uzlidoja no meldriem, taču šim fazānam nebija tā krāšņuma, ar kādu saule apvelta katru dzīvu radību. Putns man šķita parasts, pelēks, un mana roka nenodrebējusi nospieda mēlīti…

Kopš tā laika aizritējis daudz dienu, bet manā sirdī neizdzēšami iegūlusies gan gaišā ieleja, gan tās teiksmainie putni, kuri sārtām liesmu vēdām pārslīdēja pār rudo meldru sienu.

DiŽSKABARŽU BIRZI

Mūsu Dižskābaržu birzī stāvēja liels, nokaltis koks. Pa pusei satrupējušajā stumbrā bija pārpārēm saviesies tārpu, un dzeņi, tos ķerstīdami, augām dienām — tuk-tuk, tuk-tuk, tuk-tuk! — kala koku ar saviem cietajiem, veseriem līdzīgajiem knābjiem. Dzeņu izdobtajos caurumos vija ligzdas un perēja mazuļus meža baloži.

Reiz ar savu draugu Simonu, atstājuši ganāmpulku pie strauta, sadomājām aiziet uz šo koku pameklēt baložu olas.

Piegājām klāt. Divi baloži uzbudināti laidelējās ap koku, ar spārniem skardami tā stumbru, un bezpalīdzīgi dūdoja. Kas viņus bija tā satraucis?

Ar mežakaķa veiklību Simons uzrāpās kokā un iebāza roku pirmajā dobumā, taču tajā pašā mirklī nelabi iekliedzās, izrāva roku no cauruma un, kā apsvilis rāpdamies lejā, nenoturējās un nokrita. No dobuma parādījās čūskas galva, pazibēja tās Jaunās, iesarkanās ačeles.

Satvēru drauga roku. Rādītāja pirkstam bija norauta āda, un to klāja iezaļganas gļotas — acīmredzot tā bija čūskas inde. Pirksts ātri pietūka un drīz vien izskatījās kā zivs peldpūslis.

Pārbijies nezināju, kur skriet, bet Simons mierīgi sacīja:

—   Izvelc vīzei auklu un pārsien man pirkstu labi cieši, lai inde neliktu tālāk.

Darīju, kā bija likts, un pēc tam aicināju;'

—   Tagad labi ātri jozīsim uz mājām!

—   Kāpēc tu tā pārbijies? Iekurini nu pēc iespējas žiglāk ugunskuru!

Kad tas bija aizdedzies, Simons izvilka no maksts dunci un nokaitēja tā asmeni uz uguns. Tad viņš mierīgi pārgrieza pirksta galu čūskas koduma vietā. Izšļācās asinis.

Es novērsos, jo nevaru skatīties uz asinīm. Bet Simons tik izrīko:

—   Saņem pirkstu un spied labi stipri, lai asinis iztek. Kārtīgi spied, it kā tu slauktu govi.

Viņa pirksts bija piepampis līdz pašai delnai un kļuvis zils.

Spiedu cik spēka, tecinādams laukā asinis. Plūda aumaļām, un reizē ar tām no pirksta izdalījās tādi zaļgani pavedieni — laikam čūskas inde.

—   Rādās, ka būs gana, — Simons teica.

Viņš apdedzināja brūci ar oglīti un vēlreiz pastiepa man savu roku.

—   Pārsienl

Pārsēju viņa pirkstu, pats aiz uztraukuma trīcēdams, bet Simons pat ne reizi nesaviebās.

Baloži, nemierīgi dūdodami, lidinājās mums virs galvas.

Čūskas pārbaidīts, no ligzdas izvēlās mazs putnēns vēl lagā neapspalvojies. Viņam pakaļ kā akmens nokrita zemē māte un paslēpa mazuli zem saviem spārniem.

Piegāju klāt, lai paņemtu putnēnu, bet baložu māte uzklupa man kā saniknota perētāja vista un gandrīz vai izknāba aci. Paņēmu mazuli, aiznesu tālāk un ieliku ciia koka dobumā. Baložu māte tūlīt pat sekoja viņam.

Biju pārskaities uz nekrietno čūsku. Atnācis atpakaļ, salasīju sausas lapas un zarus, sakrāvu zem koka un aizdedzināju.

Koks uzliesmoja kā milzu lāpa, un sarkanajās liesmu mēlēs un iezaļgano dūmu mutuļos parādījās briesmīgais rāpulis.

Pēkšņi gaisu piepildīja spārnu vēdas. Vesels bars baložu, šķiet, visi, cik to Dižskābaržu birzī bija, atlidojuši šurp, steidzās savējiem palīgā. Saceldami lielu troksni, viņi lidinājās kokam apkārt, ar spārniem šķeldami dūmu vālus.

—       Nabaga putni atlidojuši glābt mazuļus, viņi jau nezina, ka čūska paguvusi iztīrīt ligzdas, — sacīja Simons.

Devāmies atpakaļ pie lopiem.

Metās krēsla. Koks liesmoja, un oranžajā gaismā, kas pacēlās virs tumsā grimstošās meža pļaviņas, iztālēm brīžiem pazibēja melnas švīkas.

Tās bija mazuļus zaudējušās baložu mātes.

ĒRGLI

Nācām mājās no muflonu medibām. Smailajās klinšu virsotnēs tupēja ērgļi un pavadīja mūs ar drūmiem skatieniem.

Mans biedrs Galusts noņēma no pleca šauteni.

— Gribu paplucināt šiem putniem spalvu, — viņš teica. — Vai tu maz zini, cik daudz jēru tie aiznesuši?

Jā, aitu un kazu ganāmpulkiem ērgļi ir tikpat bīstami kā vilki. No saviem nesasniedzamajiem augstumiem viņi ar vērīgu aci nopēta kalnus un aizas, un posts tam kazlēnam, kurš iznācis bez mātes no alas, vai jēriņam, kurš atpalicis no ganāmpulka! Arī man nepatīk šis plēsīgais putns.

—   Šauj vien, man viņu nav žēl, — es teicu.

Galusts pietupās un notēmēja uz diviem ērg|iem, kuri

sēdēja netālu no mums paugura galā.

Atskanēja šāviens. Viens putns nokrita, otrs bez steigas atlidoja sāņus.

Uzkāpām paugurā. Baltastainais plēsoņa, plati izpletis zālē milzīgos, tumšos spārnus, raustījās agonijā.

—       Vai tu vēl stiepsi prom jērus? Dabūji, ko gribēji? — Galusts noliecās pie ērgļa. Tomēr pamanīju viņa skatienā slēptu nožēlu, jo putns bija ļoti skaists un dižens.

Tas vēl elpoja un vārstīja knābi kā krastā izmesta zivs, kam trūkst gaisa.

—       Iesim, — Galusts teica. — Šis asinssūcējs dabūjis, ko pelnijis. Vai tādu var žēlot? …

Mans biedrs izskatījas neapmierināts, un šo jautājumu, šķiet, viņš uzdeva pats sev. Vai tik viņu nebija pārņēmis žēlums?

Nerunādami vairs ne vārda, kāpām lejā aizā.

Pēkšņi mums virs galvas atskanēja smagu spārnu vēzieni — un plata ēna pārlidoja pār pauguru.

Paskatījāmies augšup. Atgriezās otrs ērglis. Apmetis pāris loku, viņš nolaidās uz paugura pie nošautā.

—       Tagad aprīs savu biedru, — Galusts drūmi pamāja ar galvu. — Tādi jau viņi ir!

Taču Galusts bija maldījies. Ērglis neuzklupa nošautajam, pat nemēģināja to saplosīt. Žēliem kliedzieniem tas lidinājās apkārt sava biedra nedzīvajām miesām, pieskārās tam ar savu vareno knābi, pūlēdamies atdzīvināt, pacelt, paņemt sev līdzi…

I<ā sastinguši skatījāmies uz mēmo putnu, ar visu sirdi izjuzdami tā dziļās bēdas.

STIPRĀKĀS PAR NAVI

Ar divstobreni rokās žogos pa kalnu taciņu pakaļ irbju baram.

Putni tipina augšā pa kalna nogāzi. Viņi jau sen mani pamanījuši, taču prom nelaižas — redz, ka esmu tālu no viņiem un pagaidām no manis nav jābaidās, — tāpēc cer, ka pagūs tāpat teciņus aizbēgt…

Kailu klinšu pakājē aug zemi, pareti krūmi, un vienā no tiem ieraugu milzīgu ērgli.

Man tas šķiet savādi. Ērgļi allaž mēdz tupēt augstu klints virsotnēs, lai vērīgu aci no turienes uzmanitu apkārtni.

«Kā tad viņš te nokļuvis?» es domāju. «Vai patiesi nejūtas kā ieslodzīts šajā ieplakā?…»

Nu, bez suņa man laikam gan ar irbēm šodien nekas neiznāks. Labāk ķeršos pie ērgļa. Nošaušu un aizvedīšu uz Erevānu. Uzdāvināšu zooloģiskajam muzejam. Putnu piepildīs ar pakulām, pagatavos izbāznuun izliks vitrīnā. Un pie vitrīnas karāsies uzraksts: «Ararata baltastis ērglis. Nomedījis Vahtangs Ananjans.»

Turēdams šauteni gatavībā, uzmanīgi virzos uz priekšu, slēpdamies aiz lielajiem akmeņiem.

Ērglis jau ir šāviena attālumā, taču diezin vai ar skrotīm pa tādu gabalu viņu dabūšu.

Rāpus lienu tuvāk. Ērglis nepakustas. Plati izpletis varenos spārnus, viņš ar tiem apsedzis krūmu.

Apbrīnojami, tas nevar būt, ka ērglis nemanītu mani ejam uz viņa pusi, — ērglis taču no nepārredzamiem augstumiem spēj saskatīt melnu aveņu tikko uzartā melnā tīrumā.

Notēmēju, jau gribu nospiest gaili, te pēkšņi atjēdzos: «Viņš taču ir beigts!»

Pieeju pie krūma. Nu kā tad, varenais putnu valdnieks nav pie dzīvības. Galva bezspēcīgi nokarājusies, no pavērtā, likā knābja rēgojas mēle. Bet krūmā zem ērgļa spārniem — trīs irbes, arī beigtas, taču pilnīgi neskartas…

Pacēlis ērgli, tai pašā mirkli sapratu, kāda traģēdija šeit norisinājusies.

…Ērglis sēdējis klints virsotnē un kāri vērojis lejā tekalējam irbes. Neliels bars pacēlies spārnos, un ērglis nenocieties tām uzklupis.

Irbes panikā nolaidušās un paslēpušās krūmā. Ērglis kā akmens meties lejā tām pakaļ, uzkritis uz krūma un… uzdūries uz sausa, zem viņa svara nolūzuša zara. Kā garš, ass dzelonis tas ietriecies plēsoņas sirdī.

Bet irbes? …

Briesmu brīdī irbes spēj nekustīgi sastingt, dažbrīd tās pat nevar atšķirt no apkārtējiem akmeņiem, jo viņas ir tādā pašā krāsā kā tie. Bet pašaizsargāšanās instinkts dod spēku irbei palikt sastingušā stāvoklī tik ilgi, līdz briesmas ir garām.

Tā tas bijis arī šoreiz. «Nekustieties,» instinkts irbēm čukstējis. «Ērglis to vien'gaida, lai jūs sāktu bēgt, tad tas metīsies jums virsū un saplosīs jūs!»

Bailes tikt Saplosītām lika irbēm vairākas dienas notupēt krūmā zem beigtā plēsoņas spārniem un nomirt aiz bada ..,

«Bailes stiprākas par nāvi,» — tā skan tautas paruna.

DIENVIDŪ

Tveice, neciešama tveice. Karstā jūlija saule lej dzīvu uguni uz Ararata ieleju, saldām sulām piepildīdama kolhoza vīnogulājus.

No klinšaino pauguru virsotnēm paveras skats uz Ararata dižajiem kalngaliem, ko sedz sniega vainagi. Uzkāpu te jau pirms saules lēkta un paslēpos starp akmeņiem. Gribēju nepamanīts novērot, kā pa dienu dzīvo klinšu aizās mītošās kazas.

Laiks skrēja, taču kazas kā nerādījās, tā nerādījās. Ap dienasvidu saule bija paguvusi tā piekveldēt šīs vara krāsas klintis, ka varēja pat saredzēt sakarsētā gaisa viļņus.

Agrāk šo pauguru pakājē bija tuksnesis. Taču padomju cilvēks pielika savu roku, un tagad bijušā saules izdedzinātā līdzenuma vietā stiepjas iekopti lauki un augļu dārzi, kur starp vagām plūst dzidrs, auksts ūdens. Tas nāk no Araksas. Elektriskie sūkņi to paceļ un atplūdina pa lielām, tumši brūnām caurulēm uz šīm valguma izslāpušajām vietām.

Ir tik labi no šejienes, no kailajiem, tikai vietvietām ar vārgiem krūmeļiem apaugušajiem akmeņiem, lūkoties uz rosmīgo dzīvi lejā, uz nobriedušo augļu smagumā līkstošajiem kolhozu dārziem. Urdz strauti, dārzos rūc mašīnas, skan cilvēku balsis. Seit, augšā, nav nevienas dzīvas būtnes. Viss, kas elpo, kustas, paslēpies miklajās, dzestrajās alās, klinšu aizās, zem zemes. Te, kur nav nedz ūdens, nedz zaļumu, valda tāds karstums, ka pat čūskas palīdušas dziļi zem akmeņiem.

Vienīgi ērglis, sastindzis uz klints izciļņa, klusu un drūmi vēro manu paslēptuvi. Viņš redz mani, bet es, ielīdis krūmā, skatos uz viņu un domāju: kāpēc šis putns, tāpat kā visi citi, nepaslēpjas no tveicīgās saules stariem, kāpēc gluži kā modrs sargkareivis tup nekustīgi uz sava akmens un tik uzmanīgi, tik aizdomīgi novēro mani? Vai ērglis baidās no manis? Bet, ja baidās, kāpēc tad nelido projām? Viņam taču ir spārnil Vai varbūt ērglis sargā kādu, kurš nevar tikt prom no šejienes, nevar aizlidot? Tas jāizpēta.

Pārlaižu acis klintij, uz kuras kā sastindzis sēž ērglis. Ahā, redz, turpat netālu viņam blakus no aizas rēgojas kaut kādi nokaltušu zaru gali. Bet akmeņi visapkārt klāti ar spalvām.

Pametis slēptuvi, aizlienu aiz liela klintsraga un uzmanīgi rāpjos augšup. Grūti elpot. Nokaitušie akmeņi dedzina rokas. Pa kaklu straumītēm plūst sviedri. Tik un tā, lai tas maksātu ko maksādams, man jātiek augšā un jāuzzina, kas tie par zariem un kas tās par spalvām.

Rāpjos arvien augstāk un augstāk, līdz beidzot ieraugu klints iedobumā sausu zaru klēpi, bet uz tā lielu, smagnēju putnu. Mugura un vēders tam tumši, bet aste balta. Plati izpletis varenos spārnus, putns lēni tos plandī gluži kā vēdekli. Ko gan tas šajā svelmainajā saulē te dara? Kāpēc nepaslēpjas tuvākās alas pavēnī un kāpēc tikai vēcina spārnus, bet nemēģina aizlidot?

Uzmanīgi pavelkos augstāk. Ak tad tāpēc! Divi mazuļi, knābjus pastiepuši, tīksmīgi paliec galviņas zem patīkamās vēsmas, ko rada ērgļu mātes spārnu vēzieni. Ak tad tāpēc šis putns nenorimis kustina spārnus —• tas gādā, lai viņa mazuļiem nebūtu tik karsti.,.

BEZDELĪGAS

Katru pavasari pie mums uz Armēniju no dienvidiem atlido bezdelīgas. Mūsu cicmā tās parasti vij savas ligzdas mednieka Agarona priekšnama pažobelē.

Arī šogad bezdelīgas atlidoja pie mums un pievidžināja vecā mednieka māju ar līksmu pavasara nojausmu.

Bezdelīgas ir apbrīnojami čakli un kustīgi putniņi. Ne mirkli nepalikdamas mierā, tās šaudās un vij sev ligzdu. Kā pieredzējuši mūrniekmeistari kārtu pēc kārtas klāj mālus, smiltis, zariņus.

Miteklis būs stingrs, skaists, mājīgs.

Beidzot tas ir gatavs, izklāts ar mīkstām dūnām, un bezdelīgu māte nu varēja izdēt oliņas, lai pēc tam ķertos pie perēšanas. Bezdelīgu tēvs gādīgi viņai palīdzēja. Atnesa kaut ko gardu, kaut ko mīļi pavidžināja, tad atkal uzskrēja augstu zilajā debesu zilgmē. Bet dažreiz tēvs pats nosēdās uz olām un māti sūtīja pastaigāties, at- pūsties, izstaipīt spārniņus.

Tā, viena otru nomainīdamas, bezdelīgas drīz vien bija mazuļus izperējušas. Tagad viņu dzīve pagāja vienos rūpestos. Raižu netrūka. Pirmām kārtām bezdelīdzēni bija jāpabaro. Mazulīši bija rijīgi, tiem nepārtraukti vajadzēja uzkost. Pēc tam viņi bija jāaudzina — jāiemāca viņiem kārtība un tīrība. Un bezdelīgas mācīja putnēniem, kā jāuzvedas, lai nepiemēslotu ligzdu.

Rau, bezdelīgu māte, atnesusi knābī knisli, ieliek to viena mazuļa plati atplestajā mutē un atkal aizlido.

Ar interesi gaidīju viņu atgriežamies: kuru viņa tagad pabaros?

Šoreiz bezdelīga atnesa tārpiņu. Mazulis, kurš bija dabūjis knisli (šis putnēns šķita vislielākais un spēcīgākais), kāri atpleta knābi un gribēja satvert tārpu, tomēr tas tika nevis viņam, bet citam putnēnam — brālītim vai māsiņai.

Nākamo reizi bezdelīga atskrēja pabarot trešo mazuli, pēc tam ceturto. Putns ne reizi nesajauca, nevienam nenodarīja pāri un savās mātes rūpēs sadalīja ēdamo līdzīgās devās.

Mātei pakaļ atlidoja arī tēvs. Atnesa vabolīti un iedeva, to pirmajam bezdelīdzēnam. Kuram pienākusi kārta ēst, to" viņam, protams, pateica māte.

Bezdelīdzēni nespēja notupēt uz vietas un gribēja rotaļāties un draiskuļoties. Vienā laidā tie grozījās pa ligzdu, pabāzdami laukā no tās brīžiem galviņu, brīžiem astīti. Bet, kad atlidoja tēvs vai māte ar kādu kukainīti knābī, viņi, nepacietībā gandrīz vai izveldamies no ligzdas, stiepās tiem pretī.

Vecākiem tas sagādāja lielas raizes, un viņi nemitīgi rūpējās par kārtību, ievilkdami mazos dziļāk ligzdā un norādami. Es redzēju, kā bezdelīga nikni čiepstēja kaut ko vecākajam dēlam, kurš bija viskustīgākais.

…Tomēr bezdelīgas, kuras tā bažījās par savu mazuļu dzīvību, nespēja pasargāt pašas sevi no briesmām, kas tām uzglūnēja laukos un mežos. Tēvu sagrāba savos nagos vanags, bet māte kļuva par mūsu rijīgā runča upuri.

Bezdelīdzēni tagad bija bāreņi. Izsalkuši tie tupēja savā

ligzdā un žēli čiepstēja.

Taču citas bezdelīgas nepameta bojā gājušo kaimiņu ģimeni likteņa varā. Ar apbrīnojamu siltumu tās uzņēmās aizbildniecību par mazuļiem. Aizgūdamās nesa viņiem barību un gandrīz vai neatkāpās no ligzdas, visu laiku kaut ko moži vidžinādamas, — droši vien mierināja un centās iepriecināt sērdienīšus.

Arī es cik spēdams pūlējos palidzēt bezdelīgām viņu rūpēs par mazajiem, kuri bija zaudējuši vecākus, un mani iepriecināja doma, ka varu ņemt dalību viņu lielajā, labajā darbā.

Kaimiņu bezdelīgas paēdināja bāreņus un audzināja viņus. Ar neizsīkstošu pacietību mācīja viņus lidot un sagatavoja gaidāmajām smagajām dzīves cīņām.

bezdelīgas un klija

Zangas kreisajā krastā pie Erevānas izvietoti lauksaimniecības izstādes paviljoni. Tur mīt daudz bezdelīgu. Lieliem bariem tās šaudās apkārt, lidojot ķer kukaiņus un piepilda gaisu ar savu jauko vidžināšanu.

Vakar, kad bijām aizgājuši uz izstādi, pēkšņi no pretējā krasta dārziem atlidoja liela klija, sakampa nagos vienu putrliņu un pacēlās augstu gaisā.

Bezdelīgas pārbīlī paklīda uz visām pusēm, bet tai pašā mirklī atkal sapulcējās barā, aiztraucās paka] klijai un ielenca to kā melns mākonis.

Klija, smagnējs putns, lidoja lēni, bet bezdelīgas kā ašas bultas sašvīkāja debesis tai apkārt, uzbruka laupītājam, metās tam virsū, un putnu mākonis aizvien vairāk pieauga un sabiezēja.

Bezdelīgas ir maigi un vārīgi putniņi. Vai gan tās, kaut arī vesels bars, spēj dot cik necik jūtamu triecienu tik lielam un stipram plēsoņam kā klijai? Bet klija acīmredzot jutās pārsteigta un apmulsa.

Tā mēģināja aizlidot uz dārziem un paslēpties kokos, taču bezdelīgas piespieda to atgriezties. Gribēja izlauzties no bezdelīgu ielenkuma, uzlidot augstāk, taču bezdelīgas nejāva …

Kāpēc gan klija tik padevīgi tām pakļaujas, pagriežas tā, kā liek bezdelīgas, un lido tur, kur tās grib?.,.

Beigu beigās klija neizturēja un palaida laupījumu vajā. Bezdelīga nokrita zemē netālu no manis, pāris reižu plati atpleta knābīti un atstāja šo pasauli.

Taču laupītāju tas nepaglāba. Beigtā putniņa draudzenes no jauna panāca viņu tajā brīdī, kad klija gribēja pārlidot pāri upei, ats^'ieza viņu atpakaļ, un nevienādā cīņa sākās no jauna.

Klija izmisīgi atvairījās. Cirta ar spēcīgajiem spārniem un līko knābi gan pa labi, gan pa kreisi, lidojot apgriezās uz muguras un pacēla pretī asos nagus. Ašās un izveicīgās bezdelīgas veikli izvairījās. No laukiem, dārziem un ciemiem tām palīgā steidzās draudzenes. Kur gan radās tik daudz bezdelīgu?

Nu jau kliju ietina nevis mākonis, bet blīvs kamols, un nebija iespējams saredzēt, kas notiek tā iekšienē.

Bet tad bezdelīgas izklīda. Kamols attinās, un klija, spārnus izpletuši, pavēzēja tos gluži kā avāriju cietusi lidmašīna un pa spirāli noplanēja izstādes teritorijā netālu no vārtiem.

Kas bija noticis? Kāpēc bezdelīgas lika savam naidniekam mieru un tagad, kad tas bezspēkā gulēja zemē, vairs tam neuzbruka?

Piegāju pie klijas. Tā nelidoja prom, nepakustējās un izskatījās ļoti savāda. Pieliecos pie putna un sapratu — plēsoņa vairs neko neredzēja — bezdelīgas bija izknābušas tam acis …

PAIPALINAS

Kad, saposies uz mežu, jau sēdēju zirgam mugurā, mana mazā meitiņa jautāja:

—  Tēt, vai tu atvedīsi man putniņus?

—  Atvedīšu, bērniņ. Ja noķeršu, noteikti atvedīšu, — apsolīju un devos prom.

Jāju pa mežu un domāju: «Derētu atrast ligzdu, pārvestu meitai putnēnu …»

Izkļuvu uz kādas krūmiem apaugušas pļaviņas. Tādos brikšņos parasti vij ligzdas sīkie putniņi. Jāpaskatās.

Tiklīdz gribēju nokāpt no zirga, tam pie pašām kājām pacēlās spārnos paipala, taču neaizlidoja, bet turpat netālu notupās.

Izlēcu no segliem, paspēru pāris soļu un pastiepu roku uz paipalas pusi, taču putns paspurdza. atkal dažus metrus tālāk no manis.

«Laikam būs savainojusi spārnu,» es nodomāju. «Noķeršu, nekur jau neaizbēgs …»

Uzmanīgi virzījos putniņam pakal, bet tas nedevās rokās un pamazām — gan paceldamies, gan nolaizdamies — veda mani arvien tālāk prom no zirga. Redzu, ka spārniņi tam veseli. Kad lido, jūtu, ka putnam nekas nekaiš. Kāpēc gan tas nelaižas prom? Uz kurieni tas vilina mani? …

Tajā brīdī izdzirdēju, ka mans zirgs nemierīgi iezviedzas. Paskatījos atpakaļ — tas negānās, bet stāv un purina galvu, it kā būtu ko zemē ieraudzījis. «Tur kaut kam jābūt,» man iešāvās prātā.

Gāju pie zirga. Bet man aiz muguras pēkšņi atskan pīkstiens un spārnu vēdas. Ik pa brīdim paceldamās spārnos, mani cenšas panākt… paipala. Es sapratu — te ir viņas ligzda, viņas mazuļi.

Patiešām — zirgam gluži pie purna zālē kūņojas mazi, pelēki, pūkaini kamoliņi, ne lielāki par riekstu. Blakus — bedrītē, kas rūpīgi izklāta ar sūnām un dūnām, — olu čaumalas. Acīmredzot nupat izšķīlušies …

Pieliecos un citu pēc cita ielasīju cepurē trīspadsmit mazus paipalēnus. «Nu gan mans meitēns priecāsies,» līksmi nodomāju.

Bet tad pēkšņi vēlreiz sev pie kājām izdzirdēju trīsuļojam spārnus un žēlu, lūdzošu pīkstienu. Bezpalīdzīgām, smalkām balstiņām manā cepurē atsaucās pūkainās bumbiņas …

Tūlīt pat iztukšoju cepuri. Saudzīgi saliku paipalēnus atpakaļ ligzdiņā un jāju prom.

Vakarā izstāstīju meitai par atradumu. Cik paipalēnu bija, cik tie maziņi, pūkaini, mīlīgi…

—  Tēt, kāpēc tad tu man viņus neatvedi? — meitiņa pārmetoši jautāja. Viņas balsī skanēja asaras.

—   Es jau gribēju atvest, — atbildēju, — bet viņu māmiņa neļāva.

—■ Jā, ja tu būtu paņēmis putniņus, viņu māmiņa raudātu, — bērns tūlīt nomierinājās, un viņa actiņās, kas bija vēl valgas no asarām, atmirdzēja labs, priecīgs smaids.

ZVIRBUĻI

Augstu gaisā sāka dārdēt pērkons, un dobja atbalss aizvēlās pa Lori aizu.

Vecais Karahača kalns nodrebēja.

Cahkavanas kolhoznieki iepriecināti pacēla acis uz melnajiem mākoņiem klātajām debesim. Pirmais lietus, pirmais pavasara lietusl…

Negaiss tuvojās, un drīz vien Lalvara meži aizsedzās ar plīvuru. Lietus sāka gāzt kā ar spaiņiem, tas bija tik spēcīgs, ka visi tūdaļ saprata: tā ir pavasara pēdējā cīņa ar aizejošo ziemu.

Patiešām — tiklīdz lietus pārstāja un saule atkal uzsmaidīja nomazgātajai un sakoptajai pasaulei, nedz Lori plakankalnē, nedz Lalvara nogāzēs no sniega vairs nebija ne miņas.

No kalniem čalodami, putodami drāzās strauti, mežos no pērnā rudens lapu klāja spraucās laukā nātru galviņas.

Kolhoznieki izlaida no kūtīm svaigā gaisā lopiņus. Govis ņēma saules vannas, pagriezdamas pret siltajiem stariem te sānus, te muguras. Astes gaisā saslējuši, priecīgi bizoja telēni, draiskulīgie vērsēni badījās un spērās. Pie staļļiem nepacietīgi kārpīja zemi un skaļi zviedza zirgi.

Cahkavanas kolhoza lopkopības ferma atradās starp divām upītēm. Pavasara ūdeņos tās pārplūda un kļuva duļķainas. \

Nupat biju nonācis no kalniem un priecājos par Lori krāšņajām dabas ainavām.

Tieši man pretī aiz jaunajām, gaišajām fermas kūtīm un skābbarības torņiem pacēlās milzīgas kolhoza siena kaudzes.

Brigadieri saņēma sienu. Vecais sargs ar vienstobreni rokā vērīgi aplūkoja stirpas un uzsauca strādniekiem, kas nesa prom sienu:

—  Ei, puis, ei! Ja tu kaut zāles stiebriņu nometīsi, nedomā izsprukt no maniem nagiem!

Viņš pieliecas, paceļ no zemes siena kumšķīti un kliedz uz brigadieri:

—  Mēs tak dzīvojam kalnos! Kazi rīt atkal uzsnigs sniegs — kur tad jūs rausiet sienu? …

—  Tas ir mūsu sargs, mednieks Avaks, — viens no kolhozniekiem man saka.

Pieeju tuvāk, sasveicinos. Večukam ir pinkainas uzacis, kuplas ūsas, apajīgi, veselīgi vaigi.

—       Tēvoci Avak, — uzrunāju viņu, — es tā skatos, ka tu dikti glabā lopiņiem barību, ne zāles stiebriņu neaizlaid postā.

—   Ek, vai te ko var nosargāti Pavei, kā putni čiepj

sienu.

Tiesa gan — kā melns mākonis bija salaidušies zvirbuļi un stiepa prom sienu.

—       Vai nu tik ļauni ir, daudz jau neaiznesīs? — pasmaidījis jautāju.

—        Kas vēl nebūs! Padomā pats — mums fermā ir tūkstošiem putnu! Pavasaris — jāiekārto māja, jāvij ligzda. Mums pažobelēs ir tūkstošiem ligzdu, parēķini vien, cik tur siena nevajag!

—        Ko tad tu gaidi? — es jokoju. — Būtu ņēmis šauteni un paretinājis.

Vecais vīrs greizi pablenza no savu kuplo uzacu apakšas. Sadusmojies neteica ne vārda.

—       Nē, patiesi, — es turpināju, — tu kļūsti nikns, ja cilvēki nomet pāris salmiņu, kāpēc gan tu ļauj zvirbuļiem izvazāt kolhoza mantu? Būtu ņēmis un uzbēris šiem piparus.

—   Vai tev prāts! Lai es pret viņiem paceltu roku!

Pūlējos saglabāt nopietnību.

—   Kāpēc gan ne?

—       Putni ir mūsu kolhoza draugi. Kā tad viņus drīkst iznīcināt! Kaut vai šīs te siena gubas: tie jau bija zvirbuļi, kas paglāba daļu mūsu siena no tārpiem un visādām vabolēm. Un cik daudz laba tic darījuši mūsu laukiem un dārziem! Pacelt roku pret zvirbuļiem!

Sargs apklusa, piebāza pīpi ar tabaku un tad atkal ierunājās — itin kā pats ar sevi:

—       Nē, mednieks Avaks tādu nekrietnību nedarīs. Lai ņem, kas viņiem uz izstrādes dienām pienākas. Lai ņem, vij ligzdas, perē bērniņus… Viņi ir mūsu draugi…

Kamēr mēs tā sarunājāmies, zvirbuļi palēkdamies vien nesa prom sienu.

—   Kur viņi to stiepj? Uz lauku, uz mežu?

—   Nē, uz žāvētavu, zem jumta.

—  Vai tad viņi mežā nevij ligzdas?

—       Nē, viņi dzīvo tepat fermā. Zem klajas debess viņiem ir tik daudz ienaidnieku! Gan vanagi, gan klijas, gan lapsas — kas tik neizposta šiem nabadziņiem ligzdas!

Ieroča jau viņiem nav, ar ko sevi aizstāvēt. Aiz tam visas cerības šie liek uz cilvēkiem. Re nu, tāpēc mežā putnus neredz, visi zem jumta pie cilvēkiem. Nāc, es tev parādīšu viņu perēkļus.

Vecais vīrs aizveda mani uz šķūni, kurā žāvējās tabaka. Tas nebija tālu no siena stirpām.

Milzum daudz zvirbuļu, katrs ar zāles stiebriņu knābī, lidoja iekšā šķūnī un, atstājuši savu nešļavu kaut kur pažobelē, steidzās atpakaļ uz siena stirpām.

Rosīga darba pilna bija šī saulainā diena, tuvā pa« vasara diena.

—   Paveries uz tur to zvirbuli! — Večuks norādīja ar pirkstu. — Paveries, kādus pekstiņus šis taisa!

Pacēlu galvu uz augšu.

Zem jumta uz sijas tupēja zvirbulis un skatījās uz mums. Knābī viņš turēja nelielu siena kumšķīti.

Netālu pie jumta spāres rēgojās sprauga — tur laikam bija putniņa ligzda.

—   Nu, — es teicu, — redzu, kur tup zvirbulēns. Vai tas ir kas īpašs?

—   Skaties labi uzmanīgi… Pavēro tā ilgāk, — vecais vīrs čukstēja.

Labu laiku nepakustēdamies raudzījāmies uz zvirbuli. Apbrīnojami — tup, knābī zāles stiebriņi, nemierīgi mīņājas no vienas kājiņas uz otru un nenolaiž no mums acu. Kāpēc viņš nenes sienu uz savu ligzdu? Ko viņš gaida?…

Zvirbulis bija varen noraizējies. Acīmredzot mazajai ra- dībiņai laiks bija ļoti dārgs. Jāsteidzas. Droši vien viņš gribēja atkal lidot pēc sava celtniecības materiāla. Bet ko tad viņš prāto?

—   Gaida, lai mēs aizejam, — vecais sargs teica. — Bet mēs vēl drusciņ pakavēsimies, pavērosim, ko šis izdomās.

Redzēdams, ka neejam prom, bet dārgais laiks aizrit velti (ātrāk jāsteidz savīt ligzdu savai nākamajai ģimenei un jāsāk dēt oliņas), zvirbulis nolika sienu uz sijas un izlidoja no žāvētavas.

Gribēju jau pagriezties un iet laukā, taču vecais vīrs mani aiz piedurknes aizturēja.

—   Pagaidi. Paskatīsimies, kas…

Viņš nepaguva pateikt, jo mūsu zvirbulis jau ielidoja atkal šķūnī un apsēdās uz sijas. Pamanījis, ka mēs vēl neesam aizgājuši, zvirbulis nolika savu kārtējo «baļķēnu» blakus iepriekš atnestajam un aizspurdza pēc nākamā.

Tagad viņš lidoja bez pārtraukumiem, laikam nospriedis, ka nav jēgas gaidīt, kad mēs aiziesim, ka laiks ir dārgāks. Atnesa stiebriņu, nolika blakus citiem un steidzās pakaļ jaunam.

Tad sargs man teica:

—   Bet tagad nobēgsimies.

Izgājām no šķūņa un, paslēpušies aiz vārtiem, pie- plakām pie dēļu spraugas.

Zvirbulis atlidoja, paskatījās un, redzēdams, ka svešu nav, virs sijas saliktos zāles stiebriņus citu pēc cita steigšus nesa uz caurumu jumtā, kuru mēs jau sen bijām pamanījuši. Putniņš strādāja bez atpūtas, taču visu laiku ik pa brīdim apstājās un satraukti pagrozīja galvu gan uz vienu, gan otru pusi.

Aizvācis pēdigi visus «baļķēnus» uz ligzdu, zvirbulis pietupies mirkli atvilka elpu, vēlreiz pameta acis gan pa labi, gan pa kreisi un lejup — vai kāds nav redzējis? — un atkal izlidoja no šķūņa.

Vecais mednieks plati pasmaidīja, un grumbas viņa sejā izlīdzinājās.

—   Vai tu saprati? — viņš jautāja. — Arī šai te mazajai radībiņai ir savs noslēpums: negrib, ka svešs ieraudzītu viņa ligzdu. Vēl nav ne apgādajies ar ģimeni, bet jau domā par saviem nākamajiem bērniņiem, raizējas par viņu dzīvi… Un tu vēl saki — nošauj! Kā ta es varu viņu nošaut?…

Vecais vīrs jautājoši palūkojās uz mani no savu biezo uzacu apakšas. Viņa vēja aprautajā sejā un mierīgajās acīs staroja labsirdīgs, silts smaids.

VASARAS NAKTI

Vasaras sākumā naktis bija tik siltas, ka gulēju pagalmā zem lielās bumbieres. Kokā mitinājās zvirbuļu saime. Ar interesi vēroju, kā mazie putnēni, izdzirdējuši tēva vai mātes balsi, pabāza no ligzdas galviņas un čiepstēdami plātīja mutes, gaidīdami gardu kumosiņu.

Tas bija labs gads, rāms, bez vētrām, bez krusām. Barības bija daudz, un zvirbulis ar zvirbuļiem priecājās par savas ģimenes laimi.

Tomēr reiz viņus piemeklēja lielas bēdas.

Pievakarē sākās vētra. Pār mūsu ciemu aizdrāzās viesulis, izgāzdams ar visām saknēm vairākus kokus un vienai mājai noraudams jumtu. Bumbiere mūsu pagalmā nolieca vētrā galotni un vaidēja aiz sāpēm. Zvirbuļi pārbijušies skatījās., kā lokās zari, pie kuriem bija pielipināta viņu ligzda. Tajā bezpalīdzīgi čiepstēja viņu mazuļi.

Kad vētra pierima, ieraudzīju, ka zvirbuļu ligzda ir stipri sašķiebusies. Putnēni varēja kuru "katru brīdi no tās izkrist.

Zvirbuliene nosēdās uz zara un pūlējās ar knābi ievilkt bērniņus dziļāk ligzdā. Palīgā nāca arī pats zvirbulis. Pa abiem viņi satvēra ar knābjiem ligzdas malu un pamēģināja pacelt to uz augšu un iztaisnot. Taču blakus esošais zars traucēja. Zvirbuļi ar savu vārgo spēcinu nespēja tikt galā.

Atnesu no mājām būri, kuru biju sasitis no dēlīšiem, un uzrāpos kokā, lai to tur piestiprinātu un pārceltu putnēnus būrītī. Taču zvirbuļi, iedomājušies, ka viņu ģimenei draud briesmas, sagaidīja mani ar griezīgu spiegšanu. Apjucis nokāpu no koka, atlaidos uz tahtas un sāku gaidīt, kas būs tālāk, ko izdomās mazās radibiņas, lai izglābtu putnēnus.

Pār ciemu nolaidās kluss vakars. Pāri kalnam pārrāpās apaļš mēness. Brīžiem viegli iečivinādamies, miegā laidās putni. Negulēja vienīgi bumbieres iemītnieki. Viņi tāpat aizvien vēl sēdēja uz zara un, turēdami ar knābjiem ligzdu, centās to pasargāt, lai nenokristu.

Vērodams paguru un aizsnaudos, taču drīz vien mani pamodināja zvirbuļu sacelts troksnis. Man pie sejas pieskārās kaut kas mīksts un silts un sāka spurināties uz mana spilvena.

Apjucis pietrūkos no guļvietas un ieraudzīju, ka viens putnēns uzkritis uz mana segas pārvalka un virs mums satraukti lidinās zvirbulis ar zvirbulieni.

Piestiprināju pie koka no dēlīšiem pagatavoto būri un ieliku tajā zvirbulēnu, kurš bija nokritis manā guļvietā. Vecāki sākumā sacēla lielu brēku, taču, redzēdami, ka viņu mazulis ir drošībā, nomierinājās un steidzās uz savu ligzdu sargāt pārējos.

Tagad aizmigu ciešā miegā. Sapnī redzēju, ka virs manas galvas bumbierē salidojuši neskaitāmi zvirbuļu bari un sacēluši milzīgu traci. Pamodos. Ausa gaisma. Izrādījās, ka patiešām mūsu pagalmā sapulcējies bars zvirbuļu un visi ar kaut ko varen nodarbināti.

Pirmsausmas mijkrēslī ieraudzīju, ka zvirbuļi būvē jaunu ligzdu savam nelaimes piemeklētajam kaimiņam.

Viena daļa putniņu nesa_ zāles stiebriņus no siena kaudzes, kas bija sakrauta uz mūsu jumta, otra vāca smalkus zariņus, mīkstas spalviņas un vilnas skumšķīšus. Zvirbuļu meistari vija ligzdu, bet zvirbulis ar zvirbulieni sēdēja uz zara, ar visu ķermeni atbalstīdami ligzdu, kas kuru katru brīdi varēja nokrist.

Izjuzdams sirdī siltumu, atkal iemigu.

Kad, saulei lecot, pamodos, zvirbuļu sestdienas talka tuvojās beigām. Nedaudz zemāk par veco ligzdu uz cita zara jau bija novīta jauna — labāk pasargāta no vēja.

Kad zvirbuļu meistars bija ielicis ligzdā pēdējos mīkstos vilnas pavedieniņus un dūnas, viņš tā īpaši iečivinā- jās un pārlidoja uz veco ligzdu. Tad zvirbuļu tēvs un zvirbuliene paņēma ar knābjiem vienu no mazuļiem aiz spārniņiem un pārvietoja viņu jaunajā ligzdā. Zvirbuļi —> celtnieki — lidoja viņiem pakaļ.

Tā citu pēc cita vecāki pārnesa uz jauno ligzdu visus putnēnus, arī pēdējo — no mana būrīša.

Kad jurģi bija beigušies, zvirbuļu tēvs un zvirbuliene, griezdamies pie saviem labajiem kaimiņiem, kaut ko no- čiepstēja un pieskārās ar saviem knābīšiem pie viņu knābīšiem: acīmredzot pateicās, bet kaimiņi savukārt apsveica viņus ar jauno mājokli un, novēlēdami visu to labāko, atgriezās katrs savā ligzdā. Iepriecināts vēlreiz laidos snaudā un iemigdams vel ilgi dzirdēju izglābto zvirbu- līšu laimīgo, mierīgo čivināšanu …

DZĒRVJU SARGS

No dienvidiem uz ziemeļiem, uz aukstajām zemēm, savu līksmo vēstnieku — bezdelīgu un dzērvju, īrisu un snieg- pulkstenīšu, silto, visu pasauli atjaunojošo saules staru pavadīts, nāca pavasaris.

No Indijas okeāna krastiem pāri Irānai pavāsaris bija atnācis arī pie mums.

Vispirms tas sasniedza Araksas ieleju un, iztraucējis Ararata līdzenuma ziemas miegu, palēnām devās uzbrukumā kalniem.

Aizlidojušas līdz Siraku stepei, pavasara pavadones un vēstneses dzērves nogriezās uz Karabača kalnu grēdām. Te vēl bija auksts un blāvo miglu kapāja sausas sniega pārslas.

No siltajām zemēm atlidojušās dzērves satraukumā sāka steigties. Ātrāk bija jātiek garām Džadžura kalnam, jāšķērso Lori aiza, jānokļūst'līdz Gruzijai un jānolaižas viesmīlīgajā, siltajā un barības pārpilnajā Melnās jūras krastā. Taču no Karahača uz Širaku stepi sāka pūst neciešami ledains vējš. Dzērvēm apledoja miklie spārni, un viņu barvede satraukti iekliedzās, apmeta loku un, atgriezusi visu dzērvju kāsi atpakaļ, nolaidās uz neliela paugura Ahurjanas upes krastā.

Sis uzkalns bija pakļauts visiem vējiem, un putni aiz aukstuma drebēja. Aizā zem klintīm gan būtu silti — tur jau bija paslēpies atnākušais pavasaris.

Dažas jaunas un nepieredzējušas dzērves, spārnus izpletušas, gribēja nolidot lejā aizā, rast patvērumu tur no vētras, sasildīties, taču vecā dzērve ar draudīgiem kliedzieniem piespieda tās atgriezties.

Barvede zināja, cik bīstami ir aizā: no tās nav redzama apkārtne, nepamanīts var pienākt mednieks un apšaut putnus; klinšu aizās, zobus un nagus uzasinājuši, slēpjas vilki un lapsas, ērgļi un grifi nolūko laupījumu.

Tāpēc veca pieredzējusi barvede nekad neapmetīsies ar dzērvju pulku aizā, vienmēr darīs to uz pakalna, kur parredzama visa apkārtne. Bet, ja uz paugura vai netālu no tā ir kādas drupas, krūmi vai akmeņi, kur var paslēpties ienaidnieks, barvede neļaus dzērvēm apmesties arī uz tā. Tūlīt dos pavēli sekot un aizvedīs putnus drošībā.

Arī šoreiz barvedes izvēlētajā vietā briesmas nedraudēja. Dzērves piespiedās cita pie citas, paslēpa galvas zem spārna un iegrima snaudā. Bet viena no viņām, paklausot barvedes pavēlei, nostājās paugura galā uz plakana akmens un, kaklu izstiepusi, uzmanīgi novēroja kalnus.

Putns zināja, ka dzērves mierīgi guļ, jo tic tam, un, kaut arī ļoti noguris, modri sargāja baru.

Plosījās sniegavētra, un dzērve bija nosalusi gluži stīva, taču necentās sasildīties, nerāvās čokurā, nesakļāva spalvas. Tad putns kļūtu mazs un nevarētu saredzēt, kas notiek apkārt. Visu laiku stāvēja izstiepusies, jo tā vajadzēja.

Tomēr nogurums, briesmīgs nogurums bija pārņēmis putnu. Cik milzīgi garš ceļš bija šodien veikts! Spārni kā salauzti, muskuļi smeldz — lidojuma laikā tie bija tik ļoti saspringti.

Un dzērve pamazām sarāvās kamoliņā un sāka snaust: tā bija labāk, tā bija siltāk. Vējš vairs neķērās pie kauliem, nepūta cauri spalvām… Kaut Jautu tai mazliet, pavisam nedaudz, vienu mirklīti pagulēt… Cik salds ir miegs pēc tāla ceļa!

Dzērve snauda, un sapnī tai rādījās karstie un baribas pārpilnie dienvidu purvi.

Spēcīgs sitiens pa galvu viņu pamodināja. Dzērve uztrūkās no miega un ieraudzīja savā priekšā barvedi. Vecā putna acīs dega naids.

Dzērve žēli iekliedzās un izslējās. Barvede, kaut ko dusmīgi purpinādama, nokāpa lejā no kalna gala un iejuka starp citām dzērvēm.

Atkal iestājās klusums. Dzērves mierīgi gulēja. Vienmuļi, iemidzinoši čaloja upes ūdens, un miegs — uzmācīgs, nepārvarams miegs kā saldās važās iekala putnu.

Kaut kāds troksnis lika dzērvei satrūkties. Ak tavu postu! Tātad atkal aizmigusi… Kas notiktu, ja slepus būtu pielavījies mednieks? Vai arī kāds rāpus pielīdis pie paugura pakājes… Kāda briesmīga nelaime būtu piemeklējusi baru! Cik bezrūpīgas bijušas dzērves, uzticēdamas savu dzīvību tik nedrošam sargam!

Un tomēr miegs viņu uzveic. Tas pārņem nabaga putnu, un sargam vairs nav spēka tam pretoties…

Uz mirkli atvērusi acis, dzērve ieraudzīja mierīgi snaudošo baru, kas bija pārliecināts par viņas modrību, un viņu pārņēma šausmas. Ko iesākt?

tajā brīdī dzērve atcerējās savu veco māti. Atcerējās, kā viņa bija sargājusi biedrus, kā caur tūkstoš pārbaudījumiem bija tos neskartus atvedusi no okeāna krastiem. Tāpat kā viņa, arī māte bija stāvējusi sardzē… Kā viņa varēja? … Ak, paņēmiens ir rokā, mātes paņēmiens … Arī viņa rīkosies tapat, kā rīkojās viņas māte, gudrā māte.

Dzērve nostājās uz vienas kājas, bet otru, augstu pacēlusi, piespieda sev klāt, ieņēmusi starp kājas pirkstiem akmeni — tik lielu kā vistas ola.

Miegs bija stiprs, tas atkal uzveica dzērvi. Pirksti atlaidās, olis izkrita un noblīkšķēja, atsities pret plakano akmeni zem putna kājām. No šīs skaņas dzerve tūlīt pamodās un atkal pacēla oli. Miegs vairs nebija briesmīgs. Dzērve tam vairs nepretojās. Taču katru reizi, kad viņa iemiga, pirksti atlaidās, akmens izkrita, noskanēja, un šī skaņa pamodināja dzērvi. Putns satrūkās, izslējās, vērīgi

pārlūkoja apkārtni un atkal sāka snaust, saspiezdams glābēj u akmeni. Un reiz, kad akmens krizdams nobūkšķēja, dzērve pamodusies ieraudzīja svešu ēnu, kas pazibēja starp akmeņiem.

Putns satraukumā iekliedzās, un, iekams cilvēks paguva notēmēt savu nāvi nesošo ieroci, dzērvju bars pacēlās spārnos un izzuda pirmsausmas dūmakā.

IZZUDUŠAIS TUKSNESIS

Pa ceļam no Erevānas uz Aštaraku agrāk gandrīz līdz pašai Kasahas upei aizstiepās plašs, tukšs un izdedzis, zvirgzdains, gravām izvagots līdzenums.

Sajā pustuksnesīgajā apkaimē gandrīz nemaz nebija ne avotu, ne strautu. Vienīgi pavasari, kad kusa sniegs, ūdens gravās saplūda daudzās bedrītēs. Arī rudenī, lietavu laikā, te sakrājās valgums. Šādās dienās pie dobēm ar ūdeni kā melns mākonis salidoja putni. Tad nu medniekiem bija zaļa dzīve — nevarēja ne izvēlēties, pie kuras ieplakas ierīkot slēpni.

Atceros kādu rudeni, kad biju tā ielīdis nelielā, no akmeņiem sakrautā paslēptuvē. Ap astoņiem no rīta uz tās bedrītes malas, ko biju izvēlējies, parādījās pelēka irbe ar visu savu prāvo pēcnācēju saimi. Ieņēmusi knābī ūdeni, viņa to norija, paceldama galvu gaisā. Mātes piemēram sekoja jaunās irbites. Arī viņas paņēma knābīšos ūdeni un norija, atmetušas galviņas.

Putni tik atklāti, nejuzdami briesmas, dzēra ūdeni un Irbju māte tik gādīgi klukstēja, pulcinādama tos sev apkārt, ka es, šīs ainas saviļņots, pat nepieskāros ierocim. Elpu aizturējis, priecājos par putniem, pavisam aizmirsis, kāpēc esmu šurp atnācis …

Irbes, remdējušas slāpes, gāzelēdamās aizgāja un nozuda starp akmeņiem.

Bet tūlīt pēc irbēm pie ūdens atlīda čūska — briesmīgā ' gjurza.

Arī tā padzērās un paslēpās netālu starp akmeņiem, bet es to redzēju. Čūska gaidīja, kad pie bedres atlidos putni, lai varētu negaidīti uzbrukt.

Izšaut uz viņu? Nē, tad droši vien putnus te šodien vairs nav cerību sagaidīt, būšu sevi atklājis.

Kā rīkoties? Taču es nepaguvu neko izdomāt, jo atlidoja divi baloži un notupās pie bedrītes ar ūdeni.

Spraugā starp akmeņiem parādījās čūskas galva. Tai pašā mirklī arī es izlīdu no savas paslēptuves un iesaucos:

—  Tiš, tišl

Baloži izbiedēti pacēlās spārnos, bet čūska ļauni paskatījās uz mani. Kā lai viņa nedusmotos: atņēmu gardas brokastis!

Metu čūskai ar akmeni. Tā pārskaitusies iešņācās un ielīda atpakaļ spraugā.

Pagāja kāds brītiņš. Gaisā nošvīkstēja spārni, un nolaidās irbju bars. Vai jūs domājat, ka pie ūdens? Nē, irbēm ir pieredze, tās zina, ka pie ūdens vienmēr slēpjas ienaidnieks. Putni nolaidās augšā uz gravas nogāzes. Nosēdās un uz mirkli gluži ka pārakmeņojušies sastinga. Tad, it kā būtu izdzirdējuši pavēli, izstiepa kaklus, vērīgi palūkojās apkārt un, nemanījuši neko aizdomīgu, nonāca pie ūdens …

Lūdzu, medības var sākties! Es paņēmu rokā šauteni…

Kopš tā laika pagājuši gadi. Ilgi nebiju bijis šajā apkaimē medībās. Nemaz nevilināja arī. Man vairs nepatika, jo šķita nežēlīgi šaut putnus, kas atlidojuši padzerties.

Laikam arī nebūtu te nekad nokļuvis, ja kāds draugs mani nelūgtu paņemt viņu līdzi medībās, «lai nebūtu tālu un tās būtu vieglas».

«Vieglas» medības… Vai mūsu pusē tādu maz vairs ir? Šķiet, lielo ceļu tuvumā viss ir izšauts. Tik daudz mašīnu, tik daudz cilvēku ar ieročiem …

—   Lai notiek, brauksim ar, — es teicu, atcerējies gravas.

Iesēdāmies pobedā un pa asfaltētu šoseju aizbraucām uz Aštaraku.

Es vairs nepazinu agrāko akmeņaino tuksnesi. No šosejas pa labi un pa kreisi — labiekārtoti ciemati, vīnogu lauki, firziķu dārzi. Zaļš paklājs sedza bijušo tuksnesi, noslēpdams tā senseno kailumu.

Tad mēs sasniedzām gravas. Te vēl nezaļoja dārzi, un gravas pagaidām bija nemīlīgas un kailas. Tās pašas vecās šķembu klātās nogāzes, tās pašas bedres ar ūdeni. Pat mūsu akmeņu krāvumi — paslēptuves, no kurām pirms gadiem piecpadsmit bijām šāvuši, — stāv, kā stāvējuši, ja nu vienīgi šur tur nedaudz nogruvuši.

Aiz viena tāda akmeņu krāvuma nosēdināju savu draugu, bet pats apmetos netālu aiz cita.

Laiks skrēja, taču irbju kā nebija, tā nebija. Kas gan noticis? Varbūt slāpju nomocītie putni mainījuši paradumu atnākt pie ūdens ap astoņiem deviņiem no rīta? Vai arī nez kāpēc te izzudušas irbes un šogad vispār šeit nebūs?

Nē, dzirdu gaisā pārlidojam viņu barus, dzirdu pazīstamās skaņas: «Curr, čurr, čurr …»

Mūsu pacietībai pienāca gals, mēs pametām slēptuvi un nogājām lejā gravā. Smiltīs pie ūdens bedrītēm — nevienas putnu pēdas. Nav redzamas arī čūskas sliedes. Jā, kāpēc gan šeit nāktu čūskas, ja nav putnu, nav medības? «Vieglās» medības …

Izgājām laukā no gravas.

Kas te tomēr par vainu? Irbes taču lido, viņu «čurr, čurr» vienā laidā skan mums virs galvas. Kāpēc gan viņas pārlaižas pāri gravai, kāpēc nenosēžas? Mīkla…

Pavadīdami ar skatieniem irbju baru, mēs pēkšņi pamanījām uz pelēkā tuksneša fona garu, za]u joslu un ūdeni, kaut kādu man nezināmu ūdeni, kas vizuļoja saulē. Tas bija jauns kanāls. Gluži kā pasaku' pūķis, tas paslēpa savu galvu Zangas aizā, bet asti aizstiepa pa visu tuksnesi.

Tad re, kur tagad putni remdē slāpes! Kam viņiem vairs duļķainās, sastāvējušās peļķes gravā, ja tik tuvu tek dzidrs, svaigs, garšīgs Zangas ūdens!

Mūsu medības nebija veiksmīgas, taču es biju apmierināts. Un mans draugs arī. Mēs atgriezāmies mājup priecīgi un jautri.

NAKTIS PIE UGUNSKURA

ATRIEBĪBA

1

Kurš gan Alageza dienvidu nogāzē izkaisītajos ciematiņos nepazina Davotu! Mednieks, kurds pēc tautibas, varens kā ozols, ar asu ērgļa skatienu, līdzīgs vecam lauvam, ar milzīgu galvu un spēkavīra krūtīm.

Puse gadsimta aizritējusi, kopš viņš bija atbēdzis šurp no Turcijas kalna Artosa atzarojuma, pie Ararata pakājes izlavījies cauri kazaku robežapsardzības postenim un apmeties vienā no kalnu ciematiņiem.

Bija iegājies tāds paradums: ja uz šo pusi kāds nāca medībās, tam noteikti bija jāieiet Davota inājās, jādalās ar viņu maizes riecienā un jālūdz padotus, kurp doties un kā rīkoties, lai neatgrieztos ar tukšām rokām. Bet pēc medībām tā pati paraža noteica, ka jāpaliek sērst pie Davota, jāpārnakšņo zem viņa jumta un jāklausās viņa stāsti par sen pagājušām dienām.

Vecā mednieka slava bija atnākusi arī līdz mūsu tālajai Kazahai, un man ļoti gribējās viņu apraudzīt un paklausīties viņa stāstos.

Reiz, kad ar savu biedru, apkrāvušies ar medījumiem, atgriezāmies mājup, cerēdami Karaburunas stacijā iekāpt vilcienā, sacēlās sniegavētra. Debess satumsa un saplūda kopā ar zemi, putenis aizvilka visas takas ar sniegu, un vilki izlīda no saviem midzeņiem meklēt tādus nomaldījušos ceļiniekus kā mēs.

Sniegavētras dzīti, aizkļuvām līdz klinšu pakājē noslēptam ciematiņam un pieklauvējām pie pirmajām pamanītajām namdurvīm. Saimnieks aicināja mūs iekšā, taču jau uz sliekšņa, ieraudzījis man pie jostas piekārto zaķi, apstājās.

—   Vai mednieki? — viņš jautāja un, atbildi nesagaidījis, teica. — Nāciet man līdzi.

Viņš aizveda mūs uz pašu ciema nomali, kur stāvēja viena pati veca būda. Priekšiņā mūs varen nikni sagaidīja vilku suņi. Grasījāmies jau atvairīties no tiem ar šauteņu laidēm, bet tajā brīdī pavērās durvis un parā« dijās vecs vīrs ar biezām, sirmām uzacīm grumbu izvagotajā sejā, platām krūtīm un īsām kājām. Viņš apsauca suņus un lūdza mūs iekšā. Plašās istabas vidū, tuvāk pie pavarda, stāvēja senlaicīgs tēvutēvu kursi1 , bet ap to, iebāzušas kājas siltajā tonirā, sēdēja veca sirmgalve, divas vedeklas un trīs mazbērni, visi kurdu apģērbos, ar krellēm, sudraba monētām uz krūtīm un piedurknēm, bet dažiem arī ūz pieres.

—   Re nu, tēvoc, — sacīja mūsu pavadonis, — atvedu tev ciemiņus.

—   Ai, tūkstoš reižu novēlu jums veselību, man prieks, ka esat atnākuši, man prieks jūs redzēt. Jūtieties manā nabaga būdā kā mājās, visu savu mantību nolieku pie Jūsu kājām, — vecais vīrs sirsnīgi sacīja, pa austrumnieku paražai noliecās mūsu priekšā, sasveicinājās ar visiem, paspiežot roku, un aicināja sēsties ap kursi.

Vedeklas piecēlās un aizgāja istabas kaktā, atbrīvodamas mums savas vietas.

Vai gan pasaulē var būt lielāka svētlaime par vietiņu pie kursi janvāra spelgonī pēc atgriešanās no medībām, kad laukā plosās vētra un putina sniegu pa jerdiku2 un durvju spraugām.

Sasildījāmies, garastāvoklis uzlabojās, un mēs kļuvām pavisam jautri, kad viena no vedeklām uzklāja vakariņu galdu un nolika mums priekšā haurmu no jēra gaļas,

drupanu sieru, kādu gatavo kurdi, kaimaku un — pārsa- luša cilvēka sapni — slaveno zīdkoka ogu degvīnu.

—   Kazai kaza tuvāka nekā vesels bars aitu, — vecais vīrs teica, pabīdīdams man un manam ceļabiedram vislabākos gabalus, vislielākās glāzes.

—   Viņš jau pats ir mednieks, tāpēc jūs tā uzņem, — teica tas, kurš bija mūs atvedis.

—   Vai tik nebūsi mednieks Davots?! — es iesaucos, negaidītā priekā pielēkdams kājās.

Vecā vīra apdzisušais skatiens uz mirkli iedegās, taču tūlīt atkal guntiņa acīs noslāpa.

—   Nu kā ta, ka Davots. Droši vien esat dzirdējuši? …

Man bija neizsakāms prieks. Tiku tikām izrunājos ar

veco vīru un izlūdzos viņu kaut ko pastāstīt. Tovakar izdzirdējām daudz par kurdu dzīvi Turcijā un par kādu notikumu, kas mani it īpaši aizkustināja, apsolīju sirmgalvim to uzrakstīt, lai arī ļaudis uzzinātu. Tagad izpildu viņa vēlēšanos. Vienīgi žēl, ka nevaru attēlot stāstītāja izteiksmīgo kurdu valodu.

2

— Kad pienāk vasara, — mednieks Davots sāka stāstīt, — čāpoju ar saviem aitiešiem uz Alagezu. Uzkāpju šais brīnum jaukajos kalnos, apsēžos uz akmens pie avotiņa, klausos, kā tas murd, un sērīgi veros uz Masu. Atmiņā ataust kādreizējie uztraukumi, sirdi pārņem skumība. Piecdesmit gadu apritējis, kopš pametu šā kalna pakājē pulka man mīļu cilvēku. Vispirmāk iedomāju savu izredzēto — smuidru kā platānu. Viņu man atņēma Jusuf- beks — savam dēlam, bet es tad kādā tumšā naktī no- galēju puisieti un atbēgu uz šejieni. Iedomāju brīnum daiļās sarkanās Artosa kalna puķes un tādas pašas kā tās puķes daiļas, koši tērptas meitenes, kas pa vasaru bija atbraukušas no Diarbekiras, ar savu līksmību darīdamas jaunāku arī veco Artosa kalnu.

Atceros šo brīnum skaisto pusi, un skumjas pārņem manu sirdi. Bet tikai divi vien sērīgi tēli no tām aizse- najārn dienām nāk pa sapņiem mani apciemot un nedod man mieru. Viens no tiem ir manas iemīļotās tēls ar asaru pilnām acīm, otrs — tā nabaga lāčumāte, par kuru jums tūdaļ pastāstīšu, bet jūs tad lūkojiet to pavēstīt pasaulei.

Lai zina, ka medniekam ari ir sirds un dvēsele, ir siltas jūtas, kaut arī viņš allažiņ lej asinis. Lai ļaudis zina, ka mēmam dzīvniekam tāpat ir sirds, pie tam tūkstoš reižu labāka nekā tiem, kuri atņēma medniekam Davotam mīļoto un kuru dēļ viņš bija spiests pamest savu jauko, dzimto zemi.

Davots lēnā garā piebāza pīpi, saņēmās un, no jauna atmiņās atgriezies, turpināja:

— Jūs esat pilsētnieki, jums grūti mani saprast. Mēs, kurdi, pavadām savu mūžu kopā ar dzīvniekiem, pieķeramies viņiem ar visu sirdi, un iemīļotā suņa, avena, vērša nāvi pārdzīvojam gandrīz vai tāpat kā cilvēka nāvi. Viņi jau nāk pasaulē pie mums lietū un krusā, mēs viņus sasildām paši ar savām miesām, izauklējam kā bērnus, pieķeramies viņiem ar sirdi un dvēseli. Tālab jau es ar tādām skumjām runāju par klibo Pinkainīti, kuru kopu kā pats savu bērnu, izaudzēju un pieredzēju viņas lielo nelaimi.

Bet ir tāds teiciens — ja no paša sākuma nesāksi, pie skaidrības netikt.

Biju medībās Artosa kalnā. Tam pretī stāv Siphana kalns, bet otrā pusē plešas skaistais Vana ezers. Ilgi sēdēju uz Artosa nogāzes stāvās kraujas un, visu aizmirsis, priecājos par lepno Vana ezeru. Kalnam apkārt kā vizuļojoša sidraba josta plūda Semiramidas ūdeņi, nu jau trīs tūkstošus gadu barodama nogāzēs un ezera krastā ciematiņus, pļavas un tīrumus. Kad saule nogrima aiz kalna virsotnes, pamodos no sapņiem, ņēmu savu kramenīcu un devos klaiņāt pa klintīm, meklēdams lāci.

Sajās klintīs biju nogalējis pulka lāču. Nereti gadījās, ka lacis savukārt uzklupa man, nometa no kraujas un es ar mokām izspruku no viņa nagiem. Lāču paradumi man ir tikpat labi zināmi kā manu aitu un suņu ieražas. Es zinu, ka lācis ir tāds dzīvnieks, kam ir dziļas jūtas. Lāču māte sava lācēna dēļ ies caur uguni un ūdeni. Tomēr reiz sastapos arī ar bezsirdi māti, lai gan, taisnību sakot, drīzāk es pats biju nežēlīgs, jo izšāvu uz lāceni, kas mierīgi gulēja uz akmeņiem. Viņa pielēca kājās, neganti ierēcās, sāka spļaudīties un aiz niknuma, neko citu pa rokai nedabūjusi, saķēra savu mazuli un uzmeta to man tieši virsū.

Atjēdzies izšāvu satracinātajam zvēram taisni pierē — aprima gan. Lācēns vāļājās man pie kājām, kaukdams aiz sāpēm.

Ieliņu viņu sava apmetņa stērbelē un pārnesu mājās. Devām pienu — nepieskaras, devām maizi — tāpat ne. Tad uzticējām viņu sunim. Mums bija viens varen saprātīgs suns. Tas uzņēmās lācīša audzināšanu un izbaroja viņu kopā ar savu kucēnu.

Bērni bija bezgala iepriecināti. Tās bija laimīgas dienas. Lācēns, bērni un suns no rīta līdz vakaram kūleņoja pa pagalmu. Ja bērni uzrāpās riekstu kokā, lāčuks šiem pakaļ. Viņš bija tik nopinkājies, ka bērni viņu iesauca par Pinkainīti.

Augustā, kad ienācās augļi, lācēns gandrīz vai nemaz vairs nekāpa lejā no kokiem, augām dienām karājās zaros kā pērtiķēns un mielojās ar augļiem.

Reiz, kad šis bija nu makten aizrāvies, saskaitos un sapurināju koku (kaut man rokas nokalstu!); nabaga radībiņa nokrita no tā milzu koka pašas galotnes un salauza ķepu. Kādas vaimanas izcēlās visā mājā! Pārsēju viņam kājiņu, izstiepu taisnu, sadakterēju un iemīļoju lācēnu kā savu paša bērnu. Viņš tomēr palika klibs, un mājinieki viņu tagad sāka saukt par klibo Pinkainīti. Vēlā rudenī Pin- kainīle jau bija krietna vērsēna augumā. Jautrības brīžos viņa uzmeta savu audžumāti kuci sev uz muguras un, kā jau lācis gāzelēdamies no vieniem sāniem uz otriem, nēsāja to — taisīja jokus pēc savas saprašanas.

Es jau kopš rudens ņēmu Pinkainīti katru dienu līdzi medībās. Ar viņu bija parocīgāk nekā ar suni vai ēzeli. Ieliku hurdžinā ēdamo, nostiprināju to Pinkainītei uz muguras, un devāmies ceļā. Jus, mednieki, jau zināt, cik grūti mums, pa dienu nomocītiem, atgādāt mājās medījumu. Pinkainīte mani atsvabināja no šitā darba. Savvaļas aunu, stirnu, kalnu kazu — visu, ko dabūju, uzkrāvu Pinkainītei, sasēju, un šī prātīgi nāca man gāzelēdamās pakaļ. Taisni brīnums, cik saprātīga radība bija Pinkainīte. Līdz pašam pavasarim abi gājām medībās, un viņa tā pierada pie mednieku dzīves, ka palīdzēja man nu gluži kā cilvēks. Ja viņa, par piemēru, redz, ka esmu apsēdies un, savācis sausās lapas un zarus, sāku šķilt no krama uguni, — tūlīt pat iet pēc kritalām un >.tiepj šurp, piespiedusi sev klāt, tāpat kā nestu cilvēks. Bet, kad uguns aizdegusies, raugi vien — Pinkainīte, pievilkdama klibo kāju, iet pēc milzu celma un elsdama pūzdama velk to uz ugunskuru.

Es ar viņu sarunājos īpašā valodā, un viņa to valodu saprata. Kad teicu: «Boli!» — tas nozīmēja: «Paej nu

malā, šaušu!» Un viņa atgāja ar, notupās zem koka vai aiz akmens un aizspieda ar ķepām ausis. Kad teicu: «Hcč!» — gāja uz priekšu; ja teicu: «Ooš!» — apstājās, teicu: «Ai, havar!» — steidzās man palīgā un atpestīja mani no suņiem.

Kad bijām nonākuši līdz medību vietām, Pinkainīte, redzēdama, ka esmu apsēdies un pielicis roku pie mutes, pieplaka pie zemes un gulēja kā sastingusi.

Viņa ne no kā nebaidījās, vienīgi no mana ieroča. No pieredzes zināja, ka šis rungai līdzīgais daikts spļauj dūmus un liesmu, izdod apdullinošu plīkšķi, bet pēc tam līst asinis un vai nu āzis noveļas no kiints, vai briedis nokrīt un kārpa ar kājām zemi.

Reiz vienā mierā sēdēju un uzkodu, te skatos — Pinkainīte noņem no zara šauteni, dod to man, bet pati lūkojas kaut kur lejup, aizā. Paskatījos es arī un ieraudzīju stirnas, kas skrēja uz strautu dzert, un izšāvu. No šī gadījuma sapratu, ka Pinkainīte apjēdz, ko nozīmē ierocis, zina, ka ar to notriec pie zemes citus dzīvniekus, ko pēc tam nodīrā un sagriež gabalos. Lieciet to aiz auss, lai jums mana stāsta beigas neliktos kā pasaka.

3

Tā nu aizritēja vesels gads. Pinkainīte bija izaugusi par milzu lāceni un kļuvusi vēl gudrāka. Nu jau biju viņu tā pieradinājis, ka devos medībās jāšus uz viņas un viņa mani nesa pa kalnu takām.

Pinkainīte bija iemantojusi visa ciema vērību. It īpaši slavena viņa kļuva vasarā, kad ņēmu viņu līdzi kalnos un mēs abi ganījām aitas. Vairākas reizes vilki mēģināja uzbrukt ganāmpulkam, taču Pinkainīte deva tiem labu mācību: noķērusi vilku, tā trieca pret akmeni, ka tas vienā mirklī izlaida garu. Manam ganāmpulkam nu nebija jābaidās ne no vilkiem, ne zagļiem, ne laupītājiem.

Valodas par Pinkainīti aizgāja līdz Vanai. Daudzi tirgoņi solīja par viņu riekšavu zelta, lopkopji piedāvāja trīsdesmit četrdesmit avis — bet es neatdevu vis. Viņa jau man bija tikpat kā desmit suņu un divi ēzeļi, turklāt vēl palīgs medībās, briesmu brīdī apbruņots brālis un sirsnīgs draugs. Ja es arīdzan būtu kritis kārdinājumā un bagātības dēļ atdevis viņu, Pinkainīte pati, kaut ar varu dzīta, nebūtu gājusi, bet ar spēku neviens viņu neaizvestu — aizbēgtu, atgrieztos.

Tad reiz notika tā.

No Starpupes, no Tigras krastiem, uz mūsu ganībām atnāca sveši kurdi ar saviem neskaitāmajiem avju pulkiem.

Vienā no labākajām staiguļu nometnēm Artosa kalnā tovasar uzcēla savu krāšņo telti arī Jusuf-beks, atvedis šurp uz lepni izrotātiem kamieļiem savas sārtvaidzes sievas.

Mana sirds satraucās. «Netikšu vaļā no šitā laupītāja,» es nodomāju. «Viņš man atņems lāci.»

Pārcēlos uz citu nometni, bet vai tad var izsprukt no Jusuf-beka nagiem! Tiklīdz viņš izdzirdēja par manu lāci, atsūtīja bruņotus ļaudis, pavēlējis to nopirkt no manis, bet, ja es nepārdotu, atņemt ar varu.

Viņi nelikās ne zinis par manām rūgtajām asarām un piespieda mani pašam ar savām rokām aizsiet Pinkainītei purnu un sasaistīt kājas. Uzvēla uz divričiem un aizveda.

Mūsu māju pārņēma bēdas. Rūgtas asaras liedami, bērni pavadīja savu mīļo Pinkainīti līdz pauguram aiz ciema, bet es devos prom kalnos, ielīdu visdziļākajā aizā, ilgi tur nosēdēju, raudzīdamies uz savu jauko Vana ezeru, un dziedāju.

Kādu nakti jutu, ka manai sejai pieskaras kaut kas mitrs un karsts. Piclēcu kājās. Skalos — milzu lācis laiza man seju. Neapjēdzu, pastiepu roku pēc šautenes, bet zvērs man to atņēma, aizmeta sāņus un nogūlās man pie kājām. Apkampu viņa galvu, nomutēju slapjo purnu un ap- raudājos, kā es apraudājos! Tāpat apkampušies abi aiz- migām.

Kad uzausa gaisma, skatos — nabaga radibai kakls vienās asinīs, visa spalva salipusi. Iztīrīju brūci. Mans lācis bija ievainots ar Berdana šautenes lodi. Tad es sapratu — Jusui'-beka apmetnē kaut kas atgadījies. Sadedzināju lupatu, pieliku posu pie vāts, noņemu no savas cepures zīda lakatiņu un pārsēju Pinkainītei kaklu.

Nākamajā dienā gani man pavēstīja, ka Pinkainīte pārlauzusi sprandu sargam, ko viņai pielicis Jusuf-beks, un aizbēgusi; valodas par šo notikumu izplatījās pa visām Artosa kalna apmetnēm. Paķēruši šautenes, beka ļaudis devās kalnos mums pakaļ, taču mēs aizbēgām uz tādu nostūri, ka mūs pats velns neatrastu. Es iemuku Satahas aizā, bet no turienes aizlaidos uz Sasunu.

Augustā, kad nomadi nonāca lejā no kalniem un aizgāja uz Tigranokcrtas rajoniem, mēs ar lāci atgriezāmies mājās. Ja jūs būtu redzējuši, kas tie bija par priekiem! Viss ciems izskrēja mūs sagaidīt. Bērni aiz laimes ko nu kurš — cits uzrāpās lācim uz muguras, cits uz kakla, cits iekārās viņam astē. Bet lācis pacietīgi panesa visus šos palaidņu izlēcienus un vienīgi līksmi sprauslāja. Aizkustinoša bija arī Pinkainītes tikšanas ar savu audžumāti, kuru nebija redzējusi pāris mēnešu un pēc kuras bija trakot noilgojusies. Taču savu sajūsmu gan izrādīja makten lāciski: pieslējās uz pakaļkājām, satvēra Bogaru ar priekškājām un uzmeta to uz mājas jumta. Nabaga suns bezpalīdzīgi skraidīja, nezinādams, kā tikt lejā.

Pienāca rudens. Pinkainīte nāca man līdzi medībās, bet brīvajās dienās, uzkāpusi kokos, mielojās ar augļiem.

4

Tuvojoties pavasarim, Pinkainīte kļuva domīga un uzbudināta. Nu vairs ne viņas audžumāte, ne bērni neuzdrīkstējās ar viņu jokot. Viņa atgriezās no kalniem un laukiem mājās apbēdināta — visas viņas domas, kā rādās, bija palikušas Artosa aizās. Pinkainīte skumīgi ņurdēja un ik pa brīdim lūkojās uz klintīm, kur dzīvoja viņas tuvie. Jo sevišķi Pinkainīte sadrūma uz vakara pusi. Ar pēdējiem saules stariem devās laukā no ciema, uzrāpās paugura galā, pagrieza galvu uz upes pusi, ošņāja gaisu, sajuzdama tur mītošo lāču smaku, un skumīgi gaudās.

Daba bija paveikusi savu, un Pinkainītei bija nobriedusi vēlēšanās mīlēt un kļūt par māti. Un viņa ar sabangotām asinīm, sabangotām domām, nemiera pilna virzījās, tiecās pretī tam nezināmajam dzīvniekam, kuru nebija redzējusi, kuru nepazina, bet ar kuru bija saistīta viņas sirds.

Reiz, iznācis vakarā no Tigras upes aizas, izdzirdēju sev aiz muguras lāča rēcienu. Paskatījos atpakaļ. Netālu pie alas stāvēja divi lāči; viņi lūkojās uz mūsu pusi un ošņāja gaisu. Pinkainīte, negaidīdama manu «hečl», devās viņiem pretī. «Ooš, Pinkainīt, ooš!» es uzsaucu. Viņa apstājās, nedroši pagriezās atpakaļ. Varēja redzēt, ka viņa izcīna iekšēju cīņu. Tomēr uzvarēja daba.

Es zināju, ka ari cilvēciskai būtnei nav pa spokam cīnīties ar dabas aicinājumu, un vairs nesaucu viņu. Turklāt jau tuvojās jūnijs, un mani mocīja raizes, ka Jusuf-beks drīz nāks uz kalniem, viņš varētu gan aizvest Pinkainīti, gan arī mani lācenes dē| nobendēt. Tādas domas lika man cieši nolemt, ka Pinkainīte jālaiž brīvībā.

Pagriezos un devos prom, tomēr izdzirdēju sev aiz muguras nodipam soļus. Pinkainīte! Bija panākusi mani un, sērīgi īdēdama, nolaizija man rokas. Sapratu, ka lācene man ļoti pieķērusies un negrib aiziet, ja es to nevēlētos. Noglaudīju viņai galvu, parādīju ar pirkstu uz lāčiem un teicu: «ITeč!» Un viņa aizgāja pie savējiem sākt jaunu dzīvi, bet es noskumis atgriezos ciematā,,.

5

Pagāja laiks. Bijām mazliet izdzēsuši no atmiņas Pinkainīti. No jauna gāju medībās, tikai uz citu pusi, tāpēc ka uz Tigras aizu mana sirds nenesās — negribēju tikties ar Pinkainīti.

Artosa dienvidu nogāzē vasarā nekas neaug. Tur ir kailas klintis, skambalas, panīkuši krūmi un dzeloņplū- mes. Jaunā zālīte izdeg jau jūnijā, un kalna šī puse izskatās pelnu pelēka. Vienā tādā kailā nogāzē stāv vecs, žuburains ozols, sniegdams pavēni tveices nogurdinātam ceļiniekam un aitu ganāmpulkiem. Jau iztālēm nedaudz zemāk par ozolu redzama šaura, tumši zaļa ieplaka, un ceļinieks tūdaļ uzmin, ka zem ozola urdz avots un dod dzīvību šim zaļumam.

Reiz pa ceļam uz kādu no man zināmajām vietām apsēdos pie šī avotiņa, atraisīju bašliku, paēdu un atpūzdamies atspiedos pret koku.

Nezinu, kā tas iznāca, taču mani pieveica miegs. Cilvēks noguris, bet teitan — ēna, vēsāks — kāds tur brīnums, ka iesnaudos.

Vai ilgi biju gulējis vai ne, allahs vien to zina, tikai, kad atvēru acis, redzu — saule jau laižas aiz kalniem. Pastiepu roku pēc šautenes — nav. Veros uz vienu pusi, uz otru — šautenes nav. Bet cilvēku arī tuvumā neredzu. Domāju: vai tikai kāds bandīts nav aiznesis? Bet kāpēc tad šis būtu mani atstājis pie dzīvības? Pat aplaupījis nav … Bet, ja tas nav bijis bandīts, kurš tad ir paņēmis šauteni?

Tiklīdz es to iedomājos, aiz muguras izdzirdēju: čap, čap, čap… Pagriezos — un ko es redzul Taisni man virsū nāk milzīgs lācis. Aiz šausmām sāku trīcēt pie visām miesām. Ek, domāju, būtu mana lieliskā kramenīca, sadragātu šim pauri, ko iesākšu ar kinžalu… Aptinu ap kreiso roku apmetņa malu, aizliku priekšā kā vairogu un gaidu.

Sasodītais lācis bez mazākajām bailēm nāk man tieši virsū, it kā te nestāvētu cilvēks. Bet mani bija pārņēmušas šausmas. Domāju — nupat ir beigas klāt. Gribēju uzrāpties kokā, bet atgādājos, ka lācim šai ziņā ir lielāka pieredze nekā man. Sajā izmisīgajā brīdī es piepeši ieraudzīju, ka lācis mazlietiņ pievelk kreiso kāju, un mana sirds aiz prieka sāka dauzīties kā negudra.

«Ak tu mījā Pinkainīte, ak tu mana klibiķīte!» es iekliedzos un, rokas izstiepis, metos pretī, apkampdams viņas galvu.

Lācene draudzīgi nospurcās un pēc veca paraduma nolaizīja man seju. Tad nostājās man pretī un skatījās uz mani tik skumīgi, ar tādām sāpēm, itin kā būtu apglabājusi dēlu. Es viņai saku: «Mana mīļā, kāpēc tu esi tik bēdīga, kāpēc tu esi viena? Vai es tāpēc tevi sūtīju pie tavējiem, lai tu sērotos? Kur gan ir tavs mūža draugs? Kur bērne]i?» Bet lācene kā atraitne nodūra galvu un klusu nopūtās. Pēc tam pagriezās un gāja prom. Pagāja gabaliņu, izvilka manu šauteni, ko bija aizbāzusi aiz akmens, un, kā cilvēks nākdama uz divām kājām, nesa man ieroci, saņēmusi to ar abam priekšējām ķepām.

«Tas tik ir brīnums! Kāpēc viņa noslēpusi manu ieroci?» es prātoju. «Allaha ceļi ir neizdibināmi! Paveries vien, zina taču, ka ar šauteni tiek izlietas asinis, laikam jau baidījās, ka es samiegojies varu viņu nepazīt un nogalēt.»

Tā jā, Pinkainīte jau labi zināja, ko nozīmē ierocis… Pastiepu roku pēc šautenes, bet viņa to neatdeva, pagriezās un gāja kaut kur uz augšu, uz klintīm. Gāja tik un gāja, pec tam paskatījās atpakaļ, paspēra vēl pāris soļu, vēlreiz atskatījās, tad pārlaida skatienu no manis uz klinti pretējā pusē un tā vairākas reizes, it kā gribēdama sacīt, ka tur kaut kas ir, lai eju viņai līdzi.

Izbrīnījies gāju viņai pakaļ, bet šķita, ka manas kājas nav manējās; pats nesapratu, vai esmu apburts vai sapinies ar pašu nelabo, vai arī tā vēlē pravietis, ka manu šauteni paņem lācis, bet es eju tam pakaļ ar tukšām rokām,,. Tā mēs abi uzkāpām līdz pašam kalna galam.

Es zināju, ka viņā pusē ir dziļa krauja. Uzrāpusies augšā, lācene picplaka pie zemes un, elpu aizturējusi, pielīda pie kraujas malas. Vērīgi palūkojās lejup, pēc tam tāpat rāpus atgriezās atpakaļ un iedeva man šapteni. Iedeva man šauteni, bet pati skatās gan uz mani, gan uz kraujas malu.

Sapratu, ka tur kaut kas ir. Piesaucis allahu, pietupos, uzmetu kūkumu un, pret šauteni balstīdamies, rāpos uz priekšu. Aizlīdu līdz kraujai, nogūlos uz vēdera un paskatījos atpakaļ. Elpu aizturējusi, lācene līda man pakaļ. Pielīduši pie manis, pieplaka pie zemes.

Vēl nedaudz saņēmos un pārliecos pār krauju. Klints kā stāva siena gāja taisni lejā. Apakšā tā ieliecās, izveidojot alu. Pie alas ieraudzīju kaut ko tik neredzētu, ka man sirds gandrīz izlēca no krūtīm. Milzīgs kaķis, tik liels kā govs, gulēja izstiepies pie ieejas alā. Rietošās saules stari meta uz tā iesārto, svītraino, krāšņo ādu dažus staru kūļus, un tās gaismā āda mirdzēja un vizuļoja kā paša šahinšaha ietērps, noausts no tīra zīda. Sis zvērs, par kuru biju no tēva tik daudz dzirdējis, mierīgi gulēja, tikai lāgiem kā kaķis atgaiņāja ar ķepu uzmācīgās mušas. .  .

Kad pārgāja trīsas, kas mani bija sagrābušas, un es nomierinājos, paņēmu šauteni un noliku uz klints malas. Taču man ilgi neizdevās notēmēt — kaut jupis to plinti parautu! Klints stipri ieliecās uz iekšu, bet tīģeris gulēja pie pašas alas, un varēju notēmēt tikai uz tā sāniem. Pavirzīties uz priekšu vai pārkārties pāri bija bīstami: nolidošu uz galvas lejā.

Beidzot saņēmu dūšu, paslējos uz priekšu, notēmēju un nospiedu gaili. Šāviens aizdārdēja pa aizu, dūmi aizmigloja man acis. Lācene salēcās un — metās bēgt. Apakšā bija lietus gāžu izskalota bedre, apaugusi ar mežrozītēm un dzeloņplūmēm. Pinkainīte ielēca bedrē un paslēpās krūmos. Es jozu viņai pakaļ. Kad bijām nomierinājušies un redzējām, ka tīģeris nerādās, izlīdām no krūmiem, un es zagšus atkal uzlīdu klintī. Paskatījos uzmanīgi no kraujas lejā, un ap sirdi kļuva vieglāk: tīģeris gulēja tāpat kā iepriekš, izlaidies alas priekšā; tātad mana lode bija trāpījusi tur, kur biju mērķējis, — tieši galvā.

Kad lācene arī bija pārliecinājusies, ka tīģeris ir nogalināts, viņa paskatījās uz mani, un viņas skumīgajās acīs pamanīju zināmu nomierināšanos, itin kā degošai sirdij būtu pielikta dziedējoša ziede. Pinkainīte nolaizīja man rokas, nospraustajās un pa otru kalna nogāzi nokāpa lejā.

Nogājām klints pakājē, apmetām vairākus lokus un beigu beigās nonācām pie ieejas alā. Aiz prieka iekliedzos, tā ka noskanēja visa aiza. Kā lai nepriecājos: Artosa, Sataha un Sasuna apkaimē tikai viens cilvēks bija no- galējis tīģeri, tas bija slavenais armēņu mednieks Akops, turklāt tas bija divdesmit gadu pirms mana tīģera, es toreiz vēl biju bērns. Atceros, kā mēs, viss ciems, gājām paskatīties uz tiģeri. Toreiz ādu uzdāvināja kaima- kam', lai viņam būtu pret mums žēlīgāks prāts. Bet nu es dīrāju ādu un domāju, ka tā jāuzdāvina Jusuf-bekam: viņa naids pret Pinkainīti atlaidīsies, un viņš pats man ko nebūt uzdāvās.

Tomēr tādu domu tūlīt pārmāca cita. Ko es te gudroju par bekiem, par sultāniem! Ņemšu Matē — SIo meitu par sievu! Uzdāvāšu tīģera ādu Matē, kuras dēj vēlāk izlēju asinis un atbēgu uz Krieviju.

«Šodien pat Alatē pasacīšu, ka viņas dēļ esmu līdis tīģerim rīklē, un viņas sirds atmaigs pret mani, un Slo uzteiks mani par drosmi. Viss ciems slavinas ganu Da- votu, un Matē būs mana.»

Sī doma mani tā ielīksmoja, ka es pat nosarku un sirds iepukstējās straujāk. Sāku dziedāt dziesmu, kas man ļoti patika un ko biju sacerējis Matē par godu, un dziedāju tā, ka visas apkārtējās aizas skanēja.

Prieka pārņemts, nodīrāju tīģeri, te piepeši izdzirdēju dobju vaidu. Pavēros uz Pinkainītes pusi un tai pašā mirklī sastingu — šķita, ka uz liesmojoša ugunskura būtu uzgāzta auksta ūdens krūka.

Tas, ko es ieraudzīju, ievainoja mani kā lode sirdī. Alā bija izmētāti nupat apkrimsti kauli — divas galviņas, mazas, tievas kājeles, plānas kā aitu ribiņas, spalvainas ķepiņas … Pinkainīte, kūkumu uzmetusi, sērīgi idēdama, vāca tos kaudzītē. Tikai tagad es sapratu, kāda briesmīga nelaime piemeklējusi Pinkainīti. Nabadzītei tīģeris bija saplosījis bērniņus, un viņa, nespēdama tikt ar to galā, izvēlējās mani par savas atriebības ieroci. Kā sastindzis noskatījos uz nelaimīgās mātes kustībām. Viņa savāca visus kauliņus, notupās pie tiem un, dobji stenēdama, skumji nopūzdamās, apošņāja un laizīja savu mazuļu mirstīgās atliekas.

Satriekts, sastindzis skatījos uz nabaga māti. Man pat tagad šķiet, ka dzirdu sērigo dziesmu, kuru dzied viņas sirds boja gājušajiem bērniem…

Ķēros atkal pie tīģera dīrāšanas.

Kad uzmetu ādu sev uz muguras, Pinkainīte atguvusies rūgti nopūtās un piecēlās. Lāču māte sakašņāja ar nagiem zemi un uzbēra to uz savu mazulīšu mirstīgajām atliekam, tad atnesa kritušas lapas, zarus, akmeņus un apglabāja zem tiem lācēnus.

Saulei rietot, bijām nonākuši līdz pakalnam netālu no mūsu ciema. Atskanēja suņu rejas. Lācene apstājās. Es pieliecos, nomutēju viņu uz pieres, uz acīm un, kaut arī būdams mednieks ar akmens sirdi, sāku skaļi raudāt kā bērns aiz žēlabām par šķiršanos, par Pinkainītes mazuļiem, viņas lielajām bēdām…

Izslaucījis acis ar apmetņa stūri, devos lejā uz ciemu.

Rietēja saule. Lāču māte stāvēja paugura galā, sarkano vakara blāzmas staru apspīdēta, un pavadīja mani ar skatienu. Kad iegāju ciemā, viņa pagriezās un gāzelēdamās čāpoja prom uz Tīģera aizu pie savu lācēnu kapiņa…

Kopš tā laika vairs neesmu sastapies ar Pinkainīti.

No tās dienas aizritējis piecdesmit vasaru, piecdesmit rudeņu, esmu tapis vecs, mati nosirmojuši, viss, kas ar mani noticis, atmiņā saplūdis kā miglā, un tikai divi tēli vēl liek nodrebēt vecā mednieka sirdij: viens — meitene, lunkana kā kalnu kaziņa, otrs — nelaimīgā lāču māte, noliekusies pār savu bērniņu kapu.

NODEVĒJS

Saltā ziemas dienā apmetāmies kādā kalnu ciematiņā pie Irānas robežas. Bijām nolēmuši tur pārnakšņot, lai nākamajā dienā dotos muflonu medībās. Mūs Uzņēma pie sevis garš, kalsns vīrs ar greizu, bālu un noskumušu seju, kas līdz pusei bija aiztīta ar dvieli.

Sēdēju, kājas zem sevis pavilcis, pie liesmojoša pavarda un, kā parasti, runājos par savu iemīļoto tēmu — medībām un medniekiem.

—  Es arīdzan reiz biju mednieks, — nopūties teica mūsu saimnieks, — bet nu esmu atmetis: nav godīgi…

—  Vai nu var pamest medības? — mans ceļabiedrs jautāja.

Saimnieks atkal nopūtās.

—   Briesmīga čūska samaitāja manas medības …

«Oho, tūlīt dzirdēšu kaut ko interesantu,» es nodomāju.

Pēc ilgas lūgšanas mūsu nerunīgajam saimniekam pē-

digi atraisījās mēle, viņš padevās un, sēdēdams pie karstajām pavarda liesmām un rāmā garā ievilkdams pa pīpes dūmam, tovakar pastāstīja mums tādu notikumu.

—   Bija laiks, kad mans vaigs nebija tik šķībs un paslēpts no ļaužu acīm kā patlaban, — viņš iesāka, — es pats ar nebiju tik novārdzis un bēdīgs. Es toreiz biju jauns un glīts mednieks tāpat kā jūs un, uzmetis plinti plecā, klīdu pa Lielā Masa nogāzēm. Medības bija vienīgais iepriecinājums manā vienmuļajā dzīvē, bet tās mani arī pataisīja par kropli.,,

Un mūsu saimnieks, Garais Suleimans, attina netīro dvieli, ar kuru bija aizsedzis seju.

Mums mati sacēlās stāvus. Suleimanam nebija labā vaiga. No milzīgā iedobuma starp pieri un apakšējo žokli rēgojās balti kauli, kurus redzot uzmetās zosāda, bet acs vietā melnēja dziļš, nejauks caurums… Sķiia, ka šī cilvēka galvas labā puse.jau sen, pirms gadu desmitiem, nomirusi un satrūdējusi un no tās palikuši tikai šie kauli, bet kreisā, vēl dzīvā, blakus esošās nāves šausmināta, bija apzīmogota ar mūžīga satraukuma spiedogu.

Ar viņu bija atgadījies kas noslēpumains, un es kvēloju aiz ziņkāres.

—   Tagadiņ es jums pastāstīšu, kā tas notika un kāpēc daba mani tik cietsirdīgi sodīja, — Suleimans teica, no jauna aptīdams sev galvu.

—   Kādu rudeni ar šauteni rokā pieliecies skrēju pa nokaltušo zāli Masa pakājē, mēģinādams aizšķērsot ceļu lapsai un tikt tai priekšā. Nenolaidu acis no kūmiņa un neskatījos sev zem kājām, te uzreiz nokritu un iegāzos dziļā bedrē — kā akā. Krietni augstu caur krūmiem, kas nokarājās virs bedres, bija redzams zilas debess plais- kums.

Lai pūlējos kā pūlēdamies, no bedres ārā netiku, vienīgi nomocījos gan. Sienas bija no gludiem, slideniem akmeņiem, tā ka nebija ne aiz kā pieķerties, ne kur nolikt kāju. Izmisis apsēdos uz akmens un domāju: «Cik bezjēdzīga nāve…»

Te uzreiz redzu — tumsā bedres stūrī spīd acis. Paskatījos uzmanīgāk — un mani pārņēma šausmas … Tur, sametusies vairākos gredzenos, gulēja milzīga čūska un vērīgi skatījās uz mani.

Kā pārakmeņojies sēžu bedrē aci pret aci ar čūsku. Raugāmies viens uz otru, un neviens no mums neuzdrīkstas pakustēties.

Paņemt šauteni un ietriekt tai lodi galvā? Tomēr bail. «Ja nu netrāpu, bet tikai ievainoju? Kas tad būs ar mani?»

Čūskas ļauni spīdošās acis palēnām kļuva vēlīgākas. Viņa pastiepa uz priekšu savu milzīgo, plakano galvu un, nenolaizdama no manis skatienu, līda man tuvāk.

«Tā,» es domāju, «tūlīt mani aprīs…» Aiz šausmām sastingu. Gribu paņemt šauteni — rokas neklausa. Bet čūska vienā mierā pielīda man klāt, saritinājās kamola un, izbāzusi galvu no saviem gredzeniem, lūkojas rnan tieši acīs.

Man skrien drebuļi pār kauliem no viņas skatiena. Tiesa kas tiesa, skatiens ir vēlīgs, bet čūska paliek čūska… Ar to joki mazi, jābūt trakot drosmīgam, lai raudzītos čūskai acīs.

Sēžu kā pārakmeņojies, bet čūska — ne šurpu, ne turpu, gala nav …

Tā viņa skatījās un skatījās man acīs, līdz pēdīgi nolika galvu man uz ceļiem. To siltums čūskai laikam iepatikās. Palēnām — gredzenu pēc gredzena — čūska saritinājās man uz ceļiem, un es, sapratis, kā varu tai iztapt, apsedzu to ar svārku stūri, ierīkoju tai «kursi», un čūska sasildījās un iesnaudās.

Taču nu man sametās salti no viņas aukstuma, un es sāku drebēt, čūskas aukstums nav nekādi joki.

Pamazām tomēr nomierinājos. Pazīstu čūsku tikumus. Ja neesi viņu aizticis, esi bijis labs pret viņu — arī tevi neaiztiks, sadraudzēsies. Kā varēja spriest, šī bija pieredzējusi čūska, jau vecāka, viņa saprata manu stāvokli un nolēma mani neaiztikt. «Ek,» es sev teicu, «laikam jau visvarenā dabasmāte tā nolikusi, ka šajā grūtajā stundā atsūtījusi man biedros čūsku. Neko darīt, būsim mierā ar to, kas ir, paskatīsimies, kas notiks šonakt vai rīt no rīta.»

No augšas krītošā gaisma sāka bālēt. Drīz vien bedrē kļuva pavisam tumšs.

Čūska mierīgi gulēja, un tās aukstums izsaldēja mani līdz kauliem.

Sī nakts man šķita gada garumā…

No rīta čūska izgulējusies pamodās, izstaipījās un atkal ilgi skatījās man acīs, tad atvēra muti, izbāza mezglainu,

asu mēli un sāka laizīt man rokas.

Saņēmis drosmi, arī es noglaudīju čūskai galvu, kaklu, taču man bija jānodreb, pieskaroties aukstajam un glumajam ķermenim.

Mani glāsti pilnīgi pārvērta čūskas skatienu. Viņa lūkojās uz mani tik saldi, tik mīlīgi un draudzīgi, ka man pat vairs nebija bail.

Beidzot viņa mani atstāja, aizlīda uz savu kaktu un sāka laizīt baltu akmeni, kas tur gulēja. Es nesapratu, kas tas ir par akmeni, taču čūska to turpmāk bieži laizīja.

Ap dienasvidu, kad rudenīgā saule silda īpaši spēcīgi, čūska uzlīda augšā pa sienu un, nostājusies uz astes, iz- rāpoja laukā no bedres. Tikai tagad es redzēju, cik viņa ir milzīgi gara. Ķerdamās aiz zariem, čūska izlīda laukā.

Piecēlos un vēlreiz mēģināju izkļūt no bedres. Nomocījos vien, bet nekas neiznāca. Paguris un izmisis apsēdos kaktiņā un gandrīz vai apraudājos. «Pagalam esmu!» domāju. «Vai var būt vēl muļķīgāka nāve?»

Atcerējos savus bērniņus, un mana sirds iesāpējās.

Pēc kāda laika augšā sāka čabēt, un čūska nolaida bedrē savu milzīgo galvu. Zobos viņai bija zaķis. Čūska apvija asti ap krūmu un nokārās lejā bedrē.

Un tad — lai es vairs saules gaismu neredzu, ja meloju! — viņa nolika zaķi man priekšā un skatījās gan uz mani, gan uz garausi. Bet es baidījos aiztikt čūskas laupījumu — ka nesadusmojas un neapgriež man sprandu. Taču nē, viņa pat netuvojas zaķim un joprojām skatās gan uz mani, gan uz to: itin kā gribētu, lai es kaut ko saprastu.

Sasparojos un paņēmu zaķi. Čūska nepakustējās. Bedres dibenā bija daudz sausu lapu- un zaru. Savācu tos un gribēju iekurt uguni, tomēr baidījos. «Ko gan teiks saimniece?» es domāju.

Vakarā čūska atkal pielīda pie manis, saritinājās gredzenos man uz ceļiem — citi gredzeni palika man pie kājām — un aizmiga. Pie mums Ararata ielejā dienu ir karsti, naktīs — auksti, bet čūska ir auksts dzīvnieks, un es zināju, ka daru labi, viņu sildīdams. Tomēr pats atcerējos tautas parunu: «Baro vilku, kā gribi, tomēr tas uz mežu skatās,» — un man sametās baisi: ka tik čūska neatnes man nelaimi..,

Nākamajā dienā garais tārps atkal izlīda no bedres pasildīties saulītē un pamedīt. Zaķis palika. Man bija līdzi krams ar šķiltavām un posu. Izņēmu, iekūru uguni, nodīrāju zaķi, apsālīju un mazliet apcepu; nebija malkas, bet kas nu par uguni no tādiem zariņiem un lapām,..

Lai gan — izsalcis mednieks grūtā brīdī ēd arī jēlu ga|u, bet zaķis, lai nu būtu kā būdams, ir mīksts, nemaz nemanīju, ka biju notiesājis.

Apēdu, tomēr labāk nebūtu to darījis — uznāca tādas slāpes, ka vārdos nav izsakāms.

Uz vakara pusi čūska atgriezās bedrē, taču šoreiz bez laupījuma. Pusi zaķa, iekšas, ādu, galvu un kājas biju paslēpis. Kad čūska atlīda, nodomāju: «Izdarīšu tai labu, būs vēlīgāka pret mani,» — un pastiepu uz viņas pusi zaķa gaļu. Čūska to norija, pat ne aci neuzmetusi. Tad es ietinu ādā gan galvu, gan kājas un iekšas un atkal noliku šai priekšā. Garā ložņa norija arī to, bet ne jau tā, kā rij vilks vai suns — aml — un vairs nav, nē, kāri, tas gan tiesa, tomēr lēni iesūkdama.

Pēc tam mēs vēl vairāk sadraudzējāmies. Čūska aizlīda stūrī un sāka laizīt balto akmeni. Palaiza, paskatās uz mani, atkal palaiza, atkal paskatās — itin kā uzaicinātu arī mani.

Piegāju, paņēmu akmeni un sāku to laizīt — taču no sāniem, tur, kur nebija pieskāries viņas dzelonis. Aiz slāpēm biju galīgi nomocījies. Domāju — varbūt palīdzēs. Biju dzirdējis, ka Irānas tuksnešos cilvēki paliekot zem mēles apaļu akmentiņu, sūkājot to un rijot mutē sakrājušās siekalas. Tā mazliet remdējot slāpes.

Palaizīju akmeni un biju pārsteigts — slāpes pamazām pārgāja. Akmens bija bezgaršīgs, taču šķiet, ka slāpes remdēja, — nezinu, vai tāpēc, ka sakrājās siekalas, ko es riju, vai arīdzan akmenim bija kāds spēks.

Tā pavadīju vēl divas dienas. Aiz bada un slāpēm biju kļuvis pavisam vārgs.

Kādu rītu mana saimniece apvijās man apkārt, un es paliku vidū starp viņas gredzeniem. Čūskai tā bija ērtāk — es sildīju visas viņas ķermeņa daļas. Te pēkšņi augšā kaut kas noplivinājās. Vanaga vajāta irbe iekrita pie mums bedrē un apjukusi notupās kaktā. Mūs ieraudzījusi, tā gribēja pacelties spārnos, taču valdonīgais čūskas skatiens piekala putnu pie zemes.

Noplēsu divus gaļas gabaliņus priekš sevis, bet pārējo iemetu čūskai rīklē. Rāpulis mierīgi aprija putnu ar visām spalvām, bet es apsālīju jēlo gaļu, apēdu un tad atkal laizīju akmeni.

Aiz slāpēm un izmisuma sāku vaidēt un skrāpēt bedres sienas, mēģinādams izrāpties, bet kritu atpakaļ. Čūska izbrīnījusies skatījās uz mani un, šķiet, nojauta, ka gribu tikt laukā. Viņa uzlīda augšā, ieķērās krūmā pie bedres malas., bet asti nolaida lejā.

Stāvēju pārsteigts un nesapratu, ko viņa grib.

Diezgan ilgi karājusies tādā stāvoklī, čūska uzvilka asti augša, nometās ar galvu uz leju, paskatījās uz mani un atkal apgriezās iepriekšējā stāvoklī. Viņas aste nokarājās man virs galvas kā ziloņa snuķis.

Es zinu, cik spēcīgas ir čūskas, un biju drošs, ka viņa mani izvilks, ja pieķeršos viņai pie astes, tomēr man bija bail: ja nodarīšu čūskai sāpes, sadusmošu, tad… «Lai gan,» domāju, «vai nav vienalgal Ļaunāk nekā patlaban jau nevar būt v .» Ieķēros čūskas astē, bet tā saspringa cieta kā tērauds un izvilka mani no bedres.

Izlīdu no pekles saules gaismā, ieraudzīju savus mīļos laukus, Arazas burbuļojošo straumi, dūmus virs mūsu ciema un kā bērns nopriecājos, it kā būtu no jauna piedzimis.

Apkampju savu glābēju un pinkšķu. Galva reibst, esmu galīgi apdullis, tikko turos kājās. Grīļodamies devos prom, bet čūska, zāli čabinādama, līda man pakaļ, galvu izslējusi.

Pa ceļam ieraudzīju zaķi. Izšāvu.

Čūska salēcās, viņas acis iezibējās. Bet, kad viņa ieraudzīja, ka atnesu zaķi un nolieku viņai priekšā, saprata un nomierinājās. Zaķi viņa norija veselu — ar visiem kauliem un ādu, un es redzēju, kā tas lēni kā kamols slīdēja uz priekšu čūskas iekšās.

Tā mēs draudzīgi aizgājām līdz mūsu ciemam. Nāca jau vakars. Māva govis, atgriezdamās mājās no ganībām, no toniriem cēlās dūmi, rēja suņi. Čūska, izdzirdējusi šīs skaņas, apstājās, un mēs šķīrāmies.

Ieiedams ciemā, paskatījos atpakaļ — čūska gulēja nokaltušajā zālē un, galvu pacēlusi, lūkojās man pakaļ.

Sieva un bērni, ieraudzījuši mani, sāka raudāt un vaimanāt. Viņi, nabadziņi, jau izmisuši vairs necerēja mani sagaidīt. Ciemā bija pārliecināti, ka esmu nokļuvis kurdu gūstā un tie mani nogalinājuši…

Kad ciema ļaudis uzzināja, kas ar mani atgadījies, viņi sāka vēlīgāk izturēties pret čūskām.

Pagāja gads.

Bija karsta vasaras diena. Suņi, mēles izkāruši, bija nolīduši šķūņos, vistas paskrējušas pavēnī, bifeļi iebriduši lidz kaklam dūņās.

Tad uzreiz visā ciemā sacēlās kņada. Izgāju no mājām — un ko es redzu — -gan jauns, gan vecs — visi izskrējuši laukā un skatās uz atnākušiem svešiniekiem — vairākiem kā derviši apģērbtiem vīriem. Viens no viņiem puta stabuli, otrs sita tamburīnu, bet divi stiepa nez kādas varen izraibinātas lādītes un dzelzs būri, pilnu ar čūskām.

Ciema vidū uz laukuma viņi nolika savas nešļavas zemē, attaisīja kastītes un būri un, atritinājuši paklāju, izgāza uz tā kamolu ar čūskām. Sievietes iespiedzās, bērni sacēla vēl lielāku traci, bet čūskas mudžēdamas sāka līst cita uz citas.

Kādas tik visādas čūskas tur nebija! Akmenim līdzīgā bedranga; gjurza ar milzīgu, plakanu galvu un varenu ķermeni; melna kā mazuts, ar platu muti — odze; saulē visās varavīksnes krāsās zaigojošā šahmara; matiņiem apaugusī ausainā čūska.

Viens no dervišiem stabulēja un sita tamburīnu, un čūskas pacēlās uz astēm un šūpodamās jocīgi kustējās — it kā dejoja.

Otrs dervišs pārsteidza ļaudis ar savu drosmi. Viņš paņēma indīgo odzi un uzlika sev uz krūtīm. Rāpulis locījās pa derviša kailo miesu, aizlīda aiz krekla, paslēpās biksēs un pēkšņi parādījās aiz apkakles vai izbāza galvu no cauruma zeķē …

Tad derVišs paņēma aiz kakla citu čūsku un iebāza tās galvu sev mutē. Sievietes spiedza, bet dervišs apmierināts smaidīja un glaudīja sev bārdu.

Kāds no zemniekiem ieminējās: «Kas tur par brīnumu! Sai jau zobi izrauti un nav indes. Tādu čūsku pat mans .vecaistēvs būtu paņēmis mutē …»

«Ak tā, tad atnes vistu, ja neesot indes!» teica dervišs.

Pļāpa neuzdrošinājās atteikties no saviem vārdiem. Viņš atnesa gaili un pastiepa uz čūskas pusi.

Tā draudoši izstiepa kaklu. Acis aiz niknuma kļuva sarkanas, čūska iešņācās, metās uz gaili un iedzēla tam sekstē. Nopilēja asins lāsīte. Brūcīte bija kā puteklītis, tik tikko pamanāms skrāpējums. Taču kodienam bija tāds spēks, ka gailis tūlīt uzpampa un izlaida garu…

«Aprociet labi dziļi, lai suņi netiek klāt!» dervišs pavēlēja, savākdams čūskas. Tad viņš vērsās pie zemniekiem: «Ei, ļautiņi, kuram mājās ir čūskas? Aiziesim un izdzīsim, atbrīvosim jūs no šiem rūpestiem.» — «Kas nu tie par rūpestiem? Čūska jau ir mūsu labdare,» teica kāds sirmgalvis. «Kopš kura laika tad čūska, Ievas kārdinātāja, kļuvusi par cilvēka draugu?» dervišs izsmējīgi jautāja. «Kopš čūska izglāba dzīvību mūsu kaimiņam Garajam Suleimanam,» atbildēja mans draugs Askjars. «Oho, jums bijusi tik gudra čūska?»

Dervišam tika pastāstīti visi sīkumi, un viņa acis aiz alkatības iedegās kā runcim, kurš saodis jēra aknas.

Viņš teica: «Suleiman, draudziņ, atdod man to čūsku — aizvedīšu uz Tiflisu un Baku, būs ļautiņiem ko brīnīties.» —«Derviš, babā, tas nav godīgi,» es atbildēju, «es to nedarīšu.» — «Suleiman, draudziņ, pravietis Muhameds mans liecinieks, kas tur negodīgs? Es viņu turēšu zīdā un samtā, barošu ar Bagdādes dateļplūmēm, Teherānas kišmišu. Viņa te mitinās krūmos badā un aukstumā, bet pie manis dzīvos kā kundze. Suleiman, draudziņ, vismaz parādi, kur viņa iri Iesim pakaļ! Es tev došu desmit tu- manus[9].»

Es viņam teicu: «Derviš, babā, tu taču esi pravieša sūtīts, sludini žēlsirdību, kāpēc tu spied mani rīkoties negodīgi?»

Bet man pašam prātā: «Ei, puis, par desmit tumaniem var nopirkt vērsi…»

«Suleiman, draudziņ, es palūgšu pravietim, lai viņš piedod tev tavus grēkus, — tu man tikai parādi čūsku …»

Un dervišs, attinis paklāju, nometās uz ceļiem, pagriezās ar seju pret austrumiem, zemu paklanījās, pacēla rokas pret debesīm un sāka kaut ko purpināt.

Tas mani iedrošināja, un es pārdevu savu draugu un glābēju, pārdevu visbezgodīgākajā veidā par piecpadsmit tumaniem…

Derviši kļuva priecīgi, un mēs gājām uz bedri, kur mita mana čūska.

Jo tuvāk nācām pie bedres, jo spēcīgāk jutu, ka rīkojos nekrietni. Lai nolādēta nabadzība — aiz nabadzības cilvēks kļūst gan par zagli, gan slepkavnieku, gan nodevēju …

Tomēr es sevi uzmundrināju. «Tā taču ir čūska,» es sev teicu, «ko šī sajēdz no nodevības, nav jau cilvēks, ka man jākaunas ar šo satikties…»

Piegājām pie bedres malas. Es nostājos gabaliņu tālāk.

Čūska bija mājās.

Dervišs nokarināja gar bedres malu irāņu zīda paklāju, kas saulē iezaigojās košās krāsās. Čūska lūkojās uz to kā apburta, bet es, krūmos slēpdamies, zagšus skatījos uz viņu, un mana sirds vai plīsa, it kā miesīgu brāli šahs būtu paņēmis zaldātos …

Smalkā, saldā balsī, tā ka mācās virsū snauda, dervišs sāka dziedāt arābu dziesmu, viegli pieskandinādams takti uz tamburīna.

Pacēlusi galvu no saviem gredzeniem, čūska sākumā izbrīnījusies skatījās, taču varēja manīt, ka viņa pamazām nomierinās.

Dervišs izvilka no kabatas kaut ko spīdīgu, parādīja čūskai un sāka stabulēt liegu melodiju.

Ak, šī dziesma! Tā sajauks prātus gan visdaiļākajai skaistulei pasaulē, gan asinskāram vilkam, gan niknai čūskai. Un čūska, ļaudamās dziesmas skaņām, izstiepa kaklu un uzlīda uz košā paklāja, bet pēc tam nolika galvu uz ceļiem dervišam, kurš pūta stabuli.

Tā — apmānot un savaldzinot — čūska tika ievilināta krātiņā. Es atgāju nostāk, lai neredzētu. Es biju uzvedies negodīgi, un man bija kauns.

Tiklīdz čūska bija krātiņā un vāks aizcirtās, dervišs pienāca pie manis, ielika man plaukstā apsolīto naudu un teica: «Lai tev labi vedas, Suleiman, draudziņ, tu man devi lielu dārgumu.»

Man šķita, ka rokā ir nevis nauda, bet kvēlojošas ogles — tās mani dedzināja.

Būrim abās pusēs bija pierīkoti rokturi. Divi derviši tos satvēra un priecīgi nesa prom savu ieguvumu. Kad viņi gāja man garām, čūska piepeši pacēla galvu, uzmeta man dzeļošu skatienu, iešņācās un triecās pret dzelzs stieņiem, it kā gribētu tos salauzt un tikt laukā.

Pazina mani, sasodītā, un saprata, ka es te esmu pielicis savu roku… Un, kamēr es stāvēju kā piekalts pie zemes, nespēdafns pakustēties, čūska vēlreiz nikni paskatījās uz mani, piespieda galvu pie būra stieņiem un iesp|āva man sejā — tieši vātī uz mana labā vaiga —- īpašas, dzeltenzaļas slienas.

Šķita, ka viņa kā cilvēks gribētu sacit: «Tpū, bezgodis sunsl Vai tāpēc tevi sargāju, rūpējos par tevi, izvilku no pekles saules gaismā, atgriezu tev dzīvību, lai tu mani pārdotu par piecpadsmit tumaniem? Es uzspļauju tavai sirdsapziņai, negodīgais cilvēciņi…»

Iekaucos aiz šausmām un zaudēju samaņu. Neatceros, kas tālāk notika.

Vairākus mēnešus pēc tam biju kā sajucis: augām dienām un naktīm man acu priekšā rēgojās čūska.

Tās nebija siekalas, tā bija inde, kuru viņa bija izsū- kusi sev no zobiem, un tā man trāpīja sejā, bet, kā jau teicu, man tur bija čūla. Inde iekļuva vātī, apdedzināja to, izēda, un pēdīgi mans vaigs sāka maitāties un sapuva, miesa gabaliem krita nost. I3eigu beigās nonāca tiktai…

Garais Suleimans lēni ievilka no savas nargiles', parušināja ogles pavardā, nopūtās un teica: — Tādas tās lietiņas, brālīši mednieki…

COSKAS MILA

Kādā vasaras vakarā, pārdzinis no ganībām teļus, ieraudzīju pie mūsu pavarda tēvam blakus svešu sirmgalvi.

Saule bija aprāvusi viņa seju gluži melnu. To viscaur klāja grumbas, bet galva bija apsieta ar baltu lakatiņu. «Kaut kur no karstām zemēm,» es par viņu nospriedu.

Apsēdos kaktiņā, notiesāju man atstāto kukurūzas putru un ieklausījos, ko vecais vīrs stāsta.

—   Dzi, Stepan, — viņš teica, — arīdzan čūskai ir gan dvēsele, gan sirdsapziņa. Arīdzan čūska māk mīlēt, kā mīl cilvēks, tāpat cieš aiz mīlestības, bet sava čūsku bēr- ņuka dēļ metīsies vai ugunī… Tūlīt es tev pastāstīšu…

Un vecais vīrs izstāstīja gadījumu ar kādu čūsku, bez šaubām, neticamu, taču tas man dziļi iespiedās atmiņā.

—  Mūsu ciematā, — viņš iesāka, — dzīvoja kāds slavens mednieks, vārdā Aslans. Sis cilvēks bija stiprs kā dzelzs, un sirds viņam bija lādzīga, labs cilvēks bija.

Kādu dienu Aslans strādā savā dārzā — novada ūdeni uz dobēm. Skatās — guļ divas čūskas. Viena — skaista,

1 Nargile — austrumnieku smēķēšanas ierīce, raiba — šahmara, otra — melna, nesmuka. Gul abas a P" kampušās, sildās saulītē, salikušas galvas kopā, izskatās, ka abas par kaut ko sačukstētos, varbūt atzīstas viena otrai mīlestībā.

«Ko tas melnais mošķis tādu skaistuli apskāvis!» Aslans domā. Paņem akmeni un grib melno čūsku nosist, lai skaistā šahmara tiek no šīs vaļā. Aslanain nemaz neienāk prātā, ka sirds jau nešķiro, kas melns, kas balts, ka pasaulē nav nekā lipīgāka par mīlestību. Viņš ņem un met akmeni, tikai tas, kā par spīti, trāpa nevis melnajai, bet raibajai čūskai. Melnā izlokās, nostājās stāvus uz astes un tik briesmīgi iešņācās, ka Aslans — cilvēks, kuram sirds stipra kā tā te klints, — ko kajas nes jož prom uz mājām … Tādas bailes čūska šim uzdzina.

Otrā dienā Aslans atnāk uz dārzu — un ko viņš redz… Melnā čūska guļ, vēl aizvien apkampusi beigto, un glāsta tās nedzīvās miesas …

Ieraudzījusi Aslanu, čūska saliecas kā atspere, uzlido gaisā un — metas šim virsū. Aslans pārbijies aizmūk.

Mūsu ciemā dzīvoja kāds prātīgs, gudrs cilvēks, vārdā Ādams.

Ādams nu dod Aslanain padomu:

«Paklau, dēliņ, tā čūska, pazaudējusi savu iemīļoto, tagad to vien gudro, kā lai atriebtos. Kamēr viija nebūs savu panākusi, viņas karstā sirds nerimsies. Aizej labāk pagaidām uz kaimiņu ciemu, uz Cimanciemu, aizvadi šo vasaru tur. Uznāks sals, čūskas liksies ziemas, guļā, tad tu varēsi atgriezties.»

Aslans saka:

«Tēvoci Adam, savu mūžu ne no kā neesmu baidījies, ar sarūsējušu kinžalu esmu līdis lāča migā, bet tu man liec, lai topu par klaidoni?… Ko ļaudis par mani runās?»

Ādams atbild:

«Nemels niekus, es tev saku, ka ir. Tu taču esi viņai sirdi apdedzinājis, viņas mīļoto nobendējis. Tas nav nekāds joks. Neliksies mierā, līdz nebūs dabūjusi asinis pret asinīm, nenorimsies …»

Aslans padomāja, padomāja un paklausīja. Ielika hur- džinā ēdamo ceļam, apkampa sievu, bērnus un devās uz Cimanciemu.

Iet garām savam dārzam. Domā: «Jāpaskatās vēlreiz —• vai melnā čūska turpat?!» Bet čūska aizvien vēl guļ turpat, apskāvusi savu beigto draudzeni, laiza tai galvu un apmīļo to …

Aslans domā: «Svētā daba, kādu sirdi tā devusi šai aukstajai radībai!… Ak, ja visiem cilvēkiem uz pasaules būtu tāda sirds kā šai te čūskai!…»

Mednieks Aslans iet savu ceļu, tomēr ik pa brīdim paveras atpakaļ. Viņam tā vien gribas jo ātrāk aizbēgt no šejienes, ātrāk aizmirst, cik nežēlīgi izdarījies.

Aslans steidzas arvien ašāk, un tomēr viņam šķiet, ka pa pēdām rāpo kaut kas melns… Dzird svilpienu, un viņam rādās, ka pa lauku, kas jau sācis dzeltēt, locīdamās vijas melna aukla… Piepeši kaut kāds melns kamols noveļas no augšējā ceļa līkuma lejā uz viņa takas. Aslans pārbijies atlec atpakaļ: vai patiešām tā bijis, vai viņam tikai izlicies? …

Viņš steigšus pārbrien pāri upei, tomēr viņam šķiet — tas pats melnais kamols kā virpulis pārlido viņam līdzi uz otru krastu …

—   Nē, tas viss man tikai rādās, esmu pārlieku nobijies, — Aslans sev saka.

Aizgājis uz Cimanciemu, Aslans salīga par kalpu pie ciema starasta un sāka strādāt uz lauka.

Mēnessnakts. Kalpi nolikušies gulēt salmos pie kūļiem, kas sakrauti stirpās. Tikai Aslans neguļ: lāpa vīzes un domā par sievu un bērniem. Te uzreiz dzird: nočab salmi, kaut kas lien, šņāc un paslēpjas stirpā.

—  Mīlīši, čūska!… — Aslans pārbīlī iekliedzas.

_ Kalpi pamostas, pietrūkstas kājās un prašņā — kas lēcies?…

Aslans viņiem visu izstāsta un saka:

—  Tā 'sasoditā ir atnākusi pēc manas dvēseles… Palīdziet, mīļie, paglābiet mani no viņas!…

Viņš runā, bet pats trīs kā apšu lapa — šis kā lauva spēcīgais cilvēks.

—   Nu kāpēc tu tā pārbijies? Pati atnākusi, pati cilpā ielīdusi… Vai gribi — nosvilināsim stirpu? Reizē nosvilināsim arī čūsku: sadegs, sapūs — gan šai sirds būs mierīga, gan tev, — kāds no kalpiem Aslanain saka. — Aizej tik un paprasi stārastam, lai ļauj nodedzināt stirpu.

Aslans aizskrien pie stārasta un saka tam:

—   Mīļo brālīt, es tev strādāšu desmit dienu par pliku velti… Ņem visu, kas man ir, atdošu pat to, kā man nav, tikai Jauj nodedzināt to stirpu, lai tieku vaļā no sa« vas nelaimes ,..

Neko teikt, gluži pieņemama maksa, kāpēc gan lai stārasts nebūtu ar mieru?

Aslans atpakaļ uz lauku. Jau iztālēm sauc kalpiem:

— Stārasts atļāva, sviliniet nost!

Aizdedzināja stirpu. Aslans stāv maliņā un skatās.

Te uzreiz no liesmu mēlēm izlien kaut kas melns, tāda kā grīste. Izlīdusi kā zibens nozibēja gaisā. Aslans iekliedzās nāves bailēs un nokrita gar zemi.

Saskrēja kalpi. Skatās — uguns apsvilināta, pusapde- gusi čūska apvijusies Aslanam ap kaklu un turpat arī nobeigusies. Bet uz kakla nav pat koduma pēdu: nabaga cilvēks nomiris aiz pārbīļa …

Jā, Stepan, draudziņ, tāda mīlestība bija tai čūskai, ka viņas degošā dvēsele nerada mieru, līdz nebija nogalējuši kā ienaidnieku, tā pati sevi pazudinājusi… — tā pabeidza savu stāstu svešais sirmgalvis.

BĒRNĪBA KALNOS

LIETUS

Man patīk lietus, kad tas kā biezs, bet caurredzams aizkars nokarājas no tumšajiem mākoņiem un plūdina ūdens straumes uz kalniem, pļavām un laukiem.

Man patīk lietus, kas brāž aumaļām, trokšņaini, skaļi dārdinādams jumtus. Lietus, kam tikai uz mirkli spēj pretoties žuburainie koki, lai pēc tam padevīgi noliektu tā priekšā savu smago lapotni. Lietus, kas uznāk negaidot, īsta gāzma, kas visu applūdina un dzidrām straumēm plūst pa kalnu nogāzēm.

Man patīk lietus, kas pēkšņi iepriecina pēc garām, sausām vasaras dienām, kad pie zemes pieplakušie stādiņi paceļ galviņas, izslienas un gluži kā atdzīvojušās būtnes dziļi ievelk elpu, un, šķiet, tīksminoties saka: «Ak, cik jauki!» Kad tveices izmocīta zeme tik kāri uzsūc šo debesu doto valgmi, ka uz tās pat ne mirkli nepaliek ne ūdens piliena.

Man patīk lietus arī maija sākumā, kad to pavada pērkona negaisi un ugunīgie zibens uzliesmojumi, pavasara priekšvēstneši, tā uzvarošā gājiena heroldi. Tieši ar tādiem vēstnešiem jānāk pavasarim — burvīgākajam gadalaikam.

Bet tad, kad pavasaris jau iekarojis savas tiesības un rimušies dārdi, kas atskanēja tam par godu, pār mūsu kalniem — dažreiz pat uz vairākām nedēļām — nolaižas migla, augu dienu un nakti smidzina sijātājs — sīks un mīlīgs. Man patīk arī šis lietus, un es aizmirsies stāvu tajā. Lietus monotonā čabēšana vieš manī sapņainu no- skaņojumu — laikam jau tāpēc, ka tāda vienmuļa, iemidzinoša smidzinātāja skaņās es bieži vien, kamoliņā saritinājies, iemigu vecā ozola dobumā Adžarkutas mežā.

Man patīk lietus, lai tas būtu kāds būdams — gan veseli ūdens plūdi, gan īslaicīgs, viegls, kad tūlīt pēc tā, vēl nepārstājuša, pie debesīm parādās koša, daudzkrāsaina varavīksne, pārmezdama pār kalniem-svinīgu arku.

Man patīk gan līksmais pavasara lietutiņš, kas atmodina uz zemes neskaitāmu daudzumu dzīvību, gan melanholiskās rudens lītavas, kas uzvēdī skumjas un bēdigas domas.

Kad uznāk lietus un visi bēg, steidzoties rast pajumti, es izeju laukā un stāvu lietū ar kailu galvu. Lai līst šī debesu valgme, kas dāvā dzīvību visam dzīvajam zemes virsū!

Lietus izraisa manī saldas atmiņas. Visa mana gana un mednieka dzīve aizritējusi dabas klēpī, un lietus mūzika man ir tuva.

Man teica, ka es esot arī piedzimis, lietum čabinot, un pirmās skaņas, ko esmu dzirdējis, bijušas pērkona grāvieni un lietus grabināšana, bungojot pa mūsu telts jumtu jaukajā Aveluka plakankalnē, kas tā bija iesaukta tādēļ, ka tajā aug daudz zirgskābeņu — aveluka.

Pērkons dārd, blīkšķēdams šķīst zibens, triekdamies pret klinti, un šajā mirklī es nāku pasaulē mūsu tūkstoš ielāpiem klātajā teltī.

Vai maz bija tāda vieta mūsu teltij, kur tā nelaistu cauri ūdeni? Pakš, pakš, pakš… — skanēja te vienā kaktā, te otrā. Lietus tecēja gan silē, kas bija pilna ar pienu, gan lija virsū stūrī piesietajam bifelēnam, gan uz lāviņas, kura bija sasista no neēvelētiem dēļiem un uz kuras gulēja mana māte — itin kā aplaimota, itin kā noraizējusies par manu nākšanu pasaulē.

Tas notika augustā, taču pie mums kalnos valdīja tāds aukstums, ka pat suņiem sala viņu būdās. Slapjā malka sprēgāja pavardā, dzirksteles šķiezdama, sīvi dūmi piepildīja mūsu -nožēlojamo mitekli. Bet es brēcu, brēcu, cik jaudas, tā ka visa pasaule skanēja!…

— Māsiņ, bērnam lietus līst virsū, sasaldēsies, var vēl nomirt, — krustmāte Sona, tēvamāsa, teica mātei.

Negaidot mātes piekrišanu, viņai uz muguras tika uzsieta šalle, bet tajā, ievīstītu autiņos, iebāza mani. Mātei rokā iedeva nūju, un viņa kailām kājām devās lejā pa aukstos mākoņos tītajām nogāzēm uz Diližanas ieleju —■ tuvāk saulei, siltumam, glābdama no satrakotās stihijas savu pastarīti.

Lai arī cik uzmanīgi ietu, sargājot savu dārgo nešļavu, taču nokalnes bija slidenas un staignas — un vai gan varēja noturēties, ik pa bridim nepakiūpot? Kur tas notika? Kur tavi soļi samisējās, manu māt? Vai lipīgajos Bahuras mālos, vai nogāzē pie Divi avotiem, vai Kjarnanda dūkstā?…

Tagad es eju pa šīm vietām un, galvu nodūris, meklēju tavu baso kāju pēdas. Ak, ja varētu ieraudzīt miklajā zeme tavu mazo pēdu nospiedumus! Noslīdzis uz ceļiem, es pieplaktu pie tiem ar kārām lūpām, līdz zemei tev paklanīdamies …

Kamēr māte gāja, lietus pieņēmās, tā aukstās lāses izmērcēja gan šalli, gan manus autiņus un izpeldināja mani. Jā, nācis pasaulē, es tiku izpeldināts lietū, laikam tāpēc tas man ir tik miļš.

Baiļpilnu sirdi māte kāpa lejā no mākoņos tītajiem kalniem, juzdama sev uz muguras sīko radībiņu, taču beigu beigās tika zcinē, nonesa mani. No paugura virsotnes pie mūsu ciema visā savā krāšņumā viņai pavērās skats uz brīnum jauko kalnu ieleju, tās lietus nomazgātajiem, zeltītajiem laukiem, nobriedušajām, sirpi gaidošajām labības druvām, kur vietvietām koši liesmoja sarkanās magones.

Man mīļa šī ieleja, un vienmēr, kad nokāpju tajā no mūsu aukstajiem, dūmakā tītajiem kalniem, mana sirds aiz sajūsmas sāk straujāk pukstēt un es vēlos, lai man izaugtu spārni, vareni spārni, un es varētu lidināties virs tās zeltītajos saules staros.

Arī mana māte kā apburta raudzījās uz ieleju, taču viņai tajā pašā laikā sirdi māca bažas par caurcaurēm izmirkušā mazulīša dzīvību. Tomēr, juzdama, ka es ķepurojos viņai uz muguras, māte saprata, ka esmu dzīvs, taču vai izdzīvošu, pakļauts tik daudzām briesmām?.,.

Mājās māte nobijusies jautāja manai māsai:

—   Paskaties, meitiņ, vai mans kucēniņš dzīvs?

Attinusi šalli, māsa priecīgi iesaucās:

—  Dzīvs, marnmucīt, re, bola uz mani savas peļu ačeles!

Saudzīgi tiku izņemts no šalles, pavarda sakūra uguni, un siltajā ūdenī mans nozilējušais ķermenītis atžirba. izdzīvoju!

Augu… Dzenāju ar vicu vistas, kas knābāja barību, un saucu tanti:

— Krustmāt Olo! 01o!

Krustmātei vārds bija Sona, bet es viņu diez kāpēc saucu par Olo. Toreiz man bija tikai divi gadi, un šī krustmāte ir vissenākā no manām vissenākajām atmiņām.

Augu…

Palīdzu mātei kalnu upītē mazgāt mūsu vecos paklājus, izritinu tos turpat krastā, zajas ataudziņas malā, un plītēju ar viciņu, «lai būtu tīrāki». Pēc tam līksmi metu uz tiem kūleņus un rotaļājos. Saulainās dienās iznesam turpat krastā arī mūsu guļvietas, un ir tik jauki pavāļāties zaļumos uz saules sasildītiem gultas maisiem.

Augu…

Dzenu uz ganībām teļus — gan mūsu, gan kaimiņu. Nosēdies arkla priekšā, uzmundrinu vēršus, uzcērtu ar grābekli sienu — man ir septiņi gadi, un es jau esmu tēvam palīgs.

Augu, pieņemos spēkā …

Ieminu taciņas mūsu aizu drūmajos mežos un viens pats pārnakšņoju kalnos svaigā gaisā. Nodārd mana šau- tenīte — sākumā uz garaušiem, kas apgrauž mūsu dārzā augļu kokus, vēlāk, kad uz manas virslūpas parādījās melna svītriņa, — arī, uz pinkainajiem aizu iemītniekiem.

Taču, lai es būtu kur būdams, kad sāk dārdēt mākoņi, mana sirds notrīs aiz sajūsmas. Vai tas nav tāpēc, ka šie padebeši apsveica ar pērkona dārdiem manu nākšanu pasaulē? Un, kad sāk līt lietus, lai es būtu kur būdams, izeju laukā un ļauju, lai tas mani izmērcē caur un cauri — līdz pašiem kauliem. Diez vai tas nav tāpēc, ka pirms tam, kad to bija darījis ciema garīdznieks, mani jau bija nokrustījis lietus ar savām bagātīgajām, aukstajām straumēm.

Kopš tā laika pagājis vairāk nekā pusgadsimta. Tu, mana mīļā māt, jau sen dusi zemes klēpī, un es neskaidri atceros tavu tēlu. Tomēr man šķiet, ka asi un spilgti patlaban redzu, kā tu ej lejā no kalna ar mani uz muguras uz bagāto, zeltītu saules staru dāsni pielieto ieleju, nesdama prom no pērkona un zibens savu pastarīti …

…Izeju laukā, jo līst lietus. Tas lietus, kas tik liegi aijāja mani, kad es, ganiņš būdams, snaudu vecā ozola dobumā.,,

PA BĒRNĪBAS TAKAM

Stāsta, ka vēl esot dzīva krustmāte Sabeta — manas jau sen mirušās mātes draudzene. Ciematā gan viņas nav. Vasarā viņa vienmēr ir kalnos.

Nekas, arī es došos kalnos, atradīšu tur krustmāti, piespiedīšu galvu viņai pie ceļiem, remdēšu skumjas pēc mātes, kas jau pirms daudziem gadiem aizgāja viņsaulē.

… Nokāpjam no zirgiem kalna korē, kas atdala Lori no Kazahas, — zaļā plakankalnē, ko sauc par Kazah- beglu.

Lejā kalna pakājēs plešas biezi, tumšzaļi meži, bet augšā virs mums aizstiepjas alpīnās pļavas — smaragdzaļas, ziedošas, smaržīgas. Kas pasedzis te šos krāšņos, ziedpilnos paklājus, izrakstījis tos neatkārtojamām, bur« vīgām krāsām? …

Rau, tur, strauta malā, kādreiz .bija saslējuši teltis mūsu ciema ļaudis, vasarā pārcēlušies uz šejieni ganīt lopus. Mūsu mazā telts, visa vienos ielāpos, ne ar ko neatšķīrās no daudzu citu teltīm. Mantīgie savas teltis bija uzslējuši maliņā, plakankalnes vislabākajās vietās, un allaž tālu cits no cita. Svešs cilvēks, jau pa gabalu ieraudzījis mūsu apmetni, uzreiz saprata, kā kurš dzīvo, zem kādas zvaigznes dzimis.

Ne jau pēc teltīm vien to varēja redzēt, bet arī pēc suņiem. Mūsu kaimiņa Papaza sunim, uz to paskatoties vien, varēja pārskaitīt visus kauliņus. Augu dienu tas snauda pie telts tukšas bļodiņas priekšā un, cik nu vien slinki iespējams, noskatījās uz svešu garāmgājēju. Bet lai tikai svešinieks pamēģina iet, teiksim, pa strauta viņu pusi, netālu no pļaviņas. Tur blāvo bagātnieka Pāvela lielā telts, kuru sargā suns, vārdā Dambars. Tam sunim ir tik kupla spalva kā lauvai krēpes un draudpilns izskats. «Jātnieki…» es izdzirdu tai pašā mirklī kādu izbijušos balsi: «Piesieniet Dambaru, citādi noraus no zirgiem, saplosīs! …» Kā balss tā bija? Šķiet, Vagancs Melones. Krita pirmajā pasaules karā.,.

Ei, kur tu esi, mana tālā bērnība? … No gadu desmitu dzīlēm mani aizsniedz arī citas sen skanējušas un, kā liekas, sen aizmirstas balsis. Dzirdu, kā es pats spiedzu, jādams uz bifeļmātes Dursunas muguras zem ūdenskrituma aukstajām šaltīm, dzirdu skumju dziesmu, ko dzied mana māte, sēdēdama telts priekšā pie vērpjama ratiņa.

Mana māte vienmēr bija noskumusi. Citu pēc cita viņas bērnus paņēma masalas, bakas, šarlaks.

Man šķieta ka stāvu patlaban viņas priekšā.

«Sveika, māmiņ, tu atkal pie ratiņa? Vai nepietiek? Saudzē sevi!»

Aizsegusi ar plaukstu acis no saules, viņa neizpratnē lūkojas uz mani.

«I<o lai dara — mans puikiņš basām kājām. Tāds pats dzen avis ganīties. Un vai ta mūsējam cilvēkam ar vienu pāri zeķu nedēļā pietiek?» Viņa sakārto vārpstiņu un it kā pati sev klusu piebilst: «Bet ko lai nabags iesāk — vai ta viegli caurām vīzēm katru dienu staigāt uz Di- linu?»

«Puikiņš» — tas esmu es, «mūsējais cilvēks» — mans tēvs: viņš katru dienu gāja uz «Dilinu» — Diližanu — akmeņus tēst, ko mājas celt.

«Nekas, rādās, ka tavs pastarītis ir itin saprātīgs,» šajā iztēlotajā sarunā es ļauju mātei cerēt. «Atdosiet mācībā, kļūs par cilvēku, uzturēs jūs.»

«Ē-ē,» večiņa skumīgi atmeta ar roku, «cik viņš nopelnīs — visa manta mugura, bagātība vēderā.»

Mana nabaga māmuļa, būtu viņa redzējusi, kāds es tagad esmu, kas es tagad esmu.

…Izgaisusi šī aina. Nav vairs ne mūsu salāpītās telts, ne manas mātes ar vērpjamo ratiņu. Strauta malā stāv baltas, pilīm līdzīgas celtnes. Kāds beks šeit uzcēlis savu nometni? Nu nē, beks cēla apaļas teltis, un pie tām gremoja ar mantām smagi apkrauti kamieļi. Kur nu beks!… Vesela pilsēta izaugusi mūsu plakankalnē. Radio, kino, lasītava … Kā pārveidojusies pasaule! Vai tas nebija te, ciemā, kur es kādreiz garīdznieka pagalmā.savācu atsevišķas nodrukātas lapiņas un kāri, meža biezoknī paslēpies, tās izlasīju? Vecajā ciemā nebija ne grāmatu, ne avīžu. Ja paretam atnāca kāda vēstule vai negaidot telegramma, saņēmējs novecoja un nosirmoja, neatradis, kas to varētu izlasīt. Labas vēstis gan mūsu ciems toreiz nemaz negaidīja.

Lūkojos uz ganāmpulkiem, ar kuriem pilnas kolhozu ganības, uz šķirnes lopiem, un atkal ataust atmiņā bērnības skati, kas šķiet kā aprautas ainas no reiz redzēta salda sapņa.

… Sajā ziedu klātajā pļavā augstāk kalnos virs mūsu teltīm reiz, bērns būdams, rotaļājos. Puķes arī tagad te ir tās pašas. Dzeltenās salinenes, zilie zvaniņi, maigās narcises… Tie ir tie paši kādreizējie ziedi, tikpat smaržīgi kā "toreiz, tikpat vienkārši, burvības pilni, šeit, nolaidenā paugura galā, mēs spēlējāmies ar kauliņiem, un nereti vien izsalcis, noilgojies pēc mātes piena, — mēs, lauku bērni, jau barojāmies ar to gandrīz vai līdz sešiem gadiem — noskrēju lejā, sameklēju mati, lai viņa būtu kur būdama, un nepacietīgi pieprasīju mani pabarot. Paēdis atrāvos no mātes krūts un kā kalnu kaza jozu atpakaļ augšā — tur, kur mani gaidīja biedri.

—   Nu, vai sasmēlies spēku? — Surens — Pāvela dēls — man jautāja. — Tad jau nāc pacīkstēties.

Jā, mātes piens man deva spēku, un es labprāt uzsāku cīņu ar bagātnieka dēlu, kuram bija apaļa galva un apaļa seja. Tēvs ļāva Surenam tikai sava gana pavadībā nākt pie mums rotaļāties. Surens guva spēku no brūnās aitas piena — gans atveda līdzi šo aitu, kuras piens tika uzskatīts par visgardāko. Surena vaigi no piena kļuva arvien apaļāki, viņš kļuva spēcīgāks un mani katru reizi uzveica.

—   Pagaidi vien, — es teicu, — gan tava aita noraus pienu, tad tik tu redzēsi…

Augusta beigās visas aitas «norāva pienu» — vairs nebija slaucamas, un Surens nu nedabūja dzert savas brūnās aitas pienu. Viņš nebija arī vairs tik stiprs. Un tad es kļuvu drosmīgāks, izaicināju viņu «arēnā» un visu rudeni un ziemu noliku viņu uz lāpstiņām. Tomēr jau martā, kad aitām atskrēja jēriņi, Surenam atkal acis spīdēja vien, kakls kļuva resnāks, melnīgsnējā seja apaļa. Un man atkal bija viņam jāzaudē. Tāpēc es allaž ar nepacietību gaidīju rudeni — gadalaiku, kad aitas sāks «noraut pienu» un būs pienācis manas mazās slavas, manu uzvaru brīdis.

Tepat ir arī akmens, uz kura uzrāpies, pieslējies kājās, kliedzu mātei:

—   Mamm, sakul drīzāk krējumu! Citādi novelšu akmeni lejā!

Krējums man bija vajadzīgs, lai pieveiktu Surenu.

Mūsu bifelēns ar nesagremotu zāles kumšķi mutē pacēla galvu un pārsteigts skatījās uz mani. Laikam nosprieda: «Kur lai es mūku, kad tavs akmens sāks ripot man virsū?»

Pielikusi plaukstu virs acīm, māte pacēla galvu un skaļi mani norāja:

—   Ei, draiskuli, vai beigsi reiz blēņoties!

Te ir šis akmens — manas bērnibas liecinieks — tajā pašā vietā. Gadu desmitos tas apaudzis ar sūnu un vēl dziļāk iegrimis zemē.

Vēl līdz šim brīdim no tālajām sendienām dzirdu mātes balsi:

—       Ni, ni, Vahtang, negrūd akmeni, mīlīt, nevajag — akmenī īr asinis …

Es tomēr pagrūdu. Pagrūdu to pēc piecdesmit gadiem. Tas aizvēlās pa nogāzi, atstādams aiz sevis ziedošajā pļavā melnus iedobumus. Novēlās, nevienam un nekam vairs nedraudēdams, pa pēdām manai sen pagājušajai bērnībai un dārdēdams pazuda bezdibenī.

…Nabaga māmuļa! Cik daudz raižu es viņai sagādāju!

Reiz viņa bija saposusies iet pēc vilnas uz ciematu kalna viņā pusē. Es prasījos līdzi.

—       Ai, dēliņ, tas taču ir tālu un augstu — mums būs jāuzkāpj tur tai kalnā virs padebešiem.

Virs padebešiem? Ak, cik jauki! Es ieiešu tieši mākoņos, papētīšu tuvāk, kas tas ir — mākoņi. Tajās dienās, kad vējš dzina padebešus virs mūsu teltīm, es vienmēr pacēlu rokas, cenzdamies aizķerties aiz to lēveriem.

Ejam. Man kājas basas, pats — izkāmējis, bet kalns augsts, milzīgs. Cik tālu tikšu? …

Pietrūka spēka, pusceļā apstājos.

—       Nu vairs nav tālu, dēliņ, — māte centās mani uzmundrināt, — pacieties.

Sasprindzinājis ceļgalus, kas aiz sāpēm smeldza, pavil- kos vēl kādu gabaliņu.

—       Tēvoča Sergo sieva mums uzdāvinās vilnu, noadīšu tev dūraiņus un zeķes, lai rudeni vari iet skolā, — māte mani vilināja.

—       Jā? Uzdāvinās… Ja jau dāvinās, kāpēc tad mēs viņai nesam sviestu? ..,

—    Nest jau nesam… Bet viņa neņems, — māte pārliecinoši teica. — Viņi ir mums rada, bagāti. Cik mums šķūni samanu[10], tik viņiem vilnas, vai tad nebūs kauns mums iedot kaut zeķu pārim?

Oho, vesels šķūnis ar vilnu? Iesim paskatīsimies, kā viņi piegāzuši veselu šķūni ar vilnu. Tur gan var labi spēlēt paslēpesl Ierocies vilnā un pazūdi, lai tad meklēl

No tādām domām sasparojos un paspēru vēl pāris soļu, taču drīz vien kājas saļodzījās. Apsēdos un nokāru galvu uz ceļiem. Ak, būtu ļāvuši cilvēkam tā pagulēt šajā džinkstošajā aukstumā I

—    Celies, dēliņ, nu vairs nav tālu, — dzirdu mātes lūdzošo balsi.

—   Ja nav vairs tālu, panes mani pikpaunā.

—   Bet es taču arī esmu piekususi.

Es tomēr nolikos zālē un tālāk vairs nespēru ne soļa. Gribot negribot mātei bija mani jānes kukaragās.

Pievakarē, noguruši un pārmocījušies aizkļuvām līdz mūsu radiniekiem.

Par mūsu mārciņu sviesta Sergo sieva nosvēra mārciņu vilnas, turklāt nemazgātu, uz pusēm ar aitu spirām,

—   Nav gaļas bez kauliem, — viņa teica.

Mātei sametās kauns, un viņa neko neatbildēja. Tikai atpakaļceļā nomurmināja:

—   Kaunu nemaz neprotas. Viņiem tak piecsimt aitu!

Mana nabaga māmuļa, tu nenodzīvoji tik ilgi, lai redzētu, kāda dzīve ir tagad. Telšu vietā nu paceļas īstas pilis — gluži kā tais pasakās, kuras tu man vakaros stāstīji, kad laukā trakoja sniegavetra, bet mēs sēdējām pie pavarda un sildījāmies. Man no taviem stāstiem par velniem ar septiņām galvām uzmetās zosāda; satraukts es gaidīju, kā gan beigsies bruņinieka cīņa ar draudīgajiem pūķiem. Taču vienmēr šais stāstos labais uzvarēja ļauno, tie vēstīja gaišu nākotni.

Tu nenodzīvoji, nesagaidīji, taču tavas pasakas kļuvušas par īstenību. Pūķiem nocirstas galvas, bet tavs dēls uz burvju putna Sinama spārniem no tavas pasakas uzlidojis pretī zelta rītausmai.

Bet tu? Kur tu paliki, mana māmulīte? Kāpēc nesasniedzi tos zilos krastus, par kuriem sapņoji?…

LACU MATE

1

Pienāca rudens, un mūsu meži atkal ietērpās krāšņās, raibās drānās.

Lopi atgriezās no kalniem ziemas nometnēs, un aizas atdzīvojās. Māva govis, blēja aitas. Bifeļi šmakstinādami mežā mielojās ar bumbieriem, riekstiem un citiem savvaļas augiem.

Mums, ganiņiem, bija pienācis vislīksmākais gadalaiks •— svelmaino ugunskuru dienas. Sasēdāmies ap sārtu, cepām karstajos pelnos kartupeļus un klausījāmies visādus stāstus un pasakas.

Aiza bija silta, saules pilna, labi pasargāta no vējiem un puteņiem. Netālu aiz laidariem tecēja mūsu kalnu upe. Pļāvām sienu meža pļavās un kalnu nogāzēs un vedām lejā aizā. Te to sametām kaudzēs.

Katrai ģimenei bija sava kūts lopiem, bet iepretī kūtij izrakta zemnīca, kurā dzīvoja gani.

Zemnīcā bija buhara — kamīnam līdzīgs pavards, kurā dienu un nakti kūrās uguns.

Mūsu ziemas nometnē tādu zemnīcu bija apmēram četrdesmit.

Aizā kalna viņā pusē bija otra tāda pati ziemas nometne, bet netālu no tās — vēl viena. Seit, šajās mežiem aizaugušajās aizās, kalnu upju krastos, to bija daudz.

Ziemas nometnē mēs dzīvojām līdz pavasarim. Sazaļo zāle — un mēs no jauna dzenam savus lopiņus uz kalnu pļavām un ceļam teltis ieplakās. Pienāk rudens, sākas salnas, mēs — atpakaļ uz ziemas nometni. Mūsu dzīvnieki ciematu nekad nedabūja pat redzēt!

Es tolaik biju puišelis, izaudzis kalnu ciematā, nēsāju milzīgu aitādas papahu, jēlmītas ādas pastalas un nešķīros no garas nūjas ar līku galu.

Toreiz valkāju izdilušas, uz ceļgaliem un elkoņos salāpītas drānas no rupjas vilnas auduma.

— Tev, palaidnim, gan drēbes nevar vien sagādāt — rādās, ka tu tās nosvilini!… — māte purpināja, ķerda- mās kārtējo reizi pie lāpīšanas.

Kā tad lai «nenosviltu»?… Aiziesi uz mežu pēc malkas — dzelkšņu krūmi ieķeras biksēs un sadriskā. Uzmet nastu uz muguras — tikmēr rīvē kreklu, kamēr caurums,,. Vilks ielavījies* ganāmpulkā — skrien tam kliegdams paka], līdz paklupi un zemē gan. Piecelies — uzas pret akmeņiem pušu!… Uzrāpies kokā, lai pakratītu dižskābaržu riekstus, ko pašam panašķoties, lopiem salasīt,— visas šuves vaļā. Turpat blakus, skaties vien, dzeltenajām lapām cauri spīd sulīgās, gatavās savvaļas plūmes. Kā lai Vahtangs ietu prom, neuzrāpies plūmē!

Vai nu kāp kalnā, ložņā pa akmeņainām takām, vai pļauj zāli, met no kūts mēslus — allažiņ aiz kaut kā aizķeries, vai apģērbs to var turēt?!…

Ziemas nometnē mēs pavadījām laiku tā.

Pa dienu ganījām lopus, bet vakaros mēzām kūtis, izlika m silēs sienu un, ieturējuši trūcīgās vakariņas, aiz- migām savās zemnīcās pie pavarda uz paklātas tūbas.

Pie mums ziemas nometnē bija kāds puisis, vārdā Simons, kluss, vienmēr noskumis. Viņa vecāki bija sen jau miruši, un mazais Simons bija palicis bārenis — viens pats visā pasaulē. Viņu paņēma savās mājās ciema bagātnieks Ato —- sev par kalpu. Simons ganīja Ato govis un dabūja atalgojumu graudā — par gadu darba vienu teļu, divus avenus un pašaustu kreklu…

Simons, tāpat kā es, valkāja nodriskātu apģērbu, visu vienos ielāpos, un,sava saimnieka veco papahu.

Es biju daudz jaunāks par Simonu, taču viņam bezgala pieķēros. Simons juta manu mīlestību un draudzējās ar mani. Mēs arvien ganījām savus lopus kopā un tikpat kā nekad nešķīrāmies. Tie bija grūti laiki, bada gadi, taču mēs vienmēr dalījāmies pēdējā maizes riccientiņā.

Ko visu neizcietām savās ganu gaitās, ko visu nepārdzīvojām! Bet tajā rudenī notika tāds gadījums, nu tik brīnumains, ka neaizmirsīšu to līdz savai nāves stundai.

2

Pa labi no mūsu ziemas nometnes pacēlās ar mežu apaudzis uzkalns, bet tā otrā pusē, tumšā gravā, bija divu vecu klosteru drupas. Tūkstoš gadu vecas, ja ne vēl vairāk.

Kādu dienu Divu klosteru aizā — tā pie mums to bija iesaukuši — salasījām žagarus un iededzām ugunskuru.

Mūsu govis pa to laiku ganījās mežā, mielodamās ar dižskābaržu riekstiem.

Kad ugunskurs bija izdedzis, iekašņājām karstajos pelnos kartupeļus. Simons palika pie ugunskura, bet es ap

sēdos uz akmens paugura galā un tīksminājos par mežu, kas klāja vecā Hal-Hallu kalna nogāzes.

Mežu tērpa rudenīgas, tumšsarkanas drānas, košas kā teiksmainajai čūskai šahmarai. Gravā priecīgi burbuļoja strautiņš,Jiegi sildīja septembra satilc.

Šajā gadalaikā mežs ir pilns ar visādiem augļiem: daždažādu krāsu plūmēm, āboliem, bumbieriem. Ciematu apkaimē aug arī daudz kartupeļu. Kā gan cita ganiņam vajag — ēd pilnu vēderu, kamēr vēl rudens!…

Taču šis gadalaiks drīz vien beidzas, klāt ziema. Un man visu ziemu būs jāskraida pakaļ ganāmpulkam. Bet ciemā bagāto zemnieku bērni iet uz skolu, lasa grāmatas … Vai tiešām man visu mūžu tāpat vien būs jānostaigā lopiem paka]?… Allaž trūcībā, allaž tumsonībā — bez izglītibas …

Sēžu un domāju. Mežā brīžiem grūtsirdīgi pasvilpo neliels vējelis, pačabina rudenīgās lapas, gluži kā piebalsodams manām skumīgajām pārdomām.

Aizmiglotu skatienu veros lejā. Redzu — tur, zem klints, guļ kaut kas melns. Domas tūlīt aprāvās.

Palūkojos vērīgāk. Tas taču ir lācēns! Nolicies saulē, pagriezis vēderiņu gaisā un guļ.

Pamāju ar roku savam biedram Simonām, lai ātrāk steidzas šurp pie manis. Simons pieskrēja. Seja ar pelniem, mutē pusizcepies, karsts kartupelis — ēd, lūpas apdedzinādams.

Pieliku pirkstu pie lūpām — sak, klusu! — un parādīju viņam lācīti.

Simonām acis iedegās. Paķēris akmeni, gribēja mest, taču pārdomāja un atturējās. Nolika akmeni. Vispirms nometa lejā pikuci ar aitu mēsliem. Tas nokrita blakus lācēnam. Simons meta vēlreiz, un spiras uzkrita mazulim tieši uz galvas.

Lācēns paraustīja vienu ausi, iebelza ar ķepu sev pa degunu — laikam nodomāja, ka mušas nedod mieru, — un atkal aizsnaudās.

Tad Simons paņēma lielu, smagu akmeni, nometa to un trāpīja lācēnam tieši pa galvu…

Bezgala priecīgi jozām lejā. Domājām — paņemsim savu laupījumu, izdrāzīsim no zariem iesmus un panašķo- simies ar lāča gaļas šašliku!…

Pēkšņi mežā atskanēja savāds troksnis, un gravā no biezajiem brikšņiem, mierīgi kaut ko gremodama, iznāca milzu lāču māte.

Sprauslodama, kritalas lauzīdama, viņa ātri uzrāpās tur, kur bija atstājusi savu mazuli. Ieraudzījusi to beigtu, lāču māte sāka tā rēkt, ka viss mežs nodrebēja. Paskatījusies apkārt, viņa pamanīja mūs un — piecēlās uz pakaļkājām.

Aizmirsuši gan lopus, gan kartupeļus, laidāmies lapās.

Tā — vienā elpas vilcienā — aizskrējām līdz pašai ziemas nometnei.

3

Tovakar visi mūsu gani bija sapulcējušies zemnīcā pie vecā mednieka tēvoča Sakara.

Asaturancs Nersess dauzīja pa vecu spaini kā pa bungām, bet Akoencs Grikors pūta stabuli un dziedāja jautru viņa paša tovasar sacerētu dziesmiņu par puisi, kurš nozadzis sieru.

Rumsimmāte valgu pin, Jāuzskaita palaidnim, Zinās viņš, kā klētī līst… —

tā skanēja viens šīs dziesmas pants. Bet beidzās ar piedziedājumus

Ak vaf, siers ir promt Ak, mīlā, siers ir prom!

Cits gans — Vasojencs Jenoks, aizbāzis aiz jostas apmetņa malas, katru reizi, atskanot šim piedziedājumam, pacēla rokas gaisā un laidās dejā.

Tā kalpi un gani priecājās, bet tad atnācām mēs ar Simonu un sadrūmuši apstājāmies pie durvīm. Pavardā nosprakšķēja un uzliesmoja malkas pagale, un spilgta gaisma iekrita Simonām sejā.

Mūzika apklusa, deja aprāvās.

Laikam jau Simona acis bija pārlieku apsarkušas.

—       Vai tas bezdievis saimnieks atkal tevi piekāvis? — jautāja Grikors.

Ar mokām valdīdams asaras, Simons atbildēja, ka šoreiz dabūjis pelnīti, jo pametis mežā ganāmpulku un aizbēdzis.

—   Kāpēc tad tu aizmuki?

—       Lācis ierēcās, nu tā ierēcās, ka man dūša saskrēja papēžos.

Visi ar lielu interesi noklausījās mūsu stāstu.

—   Ek, jūs! — tēvocis Sakars teica. — Kāpēc jūs tā izdarījāt?… Nu jau būs puse gadsimta, kopš eju medībās. Esmu tik reižu šāvis zvērus, cik man matu uz galvas, bet, kad ieraugu mazuli, vienalga, vai tas būtu lāča vai lapsas, stirnas vai kazas bērns, — savu mūžu nevienu neesmu aizticis… Zvērs jau arī neļaus nodarīt pāri savam bērņukam. Pat vista top par ērgli, ja iesi viņas cālītim garām: skaties vien, ka neieklūp tev acīs…

Tēvocis Sakars papakšķināja savu kaļķīti un domīgi noteica:

—   Jā… katrai dzīvai radībiņai ir sirds, bet mātes sirds visiem vienāda. Atņem mātei dzīvību, ietriec viņā pašā lodi, tikai viņas bērniņu neaiztiec!…

4

Pagāja vairākas dienas. Mēs jau bijām aizmirsuši lāču māti.

Strādājām ar Simonu dziļi Divu klosteru aizās no kritušu koku stumbriem dobām siles un tēsām lāpstas — prātojām iemainīt pret maizi,

Sajā ziemā beidzās mana drauga Simona kalpošanas termiņš. Viņš bija nolēmis mest algādža gaitas pie malas un nodibināt savu mazu ģimenes pavardu.

Todien bija neparasti saulains laiks. Zeltītās kritušās lapas tik patīkami čabēja zem kājām, no krūmiem un koku zariem tik kārdinoši uz mums nolūkojās savvaļas augļi, ka reiba galva… Jūs jau zināt, kāds ir rudens Kazahā: ne mežs, bet pasakains burvju dārzs!

Simons man saka:

—   Tas jau nav rudens — tā ir posta {aužu vasara. Debesis patlaban tik vēlīgi veras uz nabagajiem. Kamēr laiks pieturas labs, sarausim, uztaisīsim veselu vezumu siļu un lāpstu, aizvedīsim uz Sevana ciematiem — tur ir kails, mežu nav, mums labi samaksās, iedos labību.

—   Kas ta man, uztaisīsim. Vai ta grūti? — es atbildu.

Un mēs, elpu neatvilkdami, sviedriem vaigā cirtām un

tēsām augu dienu, turklāt vēl uzdziedājām arī.

Simonām ar šīm silēm bija saistīta arī mīlestība: viņam bija iepatikusies mūsu ciemata zemnieka Tuni skaistā meita. Ja būs maize — varēs apprecēties!

—   Mēs jau esam lopi, ne cilvēki! — Simons rūgti iesaucās, aplūkodams savu praķi, kas bija vienos ielāpos. — Vai gan meitene nāks pie tādiem kā mēs? Ja es būtu meitene, vai es pamestu staltu saimnieka dēlu un ietu pie tevis, nabaga? …

Viņš smagi nopūtās un sāka vēl ašāk vicināt cirvi. Skaidas vien šķīda uz visām pusēm.

—   Kaut viņš pārsprāgtu — tas, kurš cilvēkiem izdalījis laimi. Kaut to nabagu dievu velns būtu parāvis!

Es uzmundrināju Simonu. Teicu, ka drīz vien viss būs labāk, ka pasaulē būs pārmaiņas.

Toreiz no Baku bija atgriezies mans tēvocis. Viņš pastāstīja, ka Krievijā tauta rīkojusi sacelšanos. Cara vairs neesot, un darba cilvēki drīz dzīvošot pavisam citādi. Sīs priecīgās vēstis, izplatīdamās pa visām malām, nonāca arī līdz mūsu tālajai kalnu aizai.

Simons no jaunajām ziņām atplauka. It īpaši viņa garastāvoklis uzlabojās, noraugoties, kā pieaug gludo siļu un lāpstu kaudze. Viņš tajā redzēja gan maizi ziemai, gan sev skaistu atlasa arhaluku kāzām un līgavas grezno tērpu ..,

Saule jau rietēja, kad beidzu apstrādāt lielu sili no kalnu vīksnas.

—   Tā būs dāvana Anaitai, — smaidīdams teicu Simonām.

Simons pateicīgi mani uzlūkoja.

Apklājām siles un lāpstas ar kritalām, savācām ganāmpulku un svilpodami dzinām to uz ziemas nometni.

5

Tuni meita Anaita bija brīnum stalta —1 kā gazele — un tikpat skaista, kautra un bailīga.

Tajā vasarā, kad viņa reiz atbrauca pie mums kalnos ciemā, Simonām šķita, ka pat kailās klintis izdaiļotas ar ziediem. Viņš, nabadziņš, bija līdz ausīm iemīlējies šajā meitenē. Gluži vai sadega, taču nedrīkstēja cerēt, jo slimoja ar visļaunāko kaiti pasaulē — ar nabadzību.

Katru vakaru viņš apsēdās laidara priekšā uz akmens un stabulēja, līdz asarām saviļņodams mūs ar savām dziesmām.

Lejā pie teltīm, gatavodamies uz naktsmieru, rosījās lopkopji. Mirgoja izplēnējošo ugunskuru liesmiņas, mīlīgi īdēja govis, gremodamas sienu.

Gluži kā saldā sapnī mēs apburti klausījāmies melodijas, kas, aizkustinādamas sirdi, plūda no mīlas pārņemtā jaunekļa stabules.

Es klausījos, un mana sirds sažņaudzās. Domāju: «Tuni neatdos viņam savu meitu!…»

Reiz sarkdams un uztraukdamies pateicu to Simonām.

Viņš apraudājās, taču, izvilcis no maksts dunci, atbildēja:

—       Es jau pats zfnu, ka man nav cerību, tomēr nespēju izraut viņu no sirds… Se, izgriez ar nazi, citādi viņa no tās neizies!…

Man bija viņa žēl, bet kā es viņam toreiz varēju palīdzēt?

Tuni nolēma atdot meitu mežsarga Artema dēlam. Tajos laikos mūsu pusē mežsargs skaitījās varens vīrs.

Reiz, kad Anaita bija nonākusi kalnu gravā saplūkt ziedus, nostājos viņai ceļā un teicu:

—       Anaita, tu man esi kā māsa, nebaidies no manis… Tu man esi ļoti mīļa, tomēr savu draugu Simonu es mīlu vairāk nekā tevi, vairāk par visu pasaulē… — Tā runādams, pats jutu, ka nosarkstu. — Kāpēc tu, meitene, liec viņam ciest? Vai tev nav žēl sērdieņa?..,

Anaita iesmējās.

—   Kas tad viņam liek ciest? Lai necieš citu dēļi

—       Kā tad lai viņš necieš? — es kļuvu drošāks, — Kurš tevi ierauga, tam miegs un miers pagalam!

Nu, nu, nerunā muļķības!… — Anaita sadusmojās.

—       Es taču to saku par Simonu, viņa vietā… Anaita, mīļā, pažēlo puisi, dod viņam jāvārdu! Simons ir nabadzīgs, bet viņam ir zelta sirds. Neskaties uz to, ka viņš trūcīgs…

Anaita nosarka un nodūra acis.

-— Es zinu, — beidzot viņa klusu sacīja, — es zinu, kāda viņam sirds. Lai nedaudz uzkopjas, iegādājas saimniecību, citādi mans tēvs…

Te nu viņa iešņukstējās un aizskrēja uz teltīm.

Man aiz prieka sāka dauzīties sirds. Uzdrāzos augšā pašā kalna galā un priecīgi iekliedzos, tā ka noskanēja visā aizā:

—       Simon, ei, Simon! Dzen lopus šurp, man tev ir labas vēstis!… Un nokauj aveņu… Labas vēstis… Ei!…

Par to aveņu, es pajokoju: vai nu es nezināju, ka par yeselu gadu viņš tikai divus avenus nopelnījis, Tomēr, nokāpis lejā, gravā, ieraudzīju, ka Simons patiešām nokāvis teķi un jau iekūris uguni.

—   Ei, puis, kāpēc tu viņu nokāvi? — es nikni jautāju.

Bet Simons smejas.

—        Kā ta ne, ja manam brājukam šašlika sakāro- jies."…

Apsēdāmies zālē, saēdāmies šašliku un sākām runāt.

—   Nu, kas tad labs atgadījies? — Simons jautāja.

—       Anaita man deva solījumu, — es teicu. — Acīmredzot arī tu esi viņai iepaticies …

Simons stipri piesarka, bet acīs viņam saskrēja asaras, tā ka es pats arī gandrīz vai apraudājos.

Pastāstīju Simonām par savu sarunu ar Anaitu un viņu ļoti iepriecināju.

Kad bijām ķērušies atkal pie savām silēm, Simons saņēma ziņu no Anaitas krustmātes.

«Strādā dūšīgi, nopērc sev tīras drānas, uzposies un atnāc pie manis — es tev ko pateikšu.»

Tāpēc jau mūsu silēm un lāpstām bija jāatnes Simonām laime,,.

6

Mežziņa Arfema dēls Rubcns melnā zirgā atjāja uz ziemas nometni. Pār plecu — šautene, pie jostas — duncis sudraba makstī.

Tā viņš ar visu zirgu iejāja pašā meža biezoknī. Atradis mūs, sasveicinājās.

Mēs pametām darbu un atņēmām sveicienu.

—   LabdienI

Rubenam bija kreveļaina seja, mazas ačeles, mazs deguns. Apģērbies viņš bija skaisti, turējās lepni. Rotaļādamies ar pātagur dzēlīgi smīnēja un, raustīdams retās ūsas, jautāja:

—       Dzirdēju, ka tu, Simon, esot sadomājis kļūt bagāts? Labu veiksmi…

Simons saprata un apjuka.

—       Ja nu arī kļūs bagāts, tad ne jau no kukuļiem, — es iedzēlu, mērķēdams uz Rubeņa tēvu, kurš bija visiem pazīstams kukuļņēmējs.

Rubens zobgalīgi pasmaidīja.

—       Bet vai jums ir atļauja, ka drīkstat taisīt siles? — viņš jautāja stingrā balsī kā priekšnieks.

Simons izvilka no kabatas mežniecības izsniegtu biļeti.

—       Jā-ā, — Rubens norūca, joprojām indīgi vīpsnādams, — ja jums ir tāds papīriņš, tad jau noteikti kļūsiet ba- gāti!

Paraustījis pavadu, viņš aizjāja.

…Nākamajā dienā atnācām uz mūsu darba vietu — un ko mēs ieraudzījām? Mūsu siles un lāpstas sasistas, salauztas un izmētātas. It kā mēs nebūtu desmitiem dienu pūlējušies… Visas Simona cerības izkūpēja vējā.

Viņš tā izmisa un kļuva aiz bēdām tik nožēlojams, ka šķita — te zemē guļ saplosīts un samīdits viņa kāzu tērps…

—       Ak tu nabagu dievs, ka tevil… — viņš sāpēs murmināja. — Re, šiem, bagātajiem, tiem ir cits dievs. Tas šiem treknu kurdjuku allaž vēl noziež ar sviestu. Bet nabagam — ja vilks uzklūp, posts un bēdas, ja lopi nobeidzas un sausums uznāk vai krusa — atkal posts un bēdas… Grozies, kā gribi, nabagam vienmēr posts un bēdas!

Centos Simonu kaut kā nomierināts

—       Rudens jau atsver veselu gadu, mums rokām spēka netrūkst —> izdobsim citas siles, nav vērts nemaz uztraukties! …

Kaut arī bijām bezgala sarūgtināti, ķērāmies no jauna pie darba. Todien iztaisījām četras siles un sešas lāpstas. „ Atnākam otrā dienā, skatāmies — atkal viss salauzts, viss izmētāts …

Ka tevi nelabais! Kas tas par ienaidnieku mums uzradies? Tie tik ir brīnumi!

Esam galīgā nesaprašanā. Domājam, minam, bet nespējam aptvert…

Mainījām vietu. Aizgājām uz gravas otru nogāzi. Ielī- dām dziji biezoknī — un atkal pie darba.

Nākamajā dienā atradām visu veselu. Beidzot atviegloti uzelpojām.

Tā aizritēja piecas dienas. Siles un lāpstas, gludi notēstas, gulēja kaudzē.

Vakarā Simons teica:

—       Kaut nu atkal neuzbrukusi sodība. Paņemsim rīt arbu un aizvedīsim visu uz ciemu.

Biju ar viņu vienisprātis.

Saule vēl nebija uzlēkusi, bet rati, kurus Simons bija paņēmis no saimnieka, jau apstājās dziļi mežā pie mūsu «darbnīcas».

Un tad mēs ar šausmām ieraudzījām, ka mūsu siles un lāpstas ir salauzītas, sasistas un gabali izmētāti pa visu mežu …

Pametām ratus turpat. Vēršus izjūdzām un palaidām ganīties, bet paši aizskrējām uz ziemas nometni.

Biedri, mūs ieraudzījuši, satraucās:

—       Vai atkal kaut kas lēcies? Jūs vairs ne pazīt nevar …

Pastāstījām viņiem visu. Bijām bezgala uztraukti. Pārtraucām viens otru.

—       Vai tik to nebūs nostrādājis mežsarga dēls? — ieminējās Jenoks. — Ne velti viņš te vakarvakarā blandījās…

Simons pārskaitās. Lūpas kļuva zilas un sāka trīcēt.

Jenoka vārdi man kā lode ieurbās sirdī. Tātad tie ir mežsarga dēla ļaunie nedarbi? Lai notiek, ja viņš tā, paskatīsimies, kura māte apraudāsiesl Vai vērts dzīvot, ja redzu, kā mans cēlsirdīgais brālis cieš tā izlutinātā, bagātā kucēna dēļ!… Sāku prātot, kā lai atriebjos šim kraupainajam kverplim.

Taču, kad vakarā mūsu stāstu izdzirdēja tēvocis Sakars, viņš tikai atmeta ar roku un noteica:

—       Tie ir lāču mātes pekstiņi — saodusi cilvēku smaku…

«Kā tas var būt, ka lāču māte?» es domāju. «Vai vecais ko nejauc? ..

Bet tēvocis Sakars palika pie sava.

—        Ka es jums saku — lācene… — viņš piebilda un sērīgi nopūtās. — Es viņai nomauktu ādu, tikai…

Mežsargs Artems bija atņēmis tēvocim Sakaram ieroci un neatdeva — gaidīja kukuli. Taču mednieks ietiepās. Pateica, ka viņam esot apriebušies šīs pasaules netīrie, liekulīgie un netaisnīgie likumi, un vairs nedomāja ne par šauteni, ne medībām…

—       Labāk nomiršu, bet pie negodīga cilvēka durvīm neklauvēšu, — viņš teica, zīmēdams to uz mežsargu.

Vēlreiz iztaujājis mani un Simonu, tēvocis Sakars nolēma mums palīdzēt.

—       Jūs, puiši, aizejiet un uztaisiet vēl dažas siles, un tad mēs paskatīsimies, kurš ir tas lauzējs, — viņš teica. — Es pats pie jums piekāpšu.

Mednieks nezināja par Simona mīlestību, nezināja par slepeno cīņu starp Simonu un mežsarga dēlu Rubeņu Anaitas dēļ, citādi diezin vai viņš tik vientiesīgi spriestu.

Bet mēs ar Simonu bijām pārliecināti, ka šīs nekrietnības dara mežsarga dēls. Kur tas redzēts, ka lācis tā rīkotos!

Tomēr paklausījām tēvoci Sakaru, Iejūdzām vēršus un aizbraucām uz mūsu meža «darbnīcu». Arbu atstājām uz pļaviņas, vēršus iedzinām Divu klosteru gravā, lai paganās, un paši ķērāmies pie darba. Pagatavojām vēl dažas siles, bet no skaidām sakūrām ugunskuru.

Vakarā atnāca tēvocis Sakars •— ar cirvi rokās un milzīgu kinžalu aiz jostas.

—   Rāpieties man līdzi augšā kokā un esiet klusi kā pelītes! Pat neelpojiet, — viņš mums pavēlēja un uzkāpa netālu augošā kuplā ozolā.

—   Vecotēv, mēs zinām, kas ir mūsu ienaidnieks, tas nav lāča darbs… — es jau iesāku.

Tēvocis Sakars greizi pablenza uz mani no biezo uzacu apakšas un nikni noburkšķēja ūsās:

—   Ai, ai… Nu paveries uz šito puņķntapu! Kā tu domā, vai es no siena pārtieku? Vai man prāta vairs nemaz nav?

Mēs neko neteicām. Kurš tad varēja runāt pretī tēvocim Sakaram? Nekas cits neatlika, uzrāpāmies ari abi ar Simonu ozolā. Nodzeltējusī, biezā lapotne mūs labi paslēpa.

Satumsa. Dziļi mežā grūtsirdīgi iekliedzās kāds putns. Gravā burbuļoja strauts. Sprēgādams dzisa ugunskurs, dzirksteles uz mirkli vēl apspīdēja tumšo noru.

Ilgi mums nenācās notupēt kokā. Kaut kur mežā atskanēja troksnis. Nobrakšķēja kritalas, iečabējās sausās lapas. Kāds, smagi čāpodams, lauza un švīkstināja zarus.

Laikam zirgs… Protams, Artema dēls jāj šurpu. Negodīgais, bezkaunīgais cilvēks! Nelietis!… Man asinis kūsāja. Sirds dauzījās. Gribējās mesties lejā un saplosīt gabalos šo nekrietno cilvēku.

Bet troksnis nāca arvien tuvāk un tuvāk…

Un tad mēs ieraudzījām … Kā jūs domājat, ko? Lāču māti, turklāt kādu lāču māti — lielu kā siena guba!…

Viņa pastāvēja brīdi, pavēroja ugunskuru. Acis iesarkanas, draudīgas — zibeņus vien met. Pamīņājās, ierūcās. Balss dobja, it kā skanētu aiz trejdeviņiem kalniem.

Paskatījās apkārt, sataustīja mūsu samestās lapas, atrada siles. Paošņāja, sajuta cilvēku, nikni nospraustajās. Sāka bradāt un lauzīt siles. Rūc, elš, kaut ko purpina… Paraustīja ratus, tie sakustējās un pēkšņi ieripoja tieši ugunskurā…

Līdz šim brīdim bijām vērojuši viņas izdarības klusē» jot, elpu aizturējuši, savaldījāmies, bet nu sacēlām tādu traci, ka notrīsēja kalni un lejas.

Parasti, cilvēku ieraudzījuši, lāči bēg prom: meža zvērs ir bailīgs. Bet šoreiz, mums par pārsteigumu, lācene neizbijās. Viņa pieskrēja pie mūsu koka, apķēra to ar ķepām un sāka purināt.

Brīdi pakratīja, tad atspiedās pret ozolu, mēģinādama to nogāzt, bet kur nu! Tad lācene sāka rāpties kokā …

—    Vectētiņ, viņa mūs aprīs, ko. nu lai darām? — es izmisis iebrēcos.

—    Nebļauj, sagatavo cirvjus, — mednieks no sava zara mierīgi atsaucās un izvilka kinžalu.

Lācene šņākādaina, siekalas šķaidīdama, uzrāpās pa koka stumbru un jau bija sasniegusi zemākos zarus. Uz augšu pavērstajās acīs dega tāda uguns, ka mūs pārņēma šausmas. «Nu vairs savus kauliņus nesalasīsim!» man iešāvās prātā. Aiz bailēm klabēja zobi.

Viszemāk tupēja Simons. Viņš atvēzējās ar visu spēku un nocirta zvēram kreiso ķepu …

Lācene briesmīgi ierēcās, taču nenokrita un zemē arī nerāpās, pat līda vēl augstāk.

Tad tēvocis Sakars laida darbā savu kinžalu, mēs — cirvjus — un nogalinājām lāceni.

Tā gāja bojā šis zvērs.

7

Tagad jūs laikam jautāsiet: «Bet kā Simonām izgāja ar precībām?»

Nē, lāču māte bija pielikusi punktu viņa cerībām… Nabaga Simons togad nedabūja nomainīt savu veco, ielāpaino arhaluku, nevarēja aiziet pie Anaitas krustmātes. Kā viņš būtu varējis iet? Kalps vien bija un kalps palika …

Ar bozi pār plecu, nodriskātās drānās un papahā viņš klīda pa kalnu pļavām, dziedāja skumjas dziesmas un bēdājās ar visu savu sāpēs degošo sirdi par zaudēto laimi.

Vēlāk, rudenī, mēs uzzinājām, ka Anaita precas ar mežsarga dēlu. '

Kāzu dienā Simons nozuda. Es viņu ilgi meklēju un beidzot pievakarē atradu Divu klosteru gravā…

Simons gulēja sakņupfs uz vēdera dzeltenajās lapās un rūgti raudāj'a. Tā raudāja, ka, šķiet, viņa sirds plīsa vai pušu…

Tik skumji beidzās mana drauga Simona mīlestība.

Toreiz es domāju: ja Simons nebūtu nogalinājis lācēnu, varbūt viņa dzīve būtu ritējusi savādāk, lai gan mežsarga dēls tik un tā būtu atņēmis viņam līgavu, — toreiz bija tāda kārtība, ka visi likumi bija bagātajiem par labu, viss viņu pusē.

Pēc kāda laika Simons aizgāja partizānos — izkarot nabagajiem laimi, un es ilgi skumu, gaidīdams viņu atgriežamies.

Kopš tā laika pagājis daudz gadu. Tagad Simons dzīvo mūsu ciemā, kļuvis slavens, visi viņu ciena.

Tomēr Simons neapprecējās, ģimenes viņam nebija.

Bet Anaitai jau ir mazbērni, taču, kā izsakās viņas krustmāte, Anaita vēl līdz šim brīdim nav aizmirsusi Simonu.

Runā, ka Simons arī viņai joprojām esot uzticīgs, ka Simonu katru rudeni varot redzēt Divu klosteru gravā. Ierokas ar seju zeltaino lapu birumā un atceras, apraud savu zudušo mīlestību…

Es tagad dzīvoju pilsētā, taču mana sirds ir tur — Divu klosteru aizā. Lāgiem aizbraucu uz ciematu, un tad mēs ar Simonu ejam uz vecajām vietām medībās. Un katru reizi, nonākot Divu klosteru gravā, atceramies savas ganu dienas un sakām:

—   Tie tik bija laiki! Kā viss pārvērties, cik brīnum jauki viss pārvērties!…

CEĻA UZ DIVU KLOSTERU AIZU

Rudens gāja uz beigām. Pļauja, kulšana un citi lauku darbi jau bija galā, tikai jēgas nekādas — šogad mūs bija piemeklējis sausums. No kalniem pamazām nāca lejā ziema, nesdama sev līdzi aukstumu un badu.

Tēvs aizgāja pie mežsarga sadabūt atļauju, lai varētu cirst mežu. Nogāzīsim baļķus, sazāģēsim dēļus un iemainīsim pret maizi pie sevaniešiem.

Kādu rītu tēvs pamodināja kaimiņu Kočaru. Paņēmuši cirvjus un zāģus, viņi devās uz Divu klosteru aizu. Man tēvs stingri pieteica:

—   Palūdz Simonu, lai pagana mūsu lopus arī. Bet pats nāc uz mežu: atnesīsi man maizi un palīdzēsi strādāt.

Viņi aizgāja. Mežmalā tēvs atskatījās un uzsaucas

—   Pielūko, nekavējies!

Nākamajā rītā uzticēju mūsu govis Simonām, pārmetu pār plecu hurdžinu, taču paliku stāvam pie telts ieejas kā" nabaga bārenītis un, galvu piešķiebis, žēli jo žēli nolūkojos uz šauteni, kura karājās pie sienas.

Māte paskatījās uz mani, saprata un sadusmojās.

—       Ak tu viens, ka tu izčibētu! Atkal blenz uz to velna daiktu! Ej ašāk, kamēr neesi dabūjis kāvienul

Es mīlīgi teicu:

—       Mammucīt, mī]o, ļauj paņemt šauteni… Nebaidies, es nemedīšu, bet tēvam tak var noderēt: ja nu pēkšņi ierauga briedi vai stirnu?

Māte kļuva žēlīgāka, taču, kā aizvien, pikti atbildēja:

—   Kur tu tāds, tiepšļa, man esi gadījies!…

Un dusmodamās aizgāja uz laidaru.

Tas nozīmēja, ka viņa atļauj: mātes purpināšanā aizvien varēja saklausīt piekrišanu.

Bezgala iepriecināts norāvu šauteni no nagliņas tin devos uz Divu klosteru aizu.

—       Ei, palaidniek, pielūko, ka neapmaldies, tēvs grib ēst! — māte man vēl uzsauca.

—       Nē, nē, mammuc, iešu tiešā ceļā pie tēva, — es viņu nomierināju un, iegājis mežā, lēnā garā devos pa ēnaino taciņu uz priekšu.

Eju, bet mana dzirde, visas manas domas pievērstas tām balsīm, ko dzirdu lejā. No katra troksnīša, brīkšķa, čabēšanas satrūkstos un sažņaudzu ciešāk rokās šauteni. Katrs celms man šķiet lācis, katrs akmens — kaza, katrs putns —- meža balodis. Ko tur runāt: pašam ir jābūt medniekam, lai saprastu, kā dauzās sirds, kad ar šauteni rokās ej pa tādu meža klajumu.

Gāju, gāju un iznācu pie Aveta pļaviņas. Aiz šīs pļaviņas atkal sākās mežs. Te uzreiz skatos — skrien govs, bet lai pakaļ — pieci seši suņi. Mēģina aizšķērsot tai ceļu, ķeras pie kakla, mugurā, bet govs atvairās ar ragiem un nagiem, izmisīgi mauj un drāžas man tieši virsū.

Kad govs pieskrēja tuvāk, man sirds vai apstājās: tie bija vilki, nevis suņi!…

Ātri nosviedu no pleca liurdžinu, nomelos uz viena ceļa un izšāvu uz vilku, kurš bija iekāries govij kaklā. Vilks pakrita lopiņam zem kājām, bet citi pelēkie pašķīda uz visām pusēm. Es vēlreiz izšāvu tiem pakaļ. Viens no vil* kiem skrējienā palēcās uz augšu, taču atguvās un aizmuka.

«Ievainots,» es nospriedu.

Izglābtā govs devās lejā uz ziemas nometni, bet es priecīgs nodīrāju vilkam ādu. Tad pietupos pie avotiņa, padzēros un mazliet atpūtos. Atradu zem kritalām dažus savītušus, sačokurojušos mežābolus un apēdu. Skatos — saule jau nosēdusies uz Hal-Hallu. Ir nu gan spēks rudens dienai! Cilvēks no rīta pieceļas, apsēžas iestiprināties, nepagūst ne paēst — bet laukā jau tumsa…

«Kā visi nometnē brīnīsies!» es nodomāju. «Iešu labāk atpakaļ. Aiznesīšu vilkādu, pārnakšņošu un tad rit agri no rīta — pie tēva. Lai mamma pārdod vilkādu cepurniekam Asaturam.»

Tā es izdarīju. Jautri svilpodams, devos uz ziemas nometni, turklāt tīšām pa to ceļu, kur visas meitenes varētu redzēt, ka esmu nošāvis vilku.

Taču mani prieki nebija ilgi. Māte, pielikusi roku virs acīm, mani jau iztālēm pazina un sagaidīja ar kliedzieniem:

—   Ak tu resgali, ak tu resgali, ko tu esi izdarījis — pameti tēvu neēdušu! Vai es tevi nesūtīju, lai palīdzi tēvam?

—   Mamm, ļauj vismaz pārnākt mājās, ko tu mani blamē visu acu priekšā?… — eš viņai saku, bet pats nosarcis un nosvīdis sāniski blenžu už mūsu kaimiņa Macaka meitu: toreiz biju savā prātiņā nospriedis, ka esmu viņā iemīlējies …

Taču māte tik turpinās

—   Blamēšu ar, visa ciema priekšā izblamēšu! Varbūt jau rit sniegs aizputinās ceļu, kur tu tad maizi dabūsi? Vai šitā suņāda tev būs maizes vietā?

Es vairs neteicu ne vārda. Māte, izkratījusi sirdi, kūra uguni. Noāvu kājas un atlaidos guļvietā.

Māte staigā iekšā un ārā — grib kaut ko sacīt. Es jau zinu, ka viņai sāp sirds, zinu, ka viņa grib jautāts «Ko tu ēdīsi?» — taču nevar pārvarēt savu sarūgtinājumu —- gaida, lai es pats palūgtu. Bet es, izlikdamies beigts kā lapsa, klusēju, it kā būtu ļoti piekusis un ļoti apvainojies.

Pēdīgi skatos — viņa kaut ko dara, noliekusies kaktā pie bļodas.

«Oh!» domāju. «Tas tik būs vareni, varbūt iedos krējumu!» Bet ar krējumu cienā vienīgi svinīgos gadījumos:

mēs to dabūjam pagaršot, ja atnāk ciemiņš vai ari lielu svētku reizē.

Tomēr man priekšā māla bļodiņā patiešām ir krējums …

—   Ņem ēd! — mamma nikni uzsauca.

Man acis iedegās kā kaķim, kurš ieraudzījis aknas.

—       Nu — ēd! Kas bijis, bijis… Paēd un liecies gulēt. Rīt iesi uz mežu, — kļuvusi mīlīgāka, teica māte.

Nabaga māmuļa! Mana nabaga māmuļa… Viņa rājās gan, bet kāda zelta sirds viņai bija! Ja ierāvu kājā skabargu, jau tad viņa bija pagalam…

Gaismai austot, pārmetu pār plecu hurdžinu, taču atkal nevaru paspert ne soli: visas manas domas un sirds pie šautenes.

Es teicu:

—       Mīļo mammuk, vakar es biju vainīgs — aizmirsti to, kas notika vakar: ne jau katru dienu gadās satikt vilkus … Iedod šauteni…

—   Kāmī tu esi atsities, resgali!

Un māte sāka žēloties par savu likteni, kas viņai piešķīris tādu nekam nederīgu mantinieku.

•— Mammucīt, mīļo, — es atkārtoju, — šoreiz iešu taisnā ceļā turp …

Paķēru šauteni un metos prom uz Aveta pļaviņu.

Nebiju vēl ne pusceļā, kad manī sāka cīnīties vieglprātīgais mednieks un prātīgais dēls, kas saglabājis sirdsapziņu.

Mednieks teica:

«Tu taču pats vakar redzēji, kā otrs vilks no tava šāviena salēcās. Tātad tu trāpīji. Ej paskaties — varbūt viņš guļ tur zem tā krūma. Nomauc ādu, tāpēc jau tevi nenožmiegs!»

Kārtīgais dēls iebilda:

«Kauns, lielībniek, tu taču mātei apsolīji iet, kur tevi sūtīja! Nabaga tēvs jau būs tevi pārgaidījies.»

No Divu klosteru aizas puses, it kā apstiprinot labā dēla vārdus, atskan cirvja blaukšķi: bliukš, bliukš, bliukš… It kā pārmet man un aicina mani.

Cīņa pašam ar sevi turpinājās diezgan ilgi, taču beigu beigās uzvarēja mednieks. Neko sevišķu jau nevajadzēja: tikai aiziet paskatīties uz to krūmu un nākt atpakaļ.

Un es devos aplūkot taciņu, pa kuru bija aizmukuši vilki. Ohol Nodzeltējušajā zālē asins pēdas! Paspēru vēl pāris soļu. Kā tad, te.noasiņodams skrējis vilks. Kad tiku

meža laucē, mans uzdevums uzreiz kļuva vieglāks: mitrajā zemē vilka pēdas bija skaidri saskatāmas.

Gāju un gāju uz priekšu. Tā aizrāvos, kā vien var aizrauties mednieks, kas dzen pēdas ievainotam zvēram. Kad atjēdzos, jau bija pēcpusdiena. Gāju vien tālāk.

Vilks dažbrīd bija pakritis, un tajās vietās redzēju daudz asiņu. Skaidrs — zvērs ir mans!

Beidzot strauta malā zem klints krūmos kaut kas sakustējās. Skatos — mans vilks: aizķēries ar sašauto ķepu aiz krūma un nevar aizbēgt.

Sten, slienas uz pakaļkājām un tā griež zobus, ka man tirpas skrien par kauliem.

Nospiedu gaili: un zvērs vienā mirklī norima.

.Nodīrāju vilku un priecīgs devos mājās. Māte, mani ieraudzījusi, zobgalīgi pasmaidīja, un tad sākās:

— Ak tu manu mīlulīt, mans acu gaišumiņ! Man nu ir laimējies!… Ļaudis teiks: «Ir gan Maranai dēls!…»

Galvu nodūris, klausījos mātes dusmīgajos vārdos. Tad aizgāju, ierakos siena kaudzē un aizmigu.

Naktī uzsniga sniegs — pirmais sniegs kalnos. Augstiene, klintis, aizas, ieplakas, pauguri, pļavas, ziemas nometnes teltis — viss bija klāts ar mīkstu, baltu autu, bet debesis zilgmoja tik dzidras!

Cik jauka diena! Vienīgi mednieks zina, kas tas ir — pirmais sniegs, zina, cik nepacietīgi to gaida visi mednieki pasaulē. Tas ir viņu sapnis, viņu lielākie svētki. Pirmais sniegs samulsina visus zvērus. Aukstuma nobaidīts lācis skraida, meklēdams klinšu spraugās ērtu midzeni, kur likties uz ziemas guļu. Stirnas bailēs no bada naktīs dodas uz dienvidu nogāzēm, bet rītausmā atgriežas savās citadelēs. Cauna augu nakti ložņā pa kokiem, meklēdama medu, ko savākušas meža bites. Āpši gatavojas uz ziemas guļu. Viņi, tāpat kā lāči, guļ visu ziemu. Vāveres un peles steidzīgi gatavo pēdējos krājumus — zīles un kritušos augļus, lai sala mēnešos nebūtu jācieš bads. Tā pirmais sniegs liek visiem dzīvniekiem cauru nakti līdz pat rītam rosīties. Bet uz taciņām iznāk vilki, cerēdami šajā burzmā gūt laupījumu.

Līdz ar rītausmu drudžainā skraidīšana beidzas, un dzīvnieki paslēpjas savās alās. Taču viņi visi atstāj tikko uzkritušajā sniegā skaidras pēdas, kas stāsta: «Seko man, te es dzīvoju.»

Un mednieki, augu nakti pavadījuši nemierpilnā satraukumā, no rīta dodas pa šīm pēdām pakaļ lācim līdz tā midzenim, paka] caunai, kas aizmigusi koka dobumā, vai lapsai tās alā. Atrod stirnas, kas mierīgi.gremo uz stāvas kraujas, zaķi, kurš paslēpies zem krūma. Dārd šāvieni, un pasaulē nav par to nekā priecīgāka …

Tāpat bija ar mani. Skatos uz sniega klātajiem mežiem un ielejām, redzu, kā zem pirmajiem saules stariem uzliesmo Hal-Hallu virsotnes, un mana sirds dauzās kā negudra.

Pametu siena gubu, skrienu uz mājām, un, kamēr māte labsirdīgā, mīlīgā balsī apjautājas: «Vahtang, dēliņ, kur tad tu biji? Vai nenosali, manu puisīt?» — man jau hur- džina pār plecu, cirvis aiz jostas, bet roka pati stiepjas pēc šautenes. Mātei taisnība, ka man seja kā lapsai…

—  Vahtang, mīlulīt, vai tad nevari iztikt bez tā daikta? — māte jautā žēlā, raudošā balsī.

—   Kā lai iztieku? Re, sniegs izdzinis visus vilkus no midzeņiem, nograuzīs mani, ka ne kauliņus nesalasīsiet… Bef, ja tu negribi, ka ņemu, neņemšu ar…

Biju trāpījis vārīgā vielā. Viņa, nabadzīte, iztēlojās mani vilka zobos un šausmās iekliedzās:

—  Nē, nēl Ņem, ņem, ka tikai negadītos nelaime…

Bet, kad es jau gāju prom, māte man uzsauca:

—  Vai, dēliņ, vai es akla, vai, tu jau neko neesi ēdis! Se paņem kauc to riecientiņu, apēdīsi pa ceļam! — un iedeva man maizes riku — biezi apziestu ar sviestu un biezpienu.

Labā māmuļa!…

Biju cieši - nolēmis iet taisnā ceļā pie tēva, taču ari šoreiz netiku garām Aveta pļaviņai. Kā nonācu līdz tai, asinis saskrēja galvā: man priekšā mīkstajā sniegā vīdēja pēdas. Šķita, ka te basām kājām gājuši cilvēki, bet tās bija četrkajaino pēdas.

«Lāči!» man galvā pazibēja doma, un šoreiz vairs nebija nekādas cīņas starp trakulīgo mednieku un godīgo dēlu: smagi elpodams, devos pakaļ lāčiem…

Pēc pēdām bija redzams, ka tie te klaiņojuši agri no rīta. Lāgiem apstājušies, pakašņājuši zem sniega zīles, atraduši un apēduši sapuvušus ābolus un bumbierus. Salauzījuši un sabradājuši mušmulas krūmus un aprijuši visus to saldos, gatavos čiekurus.

Nonācu palejā. Pa ceļam atradu vēl kūpošus lāču mēslus. Sirds iepukstējās straujāk: tātad pekaiņi nav tālu.

Taču viņi ir trīs, bet es — viens, ka tikai nekrietneļi nesaplosītu … Laikam gan ar visu savu šauteni netikšu sveikā cauri.

Tomēr atcerējos mūsu kaimiņa Macaka meitu un cik jaudas skrēju tālāk uz Garnakarā klintīm, tā ka sasvī- dusī mugura kūpēja vien.

Kalnā sāka riet aitu suņi, taču viņi nerēja uz cilvēkiem. Viens gari un žēli iesmilkstējās, un es sapratu, ka lācis tam iegāzis ar ķepu. Domās izlamāju kā ganus, tā suņus: aizbaidīs vēl manu laupījumu!…

Nosvīdis gluži slapjš, uzrāpos vienā no augstākajiem kalna atzariem un apstājos tā virsotnē.

Lēca saule. Sniegs apžilbinoši vizuļoja, un klajumā skaidri bija redzamas ūdens pieplūdušās lāču pēdas, dzīvnieki šeit bija pārgājuši uz kalnu grēdas otru nogāzi. Bet šo nogāzi divās daļās pāršķeļ dziļa kroka, un pa to iet lejā taciņa uz ozoliem apaugušu krauju. Lāči (lielais pa priekšu, divi mazāki — aiz tā) nupat kā bija gājuši pa šo taciņu. Elpu aizturējis, devos arī es pa viņu pēdām. Šautene gatavībā, pirksts — uz mēlītes. Taciņa šaura. Abās pusēs klintis — līdzenas ka siena, bet šī šaurā gaiteņa galā — liels ozols.

Aiz koka kraujas malā stāvēja mani trīs lāči: liela lācene un divi mazuļi. Mani ieraudzījuši, viņi pacēla priekšējās ķepas un tādās šausmās sāka bubināt «ba-ba- ba, brr-brr», it kā viņi būtu nevis lāči, bet cīņas laukā ienaidnieki, kas pacēluši rokas un lūdz: «Mīļais, nenogalini — mēs padodamies!» Lāči ir bailīgi, ja noskaņoti miermīlīgi.

Neļāvu viņiem' atgūties: piesviedu šauteni pie pleca, notēmēju un — blīkš! blākš! — ietriecu katram mazajam pa lodei galvā.

Izmisīgi rēkdami, šķaidīdami uz visām pusēm sniegu, akmeņus, kritalas, visi trīs novēlās aizā. Tas notika galvu reibinošā ātrumā.

Atjēdzies ieliku šautenē jaunas patronas, saņēmos un norāpos lejā. Ko es ieraudzīju? Lielās, lācenes nav, bet mazie kārpās pret akmeņiem, skrāpē zemi un gārdz. Pēdīgi apklusa.

Es tā nopriecājos, ka iekliedzos pilnā kaklā, sāku aicināt ganus, saceldams kājās visas apkārtējās aizas.

— Ei, Simon, Jenok, nāciet šurpu, nāciet šurpu!… Es nošāvu lāčus, palīdziet, ei!.,.

Diedams kūleņoju pa sniegu (ak, dumjā jaunība!) un atkal saucu:

— Puikas, pasakiet nometnē, lai atdzen vēršus! Es no- šāvu lāčus!… Pasakiet tēvocim Macakam, lai iedod vēršus, — es nošāvu lāčus, ei!…

Kā tad citādi?… Lai tēvocis Macaks pats atbrauc, paskatās, kāds es esmu lauva, lai viņa sirds atmaigst pret mani…

No tādas domas man seja un ausis svila vien.

Kad šis neprātīgās minūtes bija aizritējušas, izdarīju tā, kā biju- dzirdējis darām pieredzējušus medniekus: ieraku nošautos lācēnus sniegā un svilpodams devos no kalna lejā, uz mājām, prātodams pieiet pie tām no augšas, no paugura puses, un tikai no turienes uzsaukt, ka esmu nošāvis lāčus, lai to dabū zināt gan tēvocis Macaks, gan viņa skaistā meita.

Nebiju paguvis aiziet ne pārdesmit so|u no tās vietas, kur nošāvu lācēnus, pēkšņi dzirdu —• man aiz muguras kāds rēc.

Paskatījos atpakaļ — lielā lācene, tā, kura bija aizbēgusi no šāvieniem. Viņa bija atgriezusies un tagad, ošņādama asiņaino sniegu, žēli gaudoja.

Piespiedos ar muguru pie liela ozola un vēroju viņu, bet viņa mani neredzēja. Ošņāja sniegu un gāja pa asiņainajām pēdām tieši uz to vietu, kur biju iekārpījis lācēnus. Piegājusi apstājās un sāka tos rakt laukā; kašņāja ar priekšējām ķepām — gluži kā cilvēks ar rokām… Izraka vienu lācēnu, pēc tam otru un tā ierēcās, ar tādām sāpēm un bēdām, ka atsaucās kalni un aizas, bet man šautene rokās sāka drebēt. Ierēcās, paskatījās apkārt ar asiņu pielijušām acīm, paošņāja gaisu un — saoda mani. Saoda un, saceldama sniega mākoni, lauzīdama krūmus un kritalas, nāca man virsū… Kā sniega lavīna no kalna …

«Tā,» es sev teicu, «turies nu, puika, šis kumoss nav tev domāts! Atceries, tā ir sirdī ievainota māte!»

Mani sāka kratīt drebuļi, uzmetās zosāda, aiz šausmām kļuvu gluži zaļš.

Bet lācene pienāca, nostājās aiz koka un asiņu pielijušām, aizmiglotām acīm lūkojās apkārt, meklēdama mani.

Pieplaku aiz celma un notēmēju šauteni viņai tieši krūtis. Cik veiksmīgas medības! Savu mūžu man laikam vairs nebūs tik apskaužams medījums…

Taču — cik savādi! — roka gluži kā sastingusi nespēja aizsniegt mēlīti. No nelaimīgās mātes skatiena pēkšņi bija pazudusi visa mana mednieka kaisle, kas mani bija dedzinājusi pēdējās dienās un nebija jāvusi aiznest maizi izsalkušajam tēvam. Un es, slēpdamies aiz krūmiem un kokiem, atkāpos un metos bēgt. Bēgu nevis aiz bailēm, bet aiz sirdsapziņas pārmetumiem.

Pamazām atgūdamies, beidzot devos uz Divu klosteru aizu, nesu tēvam maizi.

Tagad es biju slavens! Tikai ar divām lodēm esmu nogalinājis divus lāčus, tas nav nekāds joks! Taču manā sirdī nav ne drusciņas prieka. Neizdzēšami acu priekšā stāv lāču māte, un es it kā dzirdu viņas bēdpilno rēkšanu pie savu lācēnu kapa…

VILKI

1

Bija ziema. Barga, salta ziema.

Grūti ganam ziemā. It kā tāpēc vien atnāktu sala mēneši, lai mocītu ganu, turklāt kādu ganu! Mēs. jau toreiz bijām paaugušies — piecpadsmit sešpadsmit gadu.

Staigājām ielāpu ielāpiem klātās drānās no rupja, pašausta auduma, pinkainās aitādas papahās, jēlmītas ādas pastalās.

Aukstajos mēnešos dzīvojām kalnu aizā, no vējiem pasargātā ziemas nometnē. Tur bija vairākas kūtis lopiem un zemnīcas mums, ganiem.

Rītausmā izdzinām savas govis un aitas uz kalnu nogāzēm, no kurām vējš pa nakti bija nopūtis visu sniegu. Lopi ganījās, bet mēs, lai sasildītos, spēlējām sunīšus vai metām kūleņus, vai arī sakūrām uguni — malkas visapkārt bija, cik uziet…

Piemetām ugunskurā sausus zarus, sprunguļus, uzpū- šam karstu liesmu, bet, kad tā noplok, atraisām savas zebenīcas, izņemam kartupeļus un ierokam karstajos pelnos. Ja tu esi drosmīgs, tad izņem kartupeli, kad tas būs izcepies, ar kailām rokām, nopūt pelnus un ēd, lūpas apdedzinādams! …

Reiz pienāca arī mana kārta iekurt sārtu.

Paņēmu degošu pagali un iemetu to vientuļa, nokaltuša koka dobumā. Uguns sprakšķēdama uzskrēja pa stumbru un uzlīda līdz pašai koka galotnei, un koks uzliesmoja kā milzu lāpa.

Vai tad kādam vairs lopiņi prātā!

Mani draugi — ganiņi Jenoks, Tiko, Grikors un Akops — pameta savas aitas pakalna nogāzē un, skaļi klaigādami, atskrēja pie manis.

—       Oli, oh, oh! — viņi sauca. — Paskat, kā dzirksteles birst! Tā vien raugi, apsvilinās dievam kājas: mūc prom, dieviņ!

—       Jūs nu gan esat muļķi! — Grikors iesmējās (viņš bija nedaudz vecāks par mums). — No dieva sen vairs nav ne smakas. Mēs vēl nepaguvām organizēt ciemā komjauniešu Šūniņu, kad šis jad bija visu pametis un aizlaidies …

Nāca vakars. Mūsu pauguru apņēma krēsla, bet koks vēl aizvien liesmoja, sprakšķēja un meta spožas uguns mēles pret debesīm, kuras klāja mākoņi.

Aizmirsuši visu uz pasaules, lēkājām apkārt manam «ugunskuram», svilpojām, ūjinājām un apmētājām degošo koku ar sniegu, tā ka gaisā uzlidoja dzirksteļu kūļi un koks dega vēl spēcīgāk.

Savēlu tik lielu sniega piku kā galva un tajā iebāzu ugunī nokaitušu akmeni. Sniegs kusa, un es, izurbis sniega bumbā caurumiņu, kāri dzēru ūdeni, kas tecēja laukā. Tā mēs vienmēr ziemas nometnē darījām, ja ūdens bija tālu.

Kamēr es dzēru, negaidot atskanēja kaut kāds kliedziens. Tas kļuva arvien stiprāks, un atbalss to aiznesa pa visām aizām.

Tas bija mūsu auns Melnītis.

Atjēgušies metāmies lejā pie ganāmpulka.

Mums pretī, satraukti blēdamas, skrēja aitas, bet vērši un govis maurojot drāzās uz aizu.

Mums bija tikai viens suns — vilku suns Bogars.

—       Bogar, Bogar! — mēs pasaucām un skrējām pakaļ ganāmpulkam uz aizu.

Bogars sāka skaļi riet. Ļoti līdzīgi sunim ievaukšķējās arī Jenoks — vienīgi viņš prata tik labi atdarināt.

Pēkšņi no aizas, atpletuši milzīgās rīkles, izlēca divi vilki. Kad ieraudzīja mūs, vienā mirklī pagriezās un aizskrēja atpakaļ uz Divu klosteru aizu.

Paspērām pāris soļu. Priekšā pavērās bēdīgs skats: mūsu melnais auns gulēja pie lielā akmens ar uzšķērstu vēderu … Sastājušās viņam apkārt, žēli blēja aitas.

Es apraudajos — pats taču biju Melnlti izbarojis, izaudzējis, pedejā maizes kumosā ar viņu dalījies!…

— Šodien gan tu vareni kvankšķēji, Jenok, labāk nekā Bogars! — Akops smiedamies teica. — Ja tevis nebūtu, sasodītie vilki visas aitas saplosītu …

Arī es iesmējos — caur asarām. Patiešām labi, ka vilki nebija pastrādājuši lielāku postu. «Saimnieks bēdaja's par to, ko vilks aiznesis, bet vilks par to, ko nav paguvis aiznest,» man ienāca prātā armēņu paruna.

Savākuši lopus, dzinām tos uz ziemas nometni. Ap sirdi bija bezgala smagi.

Paugura galā kā milzu Iā.pa vēl aizvien liesmoja nelaimīgais koks, bet pie Kraukļu klints draudīgi gaudoja vilki. Acīmredzot aiz dusmām, ka mēs izjaucām viņiem medības.

2

— Nē, puikas, bez ieroča mēs neiztiksim — tā vilki mūs pavisam izputinās, — Grikors teica nākamajā rītā. — Vahtang, noskrien lejā uz ciemu pēc šautenes.

Man nebija daudz jāpošas: paķēru savu tarbu un jozu prom.

Ciemā nonācu vēlu vakarā un paliku tur pārnakšņot.

Gulēju slikti. Pirmie gaiļi vēl nebija nodziedājuši, bet es jau biju kājās. Nomazgājos ar aukstu ūdeni, sabazu pastalās vilnas kumšķus, ieliku tarbā pārtiku veselai nedēļai, paķēru šauteni un izskrēju no mājām. Māte gan lūdzās, lai sagaidu kaut rītausmu, bet es neklausīju: šautene deva tadu sparu, it kā man butu nevis piecpadsmit, bet divdesmit pieci gadi. Taču es steidzos tāpēc, ka zināju — rītausmā uz ceļa iznāk zaķi.

Patiešām, nebiju vēl ticis līdz ziemas nometnei, te pēkšņi redzu — ceļa malā uz mani blenž kāds zvēriņš. Zaķis! Pamanījis mani, novērsās. Ir nu gan muļķa zaķēns! Laikam domā, ka es viņu neredzu, ja viņš uz mani neskatās. Tāpat kā irbe — ierauga mednieku un — galvu sniegā…

Nu, mednieciņ, parādi, ko proti!

Šautene bija pielādēta. Nometos uz viena ceļgala un —< bums! — zaķis palēcās un nokrita garšļaukus sniegā.

Pacēlu savu medījumu un, apdullinādams aizu ar uz« varas dziesmu, devos uz ziemas nometni.

Pārējie ganiņi sagaidīja mani ar priecīgām klaigām. Vēlīgi ierējās suņi.

Puikas aizskrēja uz mežu, un izgrieza mežrozīšu krūmam dažus garus zarus iesmiem. Uzpūtām buharā uguni un drīz vien mielojāmies ar garšīgu zaķa gaļas šašliku.

Tad paņēmām ieročus — manējo un tēvoča Sakara iedoto šauteni — un dzinām lopus uz ganībām.

1 — Nu, — mēs lielījāmies, — lai tikai vilki tagad trāpās mums ceļā!,.,

Tomēr mūsu cerības nepiepildījās. Vilki laikam nojauta, ka viņiem draud briesmas. Turklāt viņi jau iztālēm Atšķir, kas cilvēkam rokās — nūja vai šautene.

Vairākas nedēļas vilki vairs nerādījās.

Pēdīgi kādu vakaru, kad dzinām aitas uz ziemas nometni, no meža piepeši iznāca mazs, izkāmējis vilks, pagrozījās ganāmpulka priekšā un — ieskrēja atpakaļ krūmos.

Aitas pārbijušās cirtās atpakaļ un saspiedās bariņā. Un tad pēkšņi kaut kur aiz muguras aizraudamies iekaucās, ierējās Bogars. Pagriezos un — redzu: milzīgs vilks sakampis aiz astes vienu aitu, bet suns, ieķēries zvēram sānos, rauj to un purina.

—  Ei, e-hei, Bogar, turi ciet, nelaid vaļā! — mēs iekliedzāmies.

Nodārdēja šāvieni. Vilks palaida aitu, izrāvās no Bo- gara zobiem un aizbēga.

Kad, atgriezušies ziemas nometnē, pastāstījām to tēvocim Sakaram, vecais mednieks tikai pavīpsnāja. Viņš izvilka no kabatas savu nodilušo pīpi, piebāza ar tabaku un aizkūpinājis saka garu stāstu par vilku viltībām un izdarībām.

—  Tas izkāmējušais pelēcis; — viņš teica, — bija vil- cene, bet lielais — vilku tēvainis. Vilcene iznāca, pagrozījās ganāmpulka priekšā un — krūmos iekšā. To viņa darīja tāpēc, lai jūs, aizmirsuši lopiņus, mestos šai pakaļ. Bet aitām sekoja vilks. Kamēr jūs blenzāt uz vilcēni, šis sāka saimniekot. Vilku tēviņš ir milzīgs zvērs. Ar vienu rāvienu uzmetis aitu uz muguras un — ne gailis pakaļ nedziedās!… Aiznesīs, ka pat nemanīsiet. Tā būtu bijis arī šoreiz. Bet Bogars ir spēcīgs suns un, kā izrādījās, daudz gudrāks par jums. Pieredzējis suns. Nepameta lopiņus kā jūs, ņemetā-s pakaļ vilcenei. Bogaru nepiekrāpsi …

Tēvocis Sakars runāja, bet Bogars gulēja pie pavarda un skatījās gudrām acīm uz veco vīru, it kā saprastu, ko viņš stāsta, un pateicīgi kūļāja asti.

Tovakar mēs palutinājām suni — atdevām tam visus gardumus, kādi mums bija.

3

Dabūjām vēl krietni pacīnīties ar vilkiem.

Reiz visas kalnu nogāzes ietina bieza jo bieza migla. Dur kaut acī — apkārt nekas nebija redzams. Vienā laidā krita sniegs — slapjš, smags. Nācās savākt kopā aitas un dzīt uz ziemas nometni. Bet, kā par spīti, todien mums nebija līdzi suņu.

Jau bijām tikuši gandrīz līdz kūtīm, 4e pēkšņi pamanīju, ka no ceļa noslīd kāda melna ēna un saplūst ar ganāmpulku. Neliels satraukums uz mirkli pārņēma aitas, taču tūlīt pat viņas nomierinājās.

Es tomēr sāku raizēties. Ne reizi vien biju dzirdējis stāstām, kā aitas ielaiž vilku ganāmpulkā, noturēdamas to par suni.

—       Zēni, — es teicu biedriem, — vai tikai vilks nav ielavījies aitās?

Puikas mani izsmēja.

—       Muļķi, vai tad aitas tik mierīgi tipinātu, ja vilks ietu tām blakus? — jautāja Jenoks.

—       Vai tu esi aizmirsis to mazo vilcēni, kas toreiz izskrēja no meža? Aitas taču noturēja viņu par suni… Neatceries, ko tēvocis Sakars stāstīja par vilku viltībām?

Apstaigājām visu aitu baru, taču neko aizdomīgu neatklājām. Aitas gāja mierīgi, un mani biedri ganiņi vēlreiz pazobojās par mani.

—       Pārbijies, nabaga puika! Kas gan viņam nerādās! — Jenoks grozīja galvu.

Bet es saskaitos un aiz dusmām pat nodomāju: «Ja vilks patiesi būtu ielīdis aitās un visas apkodis, tikai tad jūs varbūt kļūtu gudrākil…»

A

Paklājām zemē pie pavarda tūbu un atlaidāmies uz tās, apsegušies ar apmetņiem.

Visi aizmiga, bet man ilgi nenāca miegs — vilks vien bija prātā. Gribēju jau celties, aizdedzināt lampiņu un iet uz laidaru paskatīties, taču nobijos, ka citi mani atkal izsmies. Beidzot iemigu arī es.

Nakts vidū mani pamodināja kāds troksnis. Samiegojies pielēcu kājās, izberzēju acis. Dzirdu — laidarā notiek kas nelāgs. Aitas blēj, dauzās pret sienu, mīņājas…

—   Ei, miegamices, celieties, vilki plosa aitas! — es iesaucos, iededzu lampiņu un izskrēju no zemnīcas.

Tiklīdz atvēru kūts durvis, kāds milzīgs zvērs metās man tieši virsū, gribēdams izsprukt laukā, taču ar visu spēku atsitās pret stenderi. Durvis aizcirtās, mana lampiņa nodzisa, un es paliku kūlī pilnīgā tumsā.

Pēkšņi dzirdu — no griestiem kaut kas kaisās. Pacēlu galvu — tur vīd caurums, un pa to vienā laidā birst smiltis. Tas bija otrs vilks — uzrāpies uz jumta un kašņā ar ķepām caurumu lielāku, lai atbrīvotu savam biedram eju un palīdzētu tam iznest nokostās aitas.

Saku vicināt tumsā rungu un kliegt. Atvērās durvis, un ieskrēja citi gani ar degošām pagalēm rokās. Kūtī k|uva gaišs. Uz jumta suņi bija sakampuši vilku un plosīja to, bet kūti vilcene dauzījās pret sienām un trenkāja aitas. Metamies tai virsū. Gaisā pazibēja rungas. Notriecām vilcēni no kājām, apdullinājām un aiz astes izvilkām no kūts.

Apraudzījām aitas. Posts bija liels: vilcene bija nokodusi divdesmit astoņas avis. Tā vilks vienmēr dara: nobendē daudz vairāk nekā spēj apēst. Tāpēc jau viņš ir briesmīgs.

Nakamajā dienā nokosto aitu īpašnieks atskrēja no ciema uz ziemas nometni, ar putām uz lūpām mezdamies virsū savam ganam Tiko. Gandrīz vai samidija ar kājām. Taču visa mūsu «ganu padome» aizstāvēja Tiko:

—   Nav vairs vecie laiki! Drīz arī tev būs gals klāt! Ko tu Tiko uzklupi? Par ko viņš vainīgs?…

Kulaks vai plīsa aiz dusmām:

—   Ko tu neteiksi — tikuši pie varas!… Vairs nav savaldāmi, pieskarties nedrīkst! …

Atvieglodams sirdi ar lamāšanos, viņš iekrāva beigtās aitas ratos un aizveda uz ciemu.

Nodīrājām vilcēni un pakārām ādu savā zemnīcā. Tomēr mēs nebijām apmierināti. Vilks bija aizbēdzis no suņiem, un vai bez viņa te apkārt neblandījās vēl citi pelēkie?

Bija nopietni jāķeras pie šī pasākuma.

Noskrēju lejā ciemā un dabūju no mednieku biedrības lamatas un mazliet indes. Paķēru līdzi arī beigtu vistu, kuru atradu uz ceļa.

Vistu piepildījām ar indi un atstājām alas priekšā, kur, pēc mūsu domām, mitinājās vilki, bet lamatas ar gaļu uzlikāin uz šauras taciņas, kas vijās starp divām klintīm. Pa šo taciņu vilki katru nakti nāca uz ziemas nometni.

Pagāja divas dienas — nekā. Gan saindētā ga]a stāv neaiztikta, gan tā, kas lamatās. Tikai sasalusi vienā ledus gabalā. Bet no vilkiem ne miņas…

Tomēr kādu rītu, piegājuši pie alas, skatāmies —- no ozola dobuma izlīdusi aste.

— Puikas, vilks saēdies indi un nosprādzis! — priecīgi iekliedzos un pieskrēju pie koka.

Diemžēl tā bija lapsa …

Nabadzīte, kā viņai nebija laimējies! Beidzot atradusi vistiņu šajā tukšajā apvidū, bet to pašu mēs, kuplastei par postu, bijām sagandējuši…

Atvilkām lapsu uz ziemas nometni, nodīrājām un pakārām ādu pie sienas blakus vilcenes, stirnās un zaķu ādām.

6

Sestdienas vakarā visi devāmies uz komjaunatnes organizācijas sapulci. Skaļi tika izsludināts mūsu lozungs — «Nevienu vilku visā apkaimē!». Tiesa gan, dažs labs pavilka mūs uz zoba, nosauca par lielībniekiem, bet viss ciems taču zināja, ka bijām ar rungām nosituši vilcēni, zināja arī par mūsu trofeju «muzeju».

Sapulcē beidzās vēlu vakarā, taču mēs nepalikām pārnakšņot ciematā, bet gājām atpakaļ uz ziemas nometni. Nakts bija auksta, skaidra, zem kājām patīkami gurkstēja sniegs. Cik labi ziemas naktī mežā! Ejam, dziedam, smejamies … Man ļoti patika tādas naktis.

Tā bija ari šoreiz. Līdz ziemas nometnei ceļš tāls. Gājām ilgi, jautrām dziesmām pieskandinādami mežus un aizas.

Ausa jau gaisma, kad pienācām pie paugura, aiz kura bija mūsu ziemas nometne.

—   Puikas, iesim apraudzīt slazdus, — es ieminējos.

—   Beidz, tavi slazdi neķer vilkus, — Akops teica.

—   Dariet, kā jums tīk, palieciet, iešu viens pats.

—   Beidz, kad es tev saku, kur tu iesi — pārbisies vēl…

—       Vai gribi, iešu pat bez ieroča? — Es nicīgi paskatījos uz Akopu un atdevu viņam savu šauteni.

Sniegs mežā man bija līdz ceļgaliem, bet es' bridu neapstādamies, neatpūzdamies. Zem kājām brakšķēja un lūza apsnigušie sausie zari.

Man virs galvas, lidodamas no zara uz zaru, nerimdamas žadzināja žagatas. No viņu nemierīgajām balsīm sapratu, ka putni ieraudzījuši kādu dzīvnieku. Bet varbūt es pats esmu satraucis žagatas?

Gāju uz priekšu un nonācu pie nogāzes, pa kuru aizvijās šaurā, akmeņainā taciņa.

Tepat jau klints. Bet kur tad slazdi? Kur tie palikuši?

Nokāpu lejā pa taciņu. Apakšā — tādas kā pēdas, vai te kāds būtu novēlies no kraujas?

Gāju tālāk. Atkal pēdas. Krūmi tā aplauzīti, it kā būtu vilkts smags, resns baļķis.

Aizgājis līdz lielam akmenim, uzkāpu uz tā un paskatījos apkārt.

Pēkšņi zem paša akmens izdzirdēju savādu gaudošanu. Suns?…

Skatos — rēgojas milzīga aste.

Nolēcu no akmens, piegāju tuvāk — tētīt, vilks! Rīkli atplētis, acis mežonīgi liesmo …

Vilks ieraudzīja mani un metās prom aizā. Skrien ar mokām, jo priekšējā labā kāja iespiesta lamatu dzelzs zobos. Izrāvis lamatas no zemes un rauj sev līdzi.

Es tā nopriecājos, ka pilnā kaklā iekliedzos un sāku dejot.

Tālu vilks netika, apstājās, jo lamatas bija aizķērušās aiz krūma. Dzīvnieks sarāvās, iekaucās aiz sāpēm un nolaizīja ievainoto ķepu.

Piegāju tuvāk. Vilks salēcās, gribēja mesties man virsū, taču krūms cieši turēja slazdus.

Saņēmu drosmi un iegrūdu vilkam rīklē savu rungu.

—       Nu, vai bija gards mans Melnītis? Pagaidi vien, gan es tev novilkšu ādu pār acīm, pagaidi vieni… — es draudēju vilkam.

Bet vilks pēkšņi pietrūkās, izrāva rungu man no rokām un vienā mirklī mani atbruņoja. Viņš tā zibsnīja acis, tā šņirkstināja zobus, ka man tirpas skrēja pār muguru un mati sacēlās stāvus. Cik muļķīgi es izdarīju — kāpēc atdevu šauteni Akoparn? …

Izkašņāju no sniega dažus akmeņus un zarus un sāku apmētāt ar tiem vilku. Bet zvērs, atiezis zobus, gaudoja arvien niknāk.

«Ka tikai, sasodītais, nepastrādā posta darbus,» es nodomāju un atkāpies veikli kā kaķis uzrāpos netālu augošā milzīgā ozolā. No augšas ziemas nometni nevar redzēt, tā ir viņā pusē, taču uz paugura nogāzes parādījās mūsu ganāmpulks. Cik vien jaudas iekliedzos:

—   Ei, ehe-hei!… Tiko, JenokI…

Atbalss ar divkāršu spēku atkārtoja manu saucienu, tā ka noskanēja viss mežs un aizas.

Mani izdzirdēja.

—   Ei, ei, eil — atbalss atnesa Tiko atbildi.

—       No-ķē-ru vil-kul… Ne-siet vir-vesl… Vilku noķēru! — es kliedzu cik spēka.

Drīz vien aizā atskanēja suņu rejas un ganu balsis.

Norāpos no koka un apsēdos aiz akmens. Vilks trako, aiz niknuma grauž pats sevi, bet es radu viņam mēli un dažādi šķobos.

Atskrēja suņi un, neganti riedami, metās uz vilku. Sākās plēšanās.

Vilks ar veselo ķepu atsita suņus vai arī kampa tos ar zobiem ūn spieda pie zemes. Suņi gribēja saplosīt vilku drisķās…

Aizelsušies piesteidzās gani.

—       Nē, zēni, tā nebūs pareizi, — Tiko teica, — labāk aizvedīsim šo uz ciematu dzīvu.

—   Tiesa kas tiesa — dzīvu! — mēs atsaucāmies.

—       Paejiet nu malā! — Tiko sacīja un izvilka no kabatas gredzenā savītu auklu.

Tiko lieliski prata mest arkānu. Viņš atvēzējās, un cieša cilpa vienā mirklī apņēma zvēra kaklu.

Vilks sāka plosīt auklu ar zobiem, taču •— velti. Mēs četratā ieķērāmies virvē un aizvilkām savu laupījumu uz ziemas nometni.

Mūsu priecīgie kliedzieni sacēla kājās visu apkaimi, un mums pretī pa kalnu nogāzēm steidzās gani no citām nometnēm paskatīties uz vilku.

Beigu beigās aizstiepām vilku līdz mūsu kūtīm. Tur ātri sanaglojām būri un iedzinām tajā zvēru, atbrīvojuši viņu no lamatām. Veselo ķepu tomēr ar metāla ķēdi cieši piestiprinājām pie būra.

— Nu, — Tiko izvadīja vilku ceļā, — dzīvo tagad kā kungs un ēd pa sapņiem melnās aitas…

7

Todien mums laimējās: nebijām paguvuši aizdzīt aitas uz ganībām, te pēkšņi Divu klosteru aizā alka! ieraudzījām vilku. Zvērs stāvēja zem klints un mūs neredzēja. Pagriezās tikai tad, kad izdzirdēja, kā uzvelkam gaiļus.

Vilkiem ir īss kakls, un, lai paskatītos sev aiz muguras, viņi spiesti pagriezties ar visu ķermeni. Arī šis vilks tā darīja. Viņš mūs ieraudzīja, taču nepaguva aizbēgt. Viens pēc otra nodārdēja divi šāvieni: vispirms izšāva Tiko no tēvoča Sakara šautenes, pēc tam es. Vilks aizsmakušā balsī iekaucās un nogāzās no kraujas lejā…

Kopš tās dienas vilki mūsu pusē vairs nerādījās.

— Jūs viņus te vairs arī neredzēsiet, — tēvocis Sakars teica. — Ar vilkiem allažiņ ir tā: kur viņi divus trīs no sava bara pazaudējuši, tur vairs nerādās, aizbēg no tās puses. Bet jūs esat vareni puikas!…

8

Dzidrā aprīļa rītā izgājām cauri mežam, kur jau bija saplaukušas pirmās lapiņas, un, dziedādami uzvaras dziesmas, iesoļojām ciematā.

Mums sekoja arba, kuru vilka vērši un kurā bija būris ar vilku. Arbu rotāja vilku, lapsu, zaķu un vāveru ādas, bet uz liela dēļa, ko nesām pa priekšu, ar ogli bija uzrakstīts mūsu lozungs: «Nevienu vilku mūsu apkaimē!»

Viss ciems sanāca mums apkārt. Bērni ar sajūsmu aplūkoja mūsu trofejas, bet vecie apmierināti māja ar galvu un slavēja mūs.

Revolucionārās padomes priekšsēdētājs biedrs Bagrals uzdāvināja mūsu «ganu padomei» jaunu, brīnišķīgu kara- bīni un apsolīja pastāstīt par mūsu varoņdarbiem rajonā.

— Jūs esat braši zēni! — viņš teica. — Tāpat kā vilkus, izdzīsim no mūsu dzimtā ciema plēsoņas buržujus!

BADA ZIEMA

1

Togad mūsu ziemas nometni ieputināja dziļās kupenās. Sniegs klāja kalnus, apsedza koku zarus, smagi noliekdams tos pie zemes, un paslēpa zem līdzenas, baltas seģenes mūsu kūtis.

Cilvēki dažādi sagaida ziemu — laikam atkarībā no tā, kur un kā viņi dzīvo. Es, piemēram, tagad dzīvoju pilsētā un redzu, ar kādu prieku pilsētnieki, it īpaši bērni, sagaida pirmo sniegu. Aizmirsis rūpes un raizes, cilvēks ar sajūsmu skatās, kā gaisā virpuļo baltiem taurenīšiem lidzīgās sniega pārslas, kā tās vizuļo un spīd elektrisko spuldžu gaismā, kā pūkains paklājs nosedz ielas, pārklāj māju un tramvaju jumtus.

Mums, ganiem, ziema tajos laikos nesagādāja prieku. Nabadzības spiesti, bieži pat nepamanījām kalnu dabas burvību. Krāšņie meži, neredzētie ziedi, dziedošie strauti pārklājās ar aukstu segu, un trūkums atkal klauvēja pie mūsu durvīm.

Vasarā bija labāk. Atcerēdamies siltās, gaišās vasaras dienas, atcerēdamies ziediem klātos kalnus, mēs grūtsirdīgi sēdējām toziem savās zemnīcās.

Vakaros, sildīdamies pie pavardiem, skumīgi dziedājām:

Kur cari tās ir — Lapas un zāle, Un ozolbirzs, Dziesmas un teikas, Spēles un dejas — Kur gan tās ir?

Mūsu rotaļas — pikošanās, kūleņu mešana, ugunskuri mežā, dejas, stabulēm skanot, un dziesmas pie liesmojoša pavarda ziemas vakaros — viss, kas mūs parasti bija iepriecinājis un nomierinājis, tagad bija aizmirsts.

Mūsu mazajā kalnu valstiņā pie varas bija buržuāzija. Valdība ar varu izdzina mierīgos zemniekus no kalnu Ciematiem un piespieda karot pret gruzīniem un azerbaidžāņiem — mūsu brāļu tautām.

Toziem brāļu karš vēl aizvien turpinājās. Mūsu zaudējumiem nebija skaita. Saimniecības visiem bija izputinātas, ļaudis nonākuši galīgā trūkumā. Mūsu ciemā nebija ģimenes, ko nebūtu skārusi nabadzība un bēdas. Vienā dēls nogalināts, otrā brālis sakropļots guļ mājās… Armēņu baltgvardi — dašnaki — bija atņēmuši mums visu. Nebija vairs prātā ne zeme, ne pļauja. Smagā darbā kalnu p|avās sapļauto sienu aprija un samīdīja dašnaku hmbapeta[11] sepuha bandītu zirgi. Sepuham toreiz piederēja vara Kazahas aizas.

Tie bija viņa zeļļi, kas rudenī atņēma mums sienu savam jātnieku pulkam. Viņu dēļ mēs bijām spiesti no jauna gādāt barību lopiem, izkašņādami dziļi mežā vēl atlikušo zaļi. Lai ari to neatrastu un mums neatņemtu, slēpām barību kokos starp zariem.

Vēlu rudenī, īsi pirms sniega uzkrišanas, sapļāvām sienu tālajās aizās un, sagrābuši nelielās kaudzēs, turpat atstājām.

Sanāca sniegs, aizputināja kalnu takas, un mūsu siens palika no laupītājiem paglabātās slēptuvēs. Pat mums pašiem bija grūti tikt pie tām.

Siens ziemas nometnēs gāja uz beigām. Satraukti un nobēdājušies vērojām, kā pamazām mūsu lopiņiem acis kļūst arvien blāvākas, kā dienu no dienas tiem aizvien vairāk iekrīt sāni, izspiežas ribas, spalva zaudē spīdumu un pielīp pie ķermeņa.

Decembra sākumā teles un pusauga vērsēni pa ceļam uz dzirdinātavu vairs nespriņģoja, astes gaisā uzslējuši, bet vērsis nekārpīja zemi ar nagiem un nemauroja.

2

Visvecākais un prātīgākais gans mūsu ziemas nometnē bija tēvocis Sakars. Sajā ziemā viņa sejā ne reizi nepa- vīdēja smaids.

Bieži vien, kad sēdēju zemnīcā, tēvocis Sakars mani pasauca:

—   Ei, Stepana dēls!

—   Kas ir, vectētiņ?

—   Panāc nu šurp!

Es izgāju. Tēvocis Sakars urbināja ar nūjas galu mēslus, un es jau zināju, par ko būs runa. Mēsli bija no mūsu kūts. Katru rītu es tos iznesu un sametu kaudzē.

—   Kas tas ir?

—   Kas, vectētiņ?

—    «Kas, kas»! Neko tu neuzmani!… — Viņš izvilka no mēsliem tur ieķērušos salmiņu. — Katrs zāles stiebriņš tagad ir dārgāks par zeltu — cik tālu vēl pavasaris! …

Apzinājos savu vainu un stāvēju, galvu nodūris. Patiešām — nedrīkstēja aizlaist postā nevienu salmiņu. Vēl tikai janvāris, bet siens jau mums bija gandrīz cauri.

Februāra pēdējās dienās mūsu ziemas nometnē siens pavisam izbeidzās. Lopbarības vairs nebija arī manam brālēnam Aikam. Šoziem mēs dzīvojām vienā zemnīcā.

Rītos, kad atvēru kūts durvis, sirds sāpīgi sarāvās —< tik lūdzoši žēli bija man pievērstie dzīvnieku skatieni. Nolādēju laupītājus, kas bija atņēmuši mūsu sienu, un izgāju no kūts ar asaru pilnām acīm.

Bija jāatrod izeja, jāglābj lopi.

Aiks no frontes bija atgriezies gandrīz kurls.

Kādu vakaru iekliedzu viņam ausī:

—    Kā būtu, ja mēs rīt izdzītu lopus pabarot ar pumpuriem?

—    Sniegs pārāk dziļš, bet lopiem nav spēka, — Aiks atbildēja.

—   Dienvidu nogāzē sniega mazāk.

Aiks bija ar mieru, un nākamajā dienā mēs aizvedām ganāmpulku uz dienvidu nogāzi. Dzīvnieki stāvēja sniegā pie kokiem un, galvas pacēluši, kāri lūkojās uz zariem, kur, vēstīdami pavasara tuvošanos, jau brieda pumpuri.

Mūsu cirvji sāka dunēt.

Koks brakšķēdams, salauzīdams krūmus, vēl nebija paguvis lāgā nogāzties, bet govis jau metās pie tā un kāri grauza jaunos dzinumus.

Vakarā uguns gaismā ieraudzīju, ka manas rokas klātas ar tulznām. Ieziedu ar eļļu un aizmigu. Muskuļi aiz paguruma smeldza.

Kopš tās dienas visi mūsu ziemas nometnes dzīvnieki barojās tikai ar koku zariem un pumpuriem. Mēs bez žēlastības izcirtām mežu, bet labuma nebija nekāda: lopi novājēja un nobeidzās. Aiza pārvērtās par lopu kapsētu …

Marta sākumā nokrita arī Maška — visu mīlule, visas mūsu ģimenes cerība: liela govs ar baltu, spīdīgu spalvu un skaistiem ragiem.

Es jau kopš bērnu dienām jutu pret Mašku īpašu maigumu. Tiklīdz teliņš bija nācis pasaulē, baroju viņu un kopu.

Torīt mēs ar Aiku palikām zem Maškas nūjas un palīdzējām go.vij ar pūlēm piecelties. Taču pēcpusdienā viņa atkal nogūlās un skatījās uz mani skumjām, aizmiglotām acīm. Es sapratu, ka vairs nav cerību. Glābiņš bija siens, bet siena taču nav — ko lai dara?… Apkampu Mašku ap kaklu un apraudājos.

Kur lai dabū sienu?

Bija laikam tikai viena cerība. Rudenī atstāju uz Hal- Hallu kalna nogāzes nelielu siena kaudzi, lai pasargātu to no Sepuha zeļļu nagiem un saglabātu, kad sāksies pavasara aršana.

Paņemt šo sienu? Bet kā tad būs pavasarī? Tomēr nebija laika gaidīt. Vai inaz vērts art, un kam tas vairs būs vajadzīgs? …

Un tā, bēdu nomākti, naida pilni pret dāsnākiem, nolēmām iet un pārnest uz saviem pleciem šo sienu.

3

Taču otrā dienā izrādījās, ka uzkāpt kalnā nav iespējams: sākās putenis. Kā vienmēr, aizvedu lopus uz mežu, lai pagrauž pumpurus. Aiks paņēma šauteni un nokāpa lejā Divu klosteru aizā.

— Mums jau arī nav ko ēst. Ja nedabūšu neko citu, atnesīšu vismaz zaķi, — viņš pašpārliecināti teica.

Aiks aizgāja.

Nebija aizritējusi ne pusstunda, kad aizā atskanēja šāviens un drīz pēc tam vēl otrs. Pametu lopus un steidzos lejā aizā. Klupdams, slīdēdams norāpos pa kalna nogāzi.

Ieraudzīju Aiku. Visus spēkus saņēmis, viņš vilka pa sniegu milzīgu beigtu vilku.

Mani ieraudzījis, Aiks pameta zvēru un, apsēdies uz celma, sāka tīt biezā papīra strēmelē mahorku. Viņa sejā rotājās lepns, pašapmierināts smaids.

—   Kur tu viņu nošāvi?… Un kā?… — es nepacietīgi jautāju.

—   Tiklīdz iegāju aizā, — Aiks mierīgi iesāka, — redzu, man pa priekšu viens aiz otra skrien divi vilki. Skaidrs, cs nodomāju: gans atdzinis šurp aitas pabarot ar dižskābarža riekstiem. Dzīvnieki izkārpa ar nagiem sniegu un atrod riekstus. Bet, kur aita, tur ir vilks. Tiklīdz šos ieraudzīju, apsēdos sniegā un iesvilpos. Lai kurš zvērs tas būtu, ja uzsvilpsi, noteikti apstāsies paskatīties, kas svilpj, un .vilki jau dara tāpat. Es uzsvilpu, bet šie apstājas. Lielais, lai mani ieraudzītu, pagriezās ar visu ķermeni. Tiklīdz viņš atskatījās, mana šautene izšāva. Ierēcās, sasodītais, un novēlās sniegā … Otrs vilks, izdzirdējis šāvienu, laidās lapās. Es viņam raidīju lodi pakaļ. Nogrieziet man ūsas, ja neesmu trāpījis arī tam!…

Aiks nebija kļūdījies: nākamajā dienā gani Caho aizā atrada nošauto otro vilku. .

.Vakarā visi ziemas nometnes aitu gani sapulcējās tnūsu zemnīcā. Piemeta malku pavardā un apsēdās uz klona apkārt ugunij.

Aiks ņēmās ap nošauto vilku. Viņš pakāra to pie sijas un saudzīgi, lai nesagrieztu un nesamaitātu ādu, izvilka caur zvēra rīkli visas iekšas, gaļu un kaulus. Adu viņš apsālīja un apkaisīja ar pelniem.

Skatīdamies uz Aiku, tēvocis Sakars teica:

—  Jā-ā, vaf redzēt, ka tev ir mednieka ķēriens…

Aiks saprata, ka runa ir par viņu, un palieca uz vecā

vīra pusi savu kreiso ausĻ ar kuru vēl mazliet dzirdēja.

Tēvocis Sakars atkārtoja uzslavu, skaļi izkliegdams vārdus, un -Aiks apmulsis pietvīka, tomēr pēc tam atkal sa- drūma, smagi nopūtās un teica:

—   Vai nu tās kādas medības! Man bija tikai sešpadsmit gadu, bet no manas lodes pat stirna neizspruka. Nekas vairs nav palicis no agrākā Aika!…

Ieraudzījām Aika acīs asaras. Arī mēs jutāmies aizkustināti. No pieaugušajiem biju dzirdējis, ka Aiks agrāk bijis stalts, platiem pleciem, viens no visskaistākajiem un drosmīgākajiem ciema puišiem, Vienmēr strauja rurnaka mugurā, pār plecu berdanka. īsts vīrietis. Un cik labs viņš bija! Pat sliktam cilvēkam darīja labu, un to sāka mākt sirdsapziņas pārmetumi…

Kad vecais mednieks aizgāja gulēt, Aiks pastāstīja vienu tādu gadījumu.

4

—   Pirms desmit gadiem, — Aiks iesāka, — tēvocis Sakars, Samsons un vēl, šķiet, Kočars nolēma doties briežu medībās. Es izlūdzos, lai ņem arī mani līdzi. Biju ļoti jauns, bet jau sadraudzējies ar ieroci, tā ka pat guļot turēju to apkamptu.

«Ai, mazais, tāds gājiens nav tev domāts, paliksi vēl sniegā,» tēvocis Sakars man teica, tomēr paņēma sev lidzi.

Uzkāpām Mal-Hallu kalnā. Priekšā — Lori, aiz muguras — Diližanas aiza. Todien nošāvām vairākus briežus… Bet par medībām es pastāstīšu pēc tam, pagaidām — par kādu cilvēku.

Mani aizsūtīja netālu uz Lorutas ciemu palūgt ēzeļus, lai pārvestu nošautos briežus mājās.

Ciemā ēzeļi bija tikai Ando, bagātam cilvēkam — svarīgam cilvēkam. Ar Ando visi rēķinājās.

Piegājis pie viņa mājām, redzu — pagalmā sakurta uguns, cep cūkgaļu. Bet es biju tā izbadējies, tā noguris, ka vairs kājās neturējos.

Pateicu Ando, kas man vajadzīgs, bet ko viņš?

—  Man nav ēzeļu priekš visādiem salašņām!

Uzkliedza tik nikni, pat acis uz augšu nepacēlis, nepaskatījies, kas ar viņu runā.

Man it kā lode ietriecās sirdī. Negodīgais cilvēks, viņš pat neteica: «Tu esi atnācis no kalniem, apsēdies, apēd gabaliņu maizes.» Pametu acis uz brūni sacepto cūkgaļu un aizgāju.

Kopš tā laika aiztecēja daudz gadu, bet man sirds kņudēja vien! Gribēju satikties ar šo Ando, taču lai tikšanās būtu pēc mana prāta. Izjautāju visus. Man teica: Ando esot dzīvs un joprojām Lori aizās lielā cieņā. Man gan viņš vēl aizvien bija draņķis. Savu cilvēcību viņš taupīja bagātajiem, tādiem kā Lori kņazs Pavlo, bet man līdzīgus nelaida pār savas mājas slieksni.

Izdomāju tūkstoš un vienu sodu. Prātoju pat viņa nometni aplaupīt, aizdzīt aitas — varbūt tad mana sirds nomierināsies. Tomēr šķita, ka tas nebūtu labi.

Ko tur nu daudz stāstīt: desmit gadus mani mocīja doma par šo cilvēku..Netiku vaļā no šiem uzmācīgajiem sirdēstiem …

Kādu vakaru devāmies kalnos. Lorutas. ciema nometne atradās netālu no mūsējās, un Ando šajā laikā bija tur. Izrādījās, ka Ando ir mūsu Melonca Aršaka paziņa.

Paludzu Aršaku:

— Klausies, brālīt, runā, ka te patlaban esot Ando. Uzaicini vi-ņu ciemos, iepazīstini ar mani. Viņu daudzina par maktenu drošuli. Visus izdevumus segšu es, — pie- piebildu. — Tu tikai pasauc.

Aršaks bija ar mieru. Vienīgi mēs abi zinājām, kāpēc man tas vajadzīgs, cits neviens.

Ando ieradās gan. Turklāt lepni: vesels bars pavadoņu līdzi. Visa mūsu nometne sanāca skatīties.^

Nolēca no zirgiem. Sasveicinājās, noņēma no pleciem šautenes.

Sievietes izklāja zaļajā zālē telšu priekšā baltus galdautus, salika gardus ēdienus. Sākās dzīres.

Es biju nokāvis divus aunus un salūdzis uz godībām visu mūsu nometni. Bija papilnam gan vīna, gan degvīna. Bija arī mūzika — tars un kamanča[12]. Jaunieši priecājās, uzsāka rotaļas. Rīkoja jāšanas sacīkstes; nolikuši pa gabalu sarkanu'olu, pēc kārtas šāva uz to, meta kūleņus. Bet pieaugušie sēdēja, kājas apakšā pavilkuši, noskatījās šajās draiskulībās un atcerējās savas jaunās dienas, savu pagājušo jaunību.

Dzīres turpinājās līdz saules rietam. Ando tā viss gāja pie sirds, ka viņu ne pazīt nevarēja. Viņš jutās aizkustināts, gandrīz vai raudāja. Pacēla glāzi, izdzēra uz manu veselību un teica:

«Klausieties, ļaudis! Gribu lūgt dievam tikai vienu: lai Aiks kaut kad nolec no zirga pie manām durvīm. Tad jūs visi redzēsiet, kā viņu uzņems Ando no Lorutas…»

«Es jau vienu reizi biju pie tavām durvīm.»

Ando brīnījās.

«Kad tad, puis?»

«Pirms desmit gadiem.»

Ando, kā varēja redzēt, to bija aizmirsis.

«Vai neatceries, kā noguris un izsaleis atnācu pie tevis lūgt ēzeļus?»

Ando pietvīka. Sākumā nosarka, pēc tam nobālēja. Visi dzīrotāji gluži vai sastinga. Bet es mierīgi turpināju:

«Toreiz, tēvoci Ando, es atceros, tu cepi cūkgaļu, bet blakus pie uguns stāvēja ādas maiss ar vīnu. Ando no Lorutas,» es ierunājos skaļāk, «vai tu toreiz jautāji: «Dēls, vai neesi izsalcis?» Būtu teicis: «Apsēdies, ņem riecienu maizes.»»

Visi, kas piedalījās dzīrēs, vai pamira. Mans trieciens bija tik negaidīts un smags, ka ciemiņi aiz kauna nodūra galvas. Bet Ando uz pieres un kakla tā pietūka dzīslas, ka šķita — cilvēks tūlīt pārplīsīs… No satraukuma viņš tik vien spēja pateikt:

«Tu mani izblamēji… Vēl neviens tā nav aplējis ar dubļiem Ando no Lorutas …»

«Nieki, mīļais Ando,» es mierīgi atbildēju, «neuztraucies. Sajā pasaulē viss var atgadīties. Tāds nu mums ir riebīgs raksturs: tā mēs sodām savus ienaidniekus…»

Jā, tā vajag pārmācīt negodīgu, turklāt vēl uzpūtīgu cilvēku, — Aiks apmierināts noteica.

Mēs bijām sajūsmināti par šo stāstu. Vienīgi kalps Simons drūmi pagrozīja galvu un jautāja:

—   Vai nu tā jāizrēķinās ar bagātniekiem?

—       Tu teici, ka jūs esot medījuši briežus? — es jautāju Aikam.

•— Jā, četrus nogalējām ….

—  Tas ir interesanti! Pastāsti, — es lūdzu.

Pats tikko biju sācis iet medībās un ko tik ar medībām saistītu neizfantazēju!

—       Pirms desmit gadiem brieži staigāja bariem, nebija tik viegli tos nogalināt, — teica viens no ganiem.

—   Ieroču nav, cilvēku maz, bet mūsu apkaimē meži pilni ar briežiem, stirnām, lāčiem. Medījumu atliku likām…

Pie pavarda sēdēja arī mans tēvs. Viņš nupat bija atbraucis no ciemata. Bijām nolēmuši uzkāpt kalnā pēc siena.

—       Ja mēs rīt nedabūsim sienu, Maška līdz vakaram atstieps kājas, — tēvs teica, skumīgi nogrozīdams galvu.

Taču arī viņu bija aizrāvusi saruna par medībām. Tēvam tā bija iemīļota tēma.

—  Atceros, kad mēs vēl bijām bērni, — viņš sacīja,

—   agrā rudenī katru pievakari rotaļājāmies piedarbā. Tad kalnā iepretī mūsu ciemam sāka aurot briedis — bullis. Balss dārdēja kā pērkons un skanēja līdz pašam ciemam. Viendien bija trakot karsts. Skatāmies, kas tad tas — briedis drāžas pa lauku uz mums, ragus mētādams, ar nagiem zemi kārpīdams. Mušas bija viņu sakodušas, tāpēc satrakojies. Mēs nobijāmies un laidāmies lapās. Liels kā vērsis, sasodits!… Garām mūsu mājam, lejā pa sakņu dārziem -r- tieši uz kņaza mežu… Mednieks Halāts paķēra savu kramenīcu un — briedim pakaļ. Neatceros, vai nogalēja vai tikai ievainoja…

Tēvs vēl kaut ko teica, bet es vairs uzmanīgi neklausījos. Ar nepacietību gaidīju, kad Aiks sāks stāstīt par briežiem.

5

— Kā jau es jums teicu, man toreiz bija tikai sešpadsmit gadu, tomēr tēvocis Sakars paņēma mani līdzi, —• Aiks iesāka. — Mednieks nolēma, ka brieži tagad varētu būt vienīgi Hal-Hallu kalna šaj-ā pusē, kas vērsta pret sauli, tur būšot silts un sniegs droši vien nokusis. Ja arī nav nokusis, tad vējš to nopūtis un klajumos atsegusies' vecā, sausā zāle. Tur tad arī ganās brieži.

Gailis vēl nebija nodziedājis, bet mēs jau, aptinuši galvas ar bašlikiem, bet kājas ar salmiem, devāmies laukā no ziemas nometnes.

Saule mūs sasniedza jau uz Hal-Hallu.

Kad paskatījos uz mūsu kalniem, sirds sažņaudzās. Itin kā nekad nebūtu bijis mūsu zāles, mīkstas kā atlass, mūsu liliju, narcišu un citu košo, raibo ziedu, mūsu skaisto plakankaļņu. Kur vien skaties — sniegs, nav dzirdamas ganu dziesmas, nerej suņi, laidaros nemauj govis …

Rāpāmies pa Hal-Hallu nogāzi.

Visapkārt — biezs sniegs. Lejā — bezdibenīga aiza. Ar šauteņu laidēm izcirtām sniegā pakāpienus un rāpāmies arvien augstāk un augstāk.

Briesmīgi toreiz nomocījāmies, briesmīgi!…

Jūs jau visi, protams, zināt Auksto avotu mūsu kalnā.

Pie avota atradām daudz pēdu. Te bija klaiņājuši kaut kādi dzīvnieki, un viņu bija ļoti daudz.

«Brieži!» teica tēvocis Sakars. «Te atnācis briežu bars. Padzērušies un aizgājuši.»

Briežu mesli vēl nebija sasaluši. Tātad dzīvnieki aiz* gājuši nesen.

Atpūtāmies pie avota, paēdām, padzērāmies ūdeni un pa briežu pēdām devāmies uz priekšu.

Tēvocis Sakars teica, ka mēs atradīsim viņus kalna augšējās nogāzēs. Izšķīrāmies un dažādos virzienos rāpāmies augšā Hal-Hallu.

Beidzot nokļuvām līdz pašai virsotnei. Paskatījāmies apkārt — un sirds mums notrīsēja.

Bija brīnum jauka diena. Sniegs saules staros vizuļoja. Šķita, ka šeit, kalnos, kāds izkaisījis dimantu miriādes. Man pie kājām — visa Lori aiza. Pretī Loks, Lalvars, Ledžans — augsti un lepni. Tālumā redzamas kalnu grēdas viņpus Tbilisi. Bet vēl tālāk — ļoti talu — liela, sniegbalta virsotne. Tēvocis Sakars teica — tā esot viena no vislielākajām Kaukāza virsotnēm un to saucot par Kazbeku.

Paskatījos arī atpakaļ — uz mūsu dzimto pusi. Meži, aizas — visa Kazaha līdz pašai Kūrai. Dienvidos — Ararata smaile, balta kā cukurgalva. Un tepat netālu — gluži kā no debess atrāvies gabals, kas nokritis zemē, — Sevana ezers.

Tā nu es stāvu tik augstu, ka redzu visu Kaukāzu, un domāju:

«Kas gan tik brīnumaini izdaiļojis pasauli, izkrāsojis to ar visām iespējamām krāsām?»

Vairs neatceros, cik ilgi tā stāvēju, jūsmodams par dabas krāšņumu un sarunādamies ar kalniem, bet, kad atguvos, jau bija liela diena. Uzmetu šauteni plecā un nokāpu lejā plakankalnē.

Sniegs te bija dziļš, tā virskārta sasalusi, un es tajā negrimu, bet viegli slīdēju pa virsu.

Gāju, gāju, gāju, līdz beidzot aizkļuvu līdz sedlienei.

Jūs jau, protams, zināt, kāda daba ir mūsu Hal-Hallu. Vasaras tveicē, kad saule tā cepina, ka visu pasauli izdedzina, Hal-Hallu kalnā, skaties, viskarstākajā dienā pēkšņi satumst, atskan dārdi, uznāk pērkona negaiss ar krusu un iedzen ganāmpulku aizā… Ziemā šis kalns jau vispār ir traks. Arī mani tas sagaidīja ar tādu sniegputeni, ka nevaru ne izstāstīt. Apsēdos zem klints atradzes un, sarāvies čokurā, drebinājos…

Kad vētra norima, devos tālāk. Aizkūlos līdz plakankalnei. Tur mēs vasarā slejām savas teltis. «Te taču var būt brieži,» es nodomāju un, atcerējies tēvoča Sakara rīkojumu, tālāk vairs negāju stāvus, bet nometos rāpus un līdu. Aizrāpoju līdz plakankalnes malai un piesardzīgi pabāzu galvu gar akmeni. Paskatījos — un sirds nodrebēja. Ieraudzīju… nemaz nezinu, kā lai pastāstu, ko es ieraudzīju…

Klajumā man priekšā — milzīgs briežu bars. Ganās mierīgi savā vaļā.

Man sirds dauzījās tik stipri, ka baidījos šaut, līdz nebūšu nomierinājies. Skatos uz briežiem, muti atplētis, kā bez prāta …

Ja jūs būtu redzējuši, kā viņi ganās! Ar priekškājām izkašņā sniegu, atrok un plūkā zāli. Un ik pa brīdim paceļ galvu, paošņā gaisu, paskatās apkārt un tad atkal meklē barību.

Briežus jau jūs gandrīz visi esat redzējuši, ko lai par viņiem stāstu… Kājas tādas garas, tievas un slaidas. Ķermenis arī šmaugans, gluds un skaists. Viens jauns briedis bija nu uz mata kā mūsu Diližanas mežsarga meita — tikpat skaists un slaiks.

Tēviņi ir varen lieli, katrs tava vērša augumā. Tiem ari kājas tievas, bet ķermenis pamatīgs, kakls kā bullim. Ragi kā koku zari.

Atsevišķi no bara uz pakalniņa ieraudzīju sešus briežus. Viņi gulēja pa pāriem, un visinteresantākais bija tas, ka viens briedis gulēja ar galvu pa labi, bet otrs — pa kreisi. Un tā katrs pāris. Viens vēroja, kas notiek priekšā, otrs — kas aiz muguras. Tāpat bija arī ganāmpulkā: vieni ganījās ar galvām uz Lori pusi, otri — uz Kazahu.

Mani tomēr viņi nepamanīja: es biju paslēpies aiz akmeņiem un centos pat neelpot.

Aizmirsis laiku, guļu un sajūsmināts veros uz briežiem, un nepavisam nedomāju, ka viņi varētu aizbēgt, arī par to ne, ka esmu atnācis viņus nogalināt… Muļķa puika.

Pēdīgi, kad biju tiku tikām atskatījies, noliku sev priekšā patronsomu, paņēmu Šauteni un notēmēju.

Kad uzvilku gaili, brieži satrūkās un pakustināja ausis, bet tēviņš pagrieza galvu uz manu pusi un pieslējās kājās. Viņš bija milzīgs kā īsts vērsis. Notēmēju tieši uz viņu un iešāvu. Šķita, ka barā būtu iemesta bumba. Brieži palēcās uz augšu vai veselu aršīnu. Saskrēja apjukuši kopā un stāv, it kā nezinādami, ko iesākt, un gaida pavēli. Bet kas lai viņiem dotu pavēli? Barvedis gulēja gar- slauķus izstiepies zemē. Asinis plūda no sāniem, ar ragiem un nagiem viņš kārpīja sniegu un dobji stenēja.

Izšāvu velreiz. Kads jauns briedis palēcās, metās bēgt, taču pa ceļam nokrita …

Nabaga dzīvnieki apmulsuši nezināja, no kuras puses gaidīt lodi. Tikai pēc tam, kad biju izšāvis trešo reizi, viņi beidzot metās bēgt — un tieši uz mani… Gandrīz vai sabradāja. -

Izšāvu vēl pāris reižu briežiem tieši krūtīs, un tikai tad viņi kā viesulis aizdrāzās. Aizjoņoja uz Lori kalniem.

Piecēlos un izgāju klajumā. Tur gulēja trīs beigti brieži.

Izdzirdējuši manus šāvienus, atskrēja biedri.

Icrakām sniegā nogalinātos dzīvniekus. Mani aizsūtīja uz Lorutu pēc ēzeļiem. Kā es tur nokļuvu, kā satikos ar bezgodi Ando, to jau jums stāstīju. Bet vēl es jums pastāstīšu, kā mums šī diena beidzās.

Kad pēdīgi atvedu ēzeļus — lorutieši iedeva savā ziemas nometnē —, man acu priekšā pēkšņi viss satumsa —• un es nokritu. Biju tai dienā bezgala noguris, pārsalis un zaudējis cilvēka izskatu.

Vārdu sakot, mani toreiz uzlika kopā ar briedi uz ēzeļa un aizveda mājās.

Kad braucām caur Sadablu, atžirgu un nokāpu no ēzeļa. Sāpēja visi locekļi, tomēr stibiju kājām. Jau pie pašas ziemas nometnes mūs sagaidīja mežsargs Artems un gribēja atņemt briežus.

Kočars un citi mednieki sāka lūgties:

«Mēs esam tik nabagi, mūs māc tūkstoš un viena raize! Atstāj, neatņem …»

Bet mežsargam — ne silts, ne auksts!

Ls toreiz biju jauns un traks. Paķēru šauteni, nostājos aiz koka un iekliedzos:

«Vācies prom, suns tāds! Kam tu ņem nost briežus? …» Jau gribēju nospiest gaili, bet tēvocis Sakars satvēra manu šauteni aiz stobra.

«Vai tu jucis, vai, puis?.., Gribi, lai mūs aizdzen uz Sibīriju? Ko tu dari? …»

Ta pateicis, viņš atņēma man šauteni.

Mežsargs mums tomēr briežus neatļāva paturēt un aizveda tos uz Diližanu.

Nākamajā dienā uzzināju: mani par to, ka biju draudējis mežsargam ar šauteni, iesēdināšot cietumā. Aizbēgu un paslēpos Aharacnas ziemas nometnē. Mans tēvocis Useps — ciema vecākais — zināt kāda vara toreiz bija

vecākajam? — aizbrauca uz Diližanu pie pristava un lūdza man piedot: «Jauns un dumjš.» Varbūt iegrūda tam dažus paplrišus, kur nu bez tā …. Tādas tās lietiņas, brālīši, re, kā mums tās medības samaitāja, — Aiks nopūties beidza savu stāstu.

—   Vēl tagad samaitā, — es atkārtoju tēva vārdus, bet mans tēvs iededza vējlukturi un aizgāja uz kūti.

Kad viņš atgriezās, ieraudzīju viņa acīs asaras.

—  Maška pagalam! — viņš teica un nodūra galvu.

Gāju uz kūti.

Nākamajā rītā, kaut arī plosījās putenis, bridām līdz ce|iem pa sniegu uz kalniem, kur rudenī atstājām sienu,— bija jāglābj vēl dzīvie lopiņi…

FORELES

Mūsu ciems atrodas Mazā Kaukāza kalnu grēdās un Hal-Hallu pakājē.

Hal-Hallu nogāzes klāj dižskābaržu un ozolu meži un smaragdzaļas pļaviņas, kā nosētas ar krāšņiem, raibiem ziediem.'Kalna virsotne ir kaila un gandrīz plakana. Tur kā jūra viļņo zāle.

Jūnijā mēs, gani, sapulcējām savus govju, teļu, aitu barus un devāmies ar tiem kalnos. Tur aizvējā, pasargāti no vētrām, uzcēlām teltis. Tā bija mūsu vasaras nometne.

Hal-Hallu virsotnē palikām lidz rudens salnām, kad zāle rītos bija nosarmojusi balta.

Tagad uzslējām savas teltis Hal-Hallu virsotnē, Aveluk- urtas plakankalnes malā. Aiz mūsu apmetnes sākās skrajš mežs. Nolaizdamies uz leju aizā, tas kļuva arvien biezāks un tumšāks.

Aizā vienmuļi un dobji šalca kalnu upe. Spēcīgu lietusgāžu laikā tā uzplūda, kļuva duļķaina, rēca kā pamodināts pūķis, triecās pret klintīm un izrāva ar visām sakaēm piekrastes kokus. Sausā laikā upe norimās un pārvērtās klusā, rāmā strautiņā.

Šīs upes krastos mēs ganījām ciema teļus. Te auga kupla zāle un bija labi, vēsi.

Tveicīgās dienās rriēs atstājām telēnus koku ēnā, bet paši gājām uz upi, peldējāmies un sildījāmies uz liela un plakana, saules sakarsēta akmens.

Upe šajā vietā kā bangojoša kaskāde — to sauca par Lielo rumbu — gāzās lejā no augstas, augstas kraujas. Sis ūdenskritums lietainā laikā bija bīstams. Ūdens drāzās nevaldāmām straumēm rēkdams un trakodams, tā ka dārdēja visa aiza.

Senos laikos upes augštecē, kā stāsta vecais mednieks tēvocis Sakars, mitušas zivis — foreles. Reiz pēc stipras lietusgāzes upe pārplūdusi, izgājusi no krastiem un trakā ātrumā drāzusies aizā. Ūdens aiznesis zivis reizē ar akmeņiem, smiltīm un dubļiem lejā. Kopš tā laika foreles vairs nespēja atgriezties atpakaļ un nekad neuzpeldēja augstāk par Lielo rumbu.

Iztecējusi no aizas, mūsu upe aizplūda uz ieleju un tur savienojās ar plato Akstefu.

Katru vasaru foreles pameta Akstefu un devās augšā pa mūsu upi uz kalniem. Jā, devās uz kalniem, tāpat kā pilsētnieki brauc karstā laikā uz vasarnīcām.

Forele taču ir pati maigākā zivs. Neviens mākslinieks nespēj attēlot uz audekla visas tās krāsu smalkās nianses. Cik brīnum daiļas tās izskatās, kad draiskuļojas saules staros kalnu upes kristāldzidrajos ūdeņos!

Forele vienmēr traucas uz augšu. Tikai uz augšu. Uz virsotnēm, uz kalnu upju un avotu iztekām. Tur ir vēss un ūdens dzidrs un tīrs.

Rudens sākumā kalnu upes stipri izsīka. Ūdenī sakritušās dzeltenās lapas vietvietām sakrājās, aizdambēdamas straumi, un izveidotajos diķos palika gūstā aizkavējušies foreļu bari, vairs nespēdami atgriezties Akstefā.

Mēs tad devāmies tādos dīķos zem Lielās rumbas zvejot šīs vaņģinieces.

Iedobc zem ūdenskrituma zivīm bija pēdējā pieturas vieta viņu ceļā uz «vasarnīcu». Foreļu tieksmē arvien uz augšu un augšu šī ūdenskrātuve bija robeža, kurai zivis netika pāri. To sasniegušas, zivis mēģināja pievārēt kaskādi. Saslējušas spuras, piepūtušas žaunas, ar spēku tās lidoja augšā pret smago, no klints lejup krītošo straumi. Uz mirkli ūdenskrituma putās, saulē apžilbinoši uzliesmodami, pazibēja foreļu spilgtie, teiksmainajai čūskai šah- marai līdzīgie ķermeņi, bet pēc tam zivis smagi nokrita lejā. Ūdenskritums bija pārāk augsts!

Neveiksme neatturēja zivis, un to mēģinājumi pārvarēt straumi, uzveikt Lielo rumbu turpinājās tik ilgi, līdz iestājas aukstums un bija jāatgriežas lejā — siltajās aizās.

Zivju tiekšanās vienīgi uz augšu, uz augšu bija tik nevaldāma un dedzīga, ilgas pēc dzestrajiem kalniem un dziedošajiem kalnu avotiem tik lielas, ka reiz nolēmu forelēm palīdzēt un piepildīt viņu ilgas.

—   Vecotēv Sakar, — es jautāju slavenajam medniekam, — kādas ir zivju oliņas?

—   Nāc paskaties, tās te gļotas uz akmens — tās ir, zivju oliņas.

Iebridu upē un aplūkoju akmeņus. Re, tepat ir! Pacēlu akmeni. Tā viena puse bija apķepusi ar lipīgām gļotām no varžu acīm līdzīgiem graudiņiem. Cik attīstīts zivīm ir pēcteču saglabāšanas instinkts: pielipināt savus ikrus pie akmeņiem, lai ūdens neaiznestu!…

Sameklēju vairākus tādus akmeņus, ieliku spainī ar ūdeni un krekšķēdams devos ar savu smago nastu augšup gar upi.

Mežs beidzās. Ūdens upē kļuva dzidrāks. Cik līksmi tas urdz savos krastos saulainajā kalnu ielejā! Tagad es saprotu, kāpēc tā steidzas šurpu mana skaistule! Pati nav redzējusi un nepazīst šo apkārtni, bet šeit, šajā gaišajā ielejā, šajos dzestrajos un klusajos ūdeņos, reiz dzīvojuši foreles senči. Te tie auguši un vairojušies, un šajā paradīzes stūrītī pārdzīvotā sajūsma laikam palikusi zivīm asinīs, un tās nodevušas to mantojumā, kas kļuvis par instinktu, neatturamu un stihisku tiekšanos augšup.

Kādā terasē ūdens krīt lejā uz liela, plakana, iesarkana granīta atlūžņa. Gadu tūkstošu tecējumā upe izdobusi šajā akmenī skaistu, ovālu vannu, kurā sadrupa un izšķīda saulstaru dzirksteļu spieti.

Izņēmu no spaiņa akmeņus ar zivju ikriem un ieliku vannā. Piedzims zivtiņas, un pasaule tūlīt iekaros tās ar savu valdzinošo burvību. Cik brīnumaina'forelēm liksies mūsu zeme šajā kalnu saules staru apmirdzētajā granīta vannā!…

No šīs domas man radās tik priecīgs noskaņojums, ka, šķiet, tas pārgāja arī uz manu bernibas draugu — vilku suni Bogaru. Tas palēcās, uzlika ķepas man uz pleciem un nolaizīja seju.

—   Atstāsim, Bogar, ikrus šajā brīnurn jaukajā vannā, bet paši iesim sazvejosim zivis ūdenskrātuvē zem kaskādes. Tikai norunāsim, — es teicu, — tev — vēderiņi, man — viss pārējais. Ar mieru?

Suns priecīgi kūleņoja pa zāli, un tas liecināja, ka mans priekšlikums viņam pa prātam.

Devāmies lejā gar upes krastu.

Jau iztālēm ar kāru mednieka skatienu pētu upes līkumus un, kur tā met mutu]us, meklēju: vai te nevarētu būt foreles? Man ir pazīstama zivs «dienaskārtība». Tāpat kā visiem vasarniekiem, tai patīk saules peldes.

A, redz, tur ir mūsu zivtiņā.— rāmā, šaurā upes līkumā, kur saules stari laužas caur lapotni un izgaismo ūdens slāni līdz dibenam. Tepat ir akmens, zem kura zivs slēpjas.

Pamanījusi mani, forele vienā mirklī pazūd, graciozi no- plikšķinājusi spuras, taču šķeltais astes galiņš rēgojas laukā no akmens un nodod viņu. Mana!

—   Bogar, prom! — es iesaucos, ar ašu rokas vēzienu izmezdams zivi krastā.

Uzlidojusi gaisā, tā nokrīt zālē. Uz mirkli saulē spilgti pazib žilbinošas krāsas.

Bogars smilkst un aplaizās, jau iepriekš izbaudīdams gaidāmo maltīti.

—  Vai redzi, Bogar, to līci lejā? Tur ir pulka zivju.

Bogars uzmanīgi skatās uz ieloku un luncina asti.

—   Tu laikam jautāsi, kā es to zinu, turklāt no šīs vietas? Viss atkarīgs no prāta, Bogar. Es jau esmu cilvēks, bet tu — suns, tu to nevari saprast. Bet ja tu, sunīt, zinātu, cik viss ir vienkārši!… Paskaties uz tur to peļķīti! Glemi noklājuši akmeņus un smiltis. Tātad zivis tur nav mitušas, tur nav spēlējušās, citādi būtu dzidrs Ūdens, visus netīrumus tās ar astēm būtu izmēzušas. Bet paskaties tur uz to līkumu! Tūlīt redzams, ka tur mīt «vasarnieks». Katru rītu iziet pastaigāties un notīra ar asti un spurām savu bulvāri, tā ka tas spīd un laistās. Tev ir skaidrs, Bogar? Nu nāc, iesim pārbaudisirn, vai es runāju taisnību vai, tāpat kā reizēm tu, gvelžu niekus.

Šķiet, ka Bogars mani sapratis.

—   Lai nu paliek, neņem ļaunā. Bet vai nav tiesa: tu katru nakti — vajag vai nevajag — rej un neļauj .gulēt, itin kā vilki klaiņotu… Bet tas tev tikai rādās!…

Nokāpjam lejā pie tumšās lāmas. Bez šaubām, tajā nav ne miņas no zivīm, bet dzidraja līcī zem akmeņiem slēpjas vesela «vasarnieku» saime.

—   Skaties, Bogar, — es saku, — tur, starp akmeņiem, rēgojas viņu astes. Tikai nedomā, ka noķersi zivi aiz astes. Pavēro, kā es to darīšu.

Iebāžu roku ūdenī un, satvēris aiz galvas, izmetu krastā prāvu zivi. Tai ir liela, melna galva un mugura un tumši

plankumi uz sāniem, plata mute un garas spuras. Uzreiz pat nevar pateikt, ka tā ir forele.

—       Laikam būs visvecākais ģimenes loceklis, kā tu, Bogar, domā? Droši vien tēvs, ja ne vectēvs. Noķersim vēl vienu…

Šoreiz izvelkam šikāku zivi. Galva maziņa, pati apa]a, trekna, gaišākā krāsa, vēders iesarkans.

—       Tā, Bogar, ir māte, — es pārliecinoši saku. — Kas tad tur vēl palicis? … Zem akmens taču bija daudz zivju. Kur tās visas aizmukušas?…

Redzu, ka apkārt akmenim, zem kura bija slēpušās zivis, ūdens kļuvis duļķains. Laikam aizbēgušas. Bet nē, rau, turpat ir — zem cita akmens.

—       Paskat, tur, Bogar, zem tā..4 kur ūdens dzidrāks. Vai redzi — rēgojas šķelta astīte.

Atkal izmetu krastā — šoreiz nevis vienu, bet divas zivis.

—   Ohol Re, Bogar, cik es esmu veikls!

Paceļu vienu no zivīm.

—       Sis te, — es saku savam četrkājainajam draugam, — laikam būš dels. Palūk, cik Jīdzīgs tēvam: tāda pati melna un liela galva, vienīgi ķermenis pagaidām nedaudz gaišāks — viņš vēl ir jauns.

Bogars skatās uz zivi, it kā saprastu, ko es runāju. Acis gudras jo gudras. Un man šķiet, ka viņš klausās saspringti, uzmanīgi.

* Parādu Bogaram arī otru zivi. Tā ir pavisam maziņa un apbrīnojami skaista. Plāta sīko mutīti un vārgi spuriņās manā plaukstā.

—       Tā, Bogar, ir meita. Paskaties, cik līdzīga mātei. Droši vien kādreiz tā bijusi tāda pati maziņa: šai te nav vairāk par diviem mēnešiem. .Re, cik lunkana, gaiša, krūtis zeltainas, sāni koši. Palaidīsim viņu vaļā, Bogar, jā? Lai dzīvo!

Iemetu zivi atpakaļ ūdenī. Vienā mirklī tā atžirgst un paslīd zem akmens — savā iztukšotajā miteklī.

Pārējās zivis salieku uz nolauzta, zaļa zara. Bogars mani jautājoši uzlūko.

—        Bogar, noķersim vēl dažas. Ar šīm vien mums nepietiks, tu jau zini, kāda man, ganam, apetīte. Nozvejosim, uzcepsim, āpēdisim un iesim atpakaļ pie teļiem. Vai gribi? — es jautāju.

Mēs vēlreiz ejam augšā gar upi.

Kādā likumā, kur upes gultne kļūst šaurāka, izplešu un nostiprinu savu maišeli, tā ka aizsprostoju gandrīz visu straumi. Uzeju augstāk, savandu upē ūdeni un, pabakstījis ar nūju zem akmeņiem, nodzenu visas zivis lejā.

Izvelku no ūdens maišeli, tajā ir daudz lapu un sīku zariņu. Izkratu visu zālē un starp drazām redzu spārdāmies un raustāmies forelītes …

Bogars, asti kūļādams, noskatās uz mani ar cieņu. Viņa sajūsma ir neizsakāma.

Kā jau bijām norunājuši, atdodu sunim visus zivju vēderus, bet gaļu paturu sev, un'mēs baudām varenu maltīti. Cik garšīga ir uz ugunskura cepta zivs!… Dažas foreles ielieku spainī ar ūdeni: tās es aiznesīšu dzīvas uz mājām.

—  So te, — es saku, — mēs iedosim Sonai, mūsu kaimiņa meitai. Ja tu, Bogar, būtu tik gudrs kā cilvēks, tu zinātu, ka forele ir vislabākās zāles pasaulē. Ja slimais norij zivi — tai noteikti jābūt dzīvai —, viņa kaites tūlīt ir kā ar nazi nogrieztas… Tā mēdz teikt tēvocis Sakars.

Māte, kā aizvien, sagaidīja mani, īdzīgi purpinādama.

—  Ai, dēliņ, izbeidz blēņoties ar ūdeni, citādi tev vējš sapūtīs kājās! •— viņa saka, ieraudzījusi spainī zivis un manas slapjās drānas.

No siena pļavas pārnāca tēvs. Arī viņš tika uzcienāts ar ceptu zivi. Tēva seja kļuva gaišāka. Lielāka prieka viņam nebija kā panašķoties ar to, ko dēls nomedījis.

—  No mana dēla rokām vēl zivs nav izsprukusi! — viņš lepojās.

Mūsu kaimiņa Kočara meita Sona, bāla meitene ar pie- tukušu seju un sapampušām kājām, caurām dienām sēdēja saulē, atslējusies pret telti. Vienmēr viņai sala — un viņa trīcēja. Kā tik viņu nedakterēja, kādas tikai drapes viņai negrūda pūšļotāji! Reiz nokāva aveņu un ietina Sonu karstā jo karstā aunādā. Dzirdināja viņu ar kalnu ēzeļu pienu.

—  Tas ir sarkanās govs piens, — viņu mānīja. — Dzer, mīļā Sona, kļūsi vesela.

Reiz savāca ērgļu mēslus, samaisīja ar speķi un ieberzēja viņai visu ķermeni… Taču nekas nelīdzēja.

—  Viņu izglābs forele, noteikti izglābs, — pārliecinoši teica ciema pūšļotāja Nazo.

Sona pārbijušies skatījās uz foreli, kas spārdījās spainī.

—  Norij, mīļo meitiņ, norij, nebaidies, — pūšļotāja viņu centās pārliecināt. — Aizver acis un norij.

Sona ar riebumu norija dzīvo foreli un šausmās iekliedzās.

…Aizritēja nedē|as. Zāli kalnu pļavās stindzināja salna, un mēs pārcēlāmies uz ziemas nometni. Mūsu kaimiņa meitas Sonas kaps palika Avelukurtā: forele bija paātrinājusi viņas neizbēgamo galu… »

Ziema. Mūsu zemnīcā skumīgi.

Izeju svaigā gaisā. Nometnei visapkārt kalni tīti miglā: Hal-Hallu un Avelukurtā trako sniega vētras.

Vai manas zivtiņas dzīvas? Droši vien salst savā ledus klātajā vannā.

Pavaicāju tēvocim Sakaram:

—   Vectētiņ, vai zivs var ziemā dzīvot tur, kalnos, upē?

•— Kur ir dziļāks — tur dzīvo. Bet kur tad pie mums

kalnos var būt zivis? …

Es klusēju. Nebiju nevienam stāstījis, ka granīta vannā virs Lielās rumbas patlaban aug milzum daudz zivju. Tas ir mans noslēpums.

Tēvoča atbilde nomierināja — mana vanna ir dziļa!.,.

Vasaras sākumā atkal devāmies augšā kalnā.

Vēl teltis nebija lāgā uzslietas, bet mes ar Bogaru jau noskrējām aizā virs Lielās rumbas. Pat iztālēm redzēju, ka visi līči saulē mirdz un dzirkstī. Tātad tur ir zivis — dzīvo, draiskuļojas …

Piegājām pie upes.

Pagriezušas pret sauli savus glītos, mazos sāniņus, acis izvalbījušas, sildās jaunās foreles.

Manam priekam nebija gala.

—        Bogar, palauzi nu savu galviņu, pasaki — kādi ienaidnieki ir zivīm?,.. Bet cik nu tev tā prātiņa! Nāc man līdzi…

Todien apstaigāju upi augšpus ūdenskrituma un nositu visas vardes, cik vien atradu. Un visas atdevu Bogaram.

Pēc tam katru dienu, kamēr teļi ganījās pie Lielās rumbas, uzmanīju savas zivtiņas, rūpējos un gādāju par tām, priecādamies, ka foreles ir dzīvas, aug un — ka tas ir mans noslēpums, mans prieks un to neviens nezina.

Tomēr vasarā noslēpums atklājās: vai no veca mednieka acīm kaut ko noslēpsi? …

Tēvocis Sakars jau iztālēm pamanīja, ka granīta vannā ir zivis.

—       Ei, Stepana dēls, te nu tu esi pielicis savu roku! — viņš teica, laikam atcerejies mūsu sarunu ziemas nometnē.

Aiz prieka nosarku. Taču mani pārņēma arī bailes: ko var zināt, vai tik viņš negribēs ķert zivis? Tomēr tēvocis Sakars un citi pieaugušie vīrieši bija aizņemti ar siena pļauju. Viņiem zivis nebija prātā. Bet puikas… Nu, lai tikai kāds no viņiem pamēģina pieiet pie manas vannas!… Kā es, tā Bogars iedvesām viņiem krietnas bailes.

Tā mēs abi ar Bogaru sargājām zivtiņas. Mēs bijām forelēm ļoti pieķērušies, vētrā vai lietusgāzē nedomājam par teļiem, bet raizējāmies, lai straume neaiznes mūsu zivis lejā ..,

Reiz man izcēlās vesels karš ar mūsu nometnes sievām.

Kādu svētdienu viņas nonāca pie upes un, iemetušas manā vannā tūbas paklājus, ko bija noņēmušas no teltīm, ar smagām nūjām sāka no tiem dauzīt putekļus.

Gaišais un dzidrais ūdens vannā kļuva pelēks un duļķains.

Ar bozi pār plecu, milzīgu papahu galvā, vilku suņa pavadits, pienācu un pieprasīju, lai pārtrauc mazgāšanu.

—       Ei, tu, palaidņa puika, vācies prom, citādi pateiksim tēvam! — pūšļotāja Nazo man piedraudēja.

Pietvīcis sāku kliegt:

—       Es neļaušu te mazgāt! Ejiet lejā zem ūdenskrituma — tur jūs varat mazgāt un bradāt pa ūdeni, cik vien gribat!…

Sievas nelikās ne zinis.

—       IzbeidzietI — es atkārtoju. — Ja neiesiet prom — uzrīdīšu Bogaru!…

—   No tiesas uzrīdīs, trakais! — pārbijusies teica Nazo.

Mana sliktā slava izglāba zivtiņas. Lamādamās, mani

nolādēdamas, sievas aizgāja.

—       Nu, vai tu redzēji, kas es par vīru? — palielījos Bogaram. — Pielūko, tā ka nevienu te nelaistu!…

Bet, kad beidzās siena pļauja, daudziem sagribējās pamakšķerēt zivtiņas. Ķēra, uzslavēja mani, cienāja cits citu ar treknajām forelēm, bet man sirds plīsa vai pušu.

—       Bogar, — es teicu, — mēs ar tevi mocījāmies, izaudzējām zivis, bet citi noēd. Kā tu domā, vai mums arī nepamieloties ar zivtiņām? …

Bogars aplaizījās un dauzīja asti pret zemi.

Mes nokāpām aizā. Tēvocis Sakars strādāja ar lāpstu, netālu no granīta vannas ierīkodams aizsprostu.

—   Ei, Stepana dēls, panāc šurp, palidzi! — viņš man uzsauca.

Piegāju. Kopā ar tēvoci Sakaru novadījām upes straumi. Iepriekšējā gultnē ūdens tai pašā mirklī kļuva duļķains, izsīka, un uz akmeņiem panikā sāka spurinaties zivis, meklēdamas glābiņu.

—   Es aizsprostošu izeju, bet tu ķerl — tēvocis Sakars man uzkliedza.

Pagājos augšā pa izsīkstošo gultni un ieraudzīju smiltīs milzum daudz zivtiņu. Visas sarkanas, visas viena gada, vienādas kā nomērītas, neizsakāmi līdzīgas cita citai gluži kā vienas mātes bērni. Palikušas bez ūdens, foreles locīdamās svaidās pa smiltīm, smakdamas plāta mutes.

Mana sirds sāpīgi sažņaudzās.

Atri noskrienu lejā pie tēvoča Sakara uzbūvētā dambja, steigšus to izjaucu, un upe atgriežas savā iepriekšejā gultnē.

—   Lai dzīvol Ko tu, Bogar, teiksi?

—   Ei, trakais, ko tu izdarīji! — tēvocis pārskaities lejā kliedz.

Bogars aiz nevaldāma prieka kūleņo pa zāli, bet es stāvu uz akmens un gardi smejos …

Nesen biju aizbraucis apraudzīt savas bērnibas mīļās vietas. Tāpat kā agrāk, upe piepildīja aizu ar savu mūžseno dziesmu. Arvien tāpat vēl, spuras izpletušas, foreles lidoja augšup pret spēcīgo Lielās rumbas straumi. Viss bija tāpat. Nebija vienīgi Bo^ara — mana bērnības drauga.

Tēvocis Sakars ir dzīvs un vēl aizvien iet medībās, kaut arī gadu nastas saliekts — viņam jau tuvu pie deviņdesmit.

Ne vien medības — arī darbu tēvocis Sakars vēl nav pametis: viņš ir kolhoza vecākais gans un cauru vasaru pavada Hal-Hallu rasotajās pļavās. Viņš aizvien vēl ir tikpat spēcīgs, viņa skatiens aizvien vēl tikpat ass. Lai viņam laba veseliba!…

Tēvocis Sakars mani tik tikko pazina.

— Tu biji trakot liels blēņdaris, bet nu esi izaudzis par kārtīgu vīru, — viņš teica. — Vai atceries, Vahtang, dēliņ, kā tu atdevi zivīm ūdeni? Toreiz jau tev bija tāds vecums, bērnu dienu dullums!.,. — Vecais virs labsirdīgi

pasmaidīja sirmajās ūsās. — Bet, taisnību sakot, — viņš piebilda, — toreiz tu labi izdarīji. Labi izdarīji, dēliņ, lai debesis tev atdara par tavu krietno sirdi.,.

Devos augšup pa upes krastu uz tām prieka pilnajām vietām, kur bija pagājusi mana bērnība, uz gaišo, mirdzošo ieleju, kur draiskojās brīnum jaukie radījumi, kam palīdzēju reiz tikt brīvībā.

Granīta vannu vairs neatradu. Upe bija mainījusi savu tecējumu, un vanna bija pienesta ar smiltīm un granti.

Mūsu kalnu upīte pa savu jauno gultni plūda tikpat dzīvespriecīgi guldzēdama kā toreiz, taču nebija vairs pazīstamā plakanā akmens, uz kura mēs slapji mēdzām gulēt, nebija līča, kur peldējāmies, sēdēdami jāšus uz bifeļiem.

Tagad citi bērni rotaļājas šīs upes — mana bērnības drauga krastos.

Re, tur jau viņi ir! Aizdambējuši ar velēnām straumi, peldas dziļajā ezeriņā, ko izveidojis aizsprosts. Līksmas klaigas atdzīvina aizu.

Tie ir mūsu kolhoza bērni.

Daži jau izpeldējušies, izlīduši no ūdens un krastmalā zālītē sildās saulē.

Pieeju, sasveicinos.

Zēni samulsuši pieceļas un pastiepj roku pēc drēbēm.

—       Kā tad ir, vai tur, virs Lielās rumbas, upē zivis vēl dzīvo? — es jautāju, jo tas mani visvairāk jnteresē.

—       Pu-ul-ka!… — novelk viens no puišeļiem, miegdams melnās acis, jo saule spīd viņam tieši sejā.

—  Vai jūs tās ķerat arī? Cepjat uz ugunskura?..,

—   Pu-ul-ka!

—       Ek, cik jūs esat laimīgi!… — ne bez skaudības novelku.

To foreļu, kurām es uzdāvināju dzīvību, nav, protams, nav, bet kalnu upītē mīt un rotaļājas .viņu pēcteči.

Atvados no zēniem un pa man zināmām taciņām eju lejā uz ciemu. Aiz muguras vēl ilgi dzirdu puišeļu priecīgās klaigas, un man šķiet, ka no gadu desmitu dzīlēm atkal skan manas bērnības balsis…

ATRIEBĒJI

Torosenca Ato māja bija divu stāvu, ar skārda jumtu, lielām, gaišām, saulainām istabām un dienvidu — aizas pusē ar slēgtu balkonu — galeriju. Saule, spīdēdama caur raibajiem, trīsstūrainajiem stikliņiem balkona griestos un priekšējā sienā, meta visu varavīksnes krāsu atspulgus.

Ato plašajās klētīs glabājās dažādi labumi. Jebkurā gadalaikā tajās varēja atrast gan kastes ar medus kārēm, krūkas ar sviestu, sieru un haurmu. No griestiem nokarājās atlasītu ābolu, maigu, dzeltenu bumbieru un granātu virtenes. Aiz mājas, aiz ciemata, Ato bija sabūvējis kūtis, kurās stāvēja divdesmit, divdesmit piecas govis, vērši un bifeļi, bet tālu mežā ziemas nometnē ganījās vesels aitu bars. Stallī, gremodami auzas, līksmi zviedza labi baroti zirgi.

Ato mūsu ciemā bija visbagatakais un visskopākais cilvēks. Savu mūžu viņš nevienam nekad nebija neko labu darījis. Neviens negāja pie viņa ciemos, neviens neaizņēmās no viņa ne labību, ne naudu, ne cirvi, ne lāpstu. Dižmanis beidzās vai nost aiz domas, ka vedeklas varētu slepus apēst gabaliņu maizes. Viņš nekad nešķīrās no savu lāžu atslēgām. Cēlās līdz ar gaismiņu un sāka skaitīt savas vistas un aitas. Viņu grauza raizes: vai tikai kāds nav iedzīvojies no viņa mantas?

Ato bija ne tikai skops. Viņš ienīda cilvēkus, nevēlēja tiem labu. Bija nikns, ka saule spīd ne vien viņam, bet arī kaimiņam.

Patiesi — posts un negals tam kaimiņam, kurš uzdrošinājās mazgāt veļu tai pašā diena, kad Ato.

Ato tad uzrāpjas uz savas mājas jumta, nostājas, kājas plati iepletis, apaļo, nobaroto vēderu izgāzis, aizbāž kreisās rokas īkški aiz platās sudraba jostas un sāk bļaut:

—   Ak tu kuce, vai es tev neteicu, lai tu nekarini laukā veļu tais dienās, kad mēs mazgājam? Ko? Ir nu gan nekaunīgas sievas! Kur lai mēs glābjamies, kā lai tiekam vaļā no tādām nekrietnelēm! Vai jūs nevarat pagaidīt, kamēr tā sasodītā saule izžāvēs mūsu veļu? .,.

Itin kā saule nevarētu vienlaikus žāvēt gan viņa, gan kaimiņu veļu …

Citreiz paķer bozi un dzenas pakaļ gailim.

—   O-ū-ū, maita tāds, knābā manus graudus, bet dzied uz citu jumtiem?!

Ja kaimiņiem aizdegtos māja, viņš roku nepastieptu, lai bērnu no uguns izvilktu!

Nelaimīgs tas cilvēks, kurš nejauši aizņēmās no Ato dažus rubļus. Līdz pašai nāvei netika vaļā no procentiem un procentu procentiem.

Tāds bija Ato. Ciemā viņu necieta. Taču spēks bija viņa rokās. Viņam piederēja visa labākā zeme. Viņš bija bagāts. Un viņu aizsargāja vara.

Kā Ato bija ticis pie bagātības

Dažs labs, kas bija vienos gados ar Ato, zināja, ka jaunībā viņš esot bijis sīktirgotājs un, kā runāja, liels krāpnieks.

1877. gadā pa mūsu aizām gājis liels karaspēks — krievu karaspēks. Toreiz bija karš ar Turciju. Ja Toro- sencs Ato būtu kļuvis bagāts tajos laikos, tas būtu saprotams. Toreiz daudz negodīgu cilvēku klīda līdzi karaspēkam un pievāca, ko nu katrs tik redzēja. Bet Ato tajā laikā pat kaulu nedabūja savos zobos. Viņš kļuva bagāts dažus gadus pēc kara, un tas notika pavisam negaidot.

Mūsu ciemā dzīvoja kāda patriarhāla ģimene, kuras galva bija labs, strādīgs, vecs vīrs Melikencs Aršaks. Ar- šakam bija astoņi pieauguši dēli un daudz mazdēlu. Četrpadsmit cilvēki ģimenē strādāja: cits ganīja lopus, cits dravā uzmanīja bites, citi rāvās pa lauku. Vārdu sakot, šī ģimene bija kaut kas līdzīgs nelielai dzimtas kopienai.

Melikencam Aršakam pietika gan labības, gan lopu. Kā vienu, tā otru viņš par labu cenu pārdeva karaspēkam.

Bet tad karš beidzās. Vecais Aršaks aizgāja pie sava krustdēla bodnieka Ato, un, pametis acis apkārt, teica:

—  Mīļo krustdēl, man iekrājies nedaudz naudas — nezinu, kur lai to glabāju. Mums tik liela māja, visādi cilvēki staigā. Pat no Kūras viņa krasta gadās ciemiņi — vai maz kas var atgadīties.

Bodniekam acis kāri iespīdējās.

—  Vai tad krustdēls tev nav tas pats kas miesīgs dēls? Dod šurp, noslēpšu. Kad tev vajadzēs, atdošu.

Vecais vīrs izņēma no arhaluka kabatas sarkanu lakatiņu, ar drebošām rokām attina un iedeva Ato banknošu paciņu.

Tas paņēma, pārskaitīja jaunās, čaukstošās simtrubļu zīmes un, cenzdamies izlikties vienaldzīgs, jautāja:

—   Četrpadsmit?

—  Jā, četrpadsmit, mīļo krustdēl. Noslēp. Kad Serdaks apņems sievu, atdosi.

—  Esi mierīgs, — krustdēls atteica, ieslēgdams naudu lādē. Bet priekšnamā, pavadīdams veco vīru, vēlreiz atkārtoja: — Tu man iedevi četrpadsmit naudas zīmes, krusttēv Aršak, iegaumē!

—   Jā, jā, četrpadsmit.

Pagāja gads, un Serdaks taisījās precēties.

Aršaks devās pie Ato pēc naudas.

Bodnieks izņēma no lādes mazu paciņu banknošu, pārskaitīja un, dodams sirmgalvim, jautāja:

—   Četrpadsmit, kā liekas.

—   Četrpadsmit, mīļo krustdēl, lai tev ilgs mūžs!

Aršaks paņēma naudu un aizgāja.

Tajos laikos mūsu kalnu ciemos ļotī maz cilvēku kaut ko sajēdza no naudas zīmēm. Pauninieks reiz iesmērēja zemniekam zelta monētu vietā jaunas divkapeikas, un tas pat nenojauta, ka piekrāpts. Kurš toreiz, pirmatnējā, patriarhālā saimniecībā naudu bija redzējis?…

Nav brīnums, ka Aršaka vecākais dēls Smbats, aizbraucis uz pilsētu Serdakam pēc līgavaiņa -tērpa, nesaprata, ka tēvs viņam iedevis nevis simtrubļu naudas zīmes, bet… rubļus. Tas atklājās tikai pilsētā.

Ar smagu sirdi Melikencs Aršaks devās pie sava krustdēla, kaunināja, zākāja, bet tas ne acu nepamirkšķināja.

—       Tu man iedevi četrpadsmit papīriņus? Vai tu nebiji klāt, kad es tos pārskaitīju un ieslēdzu lādē? Četrpadsmit arī atdevu. Ko tu vēl no manis gribi?

—       Vai tad četrpadsmit viciņas un četrpadsmit ozola baļķi ir viens un tas pats? Es tev iedevu ozola baļķus, bet tu man atdod viciņas …

—       Tu man iedevi viciņas, baļķi es ne acīs neesmu redzējis, — piepūties iebilda Ato.

—   Tpū, bezkaunīgais, bezgodīgais cilvēk!

Atgriezies mājās, vecais vīrs aiz sarūgtinājuma nogūlās un vairs nepiecēlās.

Pirms nāves viņš paaicināja pie sevis dēlus, vedeklas un mazbērnus un vārgā balsī teica:

—       Simt gadu stāvēju kā tas ozols gravā un neliecu galvu nedz negaisā, nedz vētrā. Mani nogāza negodīgs cilvēks. Nedomājiet, ka bēdājos par pazaudēto naudu. Kas gan ir nauda! Nauda ir kā dubļi pie rokām: šodien ir, rītu nav. Es bēdājos tāpēc, ka visa pasaule samaitāta, ļaudis tapuši viltīgi, liekulīgi, cits citu krāpj. Kaimiņu piežmiegs, paši izlocīsies, izsprauksies uz augšu. Re, kas mani salauza, mīļie bērniņi…

Un vecais Aršaks nomira.

Bet Torosencs Ato, «mīļais krustdēls», par vecā vīra naudu uzbūvēja skaistu namu, izrakstīja no Krievijaš jaunas ābeles un bumbieres, ierīkoja dārzu, iegādājās govis un aitas. Uzpirka no nabadzīgajiem ciemata iedzīvotājiem viņu zemes gabaliņus un sāka jo dienas jo vairāk nobaroties un kļūt bagātāks…

Par maniem draugiem — ganiem

Mēs bijām četri draugi — es, Grikors, Jenoks un Toro- serfca Ato kalps Simons.

Mēs ganījām lopus. Ziemu un vasaru pavadījām dabas mātes klēpī — kalnos, mežos, ziemas nometnēs. No maija līdz oktobrim naktis pārgulējām pļavā un nezinājām, kas ir gulta. Daba bija mūsu skola, mūsu patvērums un šūpulis. Ja tā sadrūma, mēs piespiedāmies cits pie cita tumšajās alās un skumām līdz ar to. Kad tā izmeta zem mākoņiem līksmu varavīksni un uzsmaidīja mums ar mirdzošu rasas lāšu miriādēm, arī mēs atdzīvojāmies reizē ar to.

Vienīgi mūsu drauga Simona noskaņojums bija atkarīgs nevis no dabas, bet no tā, kā ar vīnu apgājās saimnieks Ato.

Itin bieži redzējām Simonu ar sarkanām, aiztūkušām acīm un nojautām: atkal kādu sīkumu dēļ viņu piekāvis Ato — cilvēks, kurš zaudējis sirdsapziņu.

Simonām par nelaimi, Ato pats uzmanīja lopus, savu galveno bagātību. Vasaru pavadīja kopā ar govīm un aitām kalnos, ziemu — ziemas nometnē, bet uz ciematu brauca diezgan reti.

Ato allaž uzmanīja, lai Simons celtos agrāk par visiem, iztīrītu kūti, izdzītu lopus ganībās. Viņš pavēlēja Simo- jiam atrast govīm vislabākās ganības, bet pašam ieteica meklēt sev ēdamo mežā.

— Gan mežacūkas, gan lāči nobarojas, kalnos ir tik daudz rijamā, ko tu guli? — viņš «tēvišķi» pārliecināja savu kalpu un gandrīz nemaz nedeva tam ēst.

Ato pat pavēlēja cept Simonām īpašu maizi — no nesijātiem miežu miltiem. Kā mūsu jaunās sirdis par to bija sašutušas! Mēs, protams, dalījāmies maizē ar Simonu, taču puisis bija ļoti kaunīgs, un, kad mēs apsēdāmies ieturēt azaidu, viņš centās aiziet no mums: iešķēlis ar cirvīti mežā kļavu, samērcē savu pliko maizes donu saldajā sulā — un tās ir visas viņa pusdienas.,.

Savus suņus Ato baroja daudz labāk, it īpaši vilku suni Calangu, jo tas viņam nebija svešs tā kā Simons, suns bija viņa īpašums.

Gadījās, ka lietainās, drēgnās dienās, kad Simons, čokurā sarāvies, drebēja no aukstuma kādā alas kaktā — izsalkušam cilvēkam jo sevišķi salst —, Calangs nelika viņu mierā ar savām palaidnībām: grūda ķepas uz pleciem, vāļājās pie kājām, prasīja, lai viņu paglauda, jo suns jau bija paēdis. Tādos brīžos Simons skumīgi atkārtoja vārdus, kurus reiz bija teicis Melones no mūsu ciema: «Tavā vēderā kāzas, bet manā nav pat krustību…»

Ato necieta savu kalpu — laikam tāpēc, ka Simons nostrādājies gribēja ēst. Un tad vēl gadījās, ka Simons bailīgi rādīja saimniekam savas galīgi novalkātās vīzes; arī tās viņam vēl vajagot! Kā lai cieš tādu cilvēku!

Ato neslēpa savu naidu pret Simonu. Dažreiz uzkāpa uz kūts jumta un pilnā rīklē iekliedzās;

—   Ei, Simon, Simon!

—       E-hei? — kaut kur no tālienes, no ganībām skanēja atbilde.

—       Ej pie velna! Laikam gaidīji, ka saukšu tevi par miļo?…

Tas bija viss. Pateicis, atvieglojis sirdi, kāpa lejā no jumta.

Dažreiz Simons neatbildēja saimniekam. Kāpēc? Lai vēlreiz dzirdētu, kā viņu sūta pie velna?

Tad Ato, aiz niknuma siekalas šķaidīdams, aizelsdamies kliedza:

—       Ei, suņa dzimums, kāpēc tu neatbildēji? Vai tu esi nosprādzis?

Reiz mednieks Kočars jautāja Ato:

—   Ko tu no tā puiša gribi? Kāpēc velti nedod mieru?

—       Lai neaizmirstu, ka viņam ir saimnieks! Kā tad citādi! Kalpam vienmēr jāatceras, ka viņš nav brīvs cilvēks …

Gotiņa Maša

Kaimiņu — krievu ciematā Ato nopirka lielisku sugas govi Mašu, kas tūdaļ kļuva par mūsu ciema ganāmpulka lepnumu.

Reiz Grikors jautāja Simonām:

—  Simon, vai saimnieks tev pienu dod?

—  Nē.

—       Muļķi! Kāpēc tu pats nepaslauc un ncpadzerics?— Grikors sašutis prasija.

Simons neatbildēja, bet Grikors to pat negaidīja. Viņš paņēma liepas mizu, izveidoja no tās kaut ko līdzīgu krūzei, paslauca Mašu un iedeva Simonām.

—   Dzer!

—   Negribu.

—   Dzer, kad es tev saku! Nu?

Simons sarka, tiepās, un Grikors sadusmojās.

—   Kāpēc tu negribi dzert?

— Zagts…

Grikors saskaitās.

—       Tādam kā tev sirds nesadumposies pat tad, ja tevi apseglos un uzsēdīsies tev uz kakla. Ato divpadsmit mēnešus gadā barojas no tava darba un nekaunas, bet tu neuzdrīksties padzerties pienu no govs, kuru pats gani! Dzer, citādi…

Gandrīz vai ar varu viņš padzirdīja Simonu ar Mašas pienu.

Pēc tam mēs piespiedām Simonu divas reizes dienā dzert trekno govs pienu.

Nepagāja ne desmit, piecpadsmit dienu, un tievā un bālā zēna seja kļuva možāka, bet acīs parādījās mirdzums.

—       Oho, šķiet, ka tavi kauliņi sāk apaugt ar miesu? — Grikors iesmējās. — Paraudzīsim arī mēs, kāds spēks ir tam Mašas pienam?

Grikors paslauca govi.

—   U-uh! — iedzēris viņš ar baudu novilka. — Ir nu

gan garšīgs! Puikas, pamēģiniet jūs arī!

Mēs atteicāmies, taču Grikoram bija savi rēķini ar Ato: Grikors bija vectēva Aršaka mazdēls, Ato bija piesavinājies viņa vectēva četrpadsmit simtniekus. Draudēdams mums ar pirkstu/ Grikors teica:

—       Govs ir par mana vectēva naudu pirkta. Dzeriet pienu, es par visu atbildēšu.

…Ato ģimenē sacēlās tracis — Mašai kritās izslaukums.

—       Lai mūsu naidniekam zūd acu gaisma, noskauduši! — Ato sieva raudādama sita sev pa ceļiem.

Nelīdzēja ne pūšļotāji, ne veterinārārsti. Govs, sak, ir vesela.

—       Vai, puikas, lieta kļūst nopietna. Izbeigsim! — nobijies teicu.

—       Muļķi! Vai tu gribi, lai mūs noķer? Ja vienu dienu neslauksim — tūlīt sapratīs, ka mēs esam tie vainīgie, — Jenoks brīdināja.

Tad reiz Ato metās mums virsū:

—       Pasakiet, pasakiet taisnību — kāpēc Maša dod mazāk piena?

Viņš mūs tā piespieda pie sienas, ka Jenoks neizturēja un pateica viņam «taisnību»:

—       Es vakar redzēju, ka Maša stāvēja pie krūma un pati sevi slauca — zīda …

Ato sieva sparīgi pārkrustījās.

—       Lai man zūd acu gaisma! Vai tad govs pati sevi var slaukt? — viņa jautāja raudošā balsī.

Ato sameistaroja siekstu ar asiem galiem un piestiprināja to govij pie kakla, lai Maša vairs nevarētu aizsniegt savu tesmeni.

Tajā dienā mēs govi neslaucām un tā pārgāja mājās ar visu pienu. Torosencu ģimenē iestājās miers.

—       Ko tu ar savu ķirbja galvu jaucies iekšā? — Grikors pārmeta Jenokain. — Vai neredzi, ka Simons atkal palicis ar sausu maizes doniņu. Vai tas ir labi?

Pagāja vairākas dienas, un Simons sāka novājēt. Grikors nenocietās, izslauca Mašu un piespieda draugu izdzert pienu.

Atkal Torosencu ģimene sāka uztraukties.

—       Suņa bērni, tie ir jūsu nedarbi! — dūres vicinādams, kliedza Ato, kaut ko nojauzdams.

—       Tēvoci Ato, par ko ta mēs vainīgi? — Grikors tēloja nesapratni. — Ko mēs esam nodarījuši? Re, vecajā apbūves gabalā parādījušies velni, varbūt tie slaucjgovi? Kā tu drīksti tādu grēku uzņemties — uzvelt mums vainu?

—       Domā, ka es esmu muļķis? — Ato pārskaitās. — Rit jums līdzi ganos ies mans dēls Grants, tad redzēsim, kāds velns slauc manu govi.

Svētdien patiesi mums līdzi atvilkās ģimnāzists Grants, kurš brīvdienās bija atbraucis no apriņķa pilsētiņas. Vajadzēja kaut kā tikt no viņa vaļā.

Grikors ar Jenoku apsēdās mežmalā zem koka un sačukstējās — acīmredzot domāja, kā apvest ap stūri saimnieka dēliņu. Pēdīgi Grikors piecēlās.

—       Grant, — viņš pasauca, — vai nu mēs iesim uz mežu pēc nātrēm un tu paliksi pie ganāmpulka, vai arī tu iesi uz mežu, bet mēs paliksim.

Grants baidījās iet mežā; kaut arī vienam bija bailes palikt ganībās, toties nesaplēsīs drēbes aiz krūmiem. Viņš labāk nolēma uzmanīt govis, pie reizes pavērot arī Mašu.

Mēs iegājām dziļāk mežā, apmetām līkumu ap pauguru un iznācām pie ganībām no pretējās puses — pie Lielās rumbas.

Slepus sākām novērot Grantu. Izklājis uz celma lakatiņu, viņš apsēdās, izvilka no kabatas burtnīcu un kaut ko tur rakstīja. Dažbrīd apstājās un domīgi kustināja lūpas. Laikam sacerēja dzejoļus.

—   Velciet visu nost! — Grikors pavēlēja.

Izģērbāmies.

—   Nozieķējieties ar dubļiem!

Noķēpājāmies no galvas līdz kājām. Skatāmies cits uz citu — melni līdz ausu galiem kā mazuts, tikai acis un zobi spīd īpaši balti. īsti velni, tikai ragu trūkst!

Saliekušies, brīžiem rāpus, brīžiem palēkdamies, piela- vījamies pie ganāmpulka un tieši pie govs Mašas.

Govis satrūkās, bet Maša iekrācās un metās prom.

Grants šausmās uzlēca uz celma, pāris mirkļu kā sastindzis blenza uz mums, tad viņa seja kļuva zila un saviebās, acis gandrīz izsprāga no pieres. Beidzot, saņēmis drosmi, viņš pagriezās un likās prom uz ziemas nometni, ka pēdas vien nozibēja!

Bet mēs, plikie, metām kūleņus, svilpām un tik neganti gaudojām, ka pats elles valdnieks sātans varētu mūs apskaust …

Tai brīdī it kā tīši pie debesīm parādījās melns mākonis un nobēra krusu pār kalniem, mežiem un laukiem.

Ieskrējām mežā, nomazgājāmies pie ūdenskrituma, apģērbāmies un, vēderus turēdami, smējāmies par Grantu…

Kopš tā laika mēs viņu vairs netikām redzējuši, bet ar Mašas pienu tomēr mielojāmies arvien retāk.

Šāvieni naktī

Mūsu cīņa ar Ato nebeidzās, un mēs, izmantodami ikvienu izdevīgu gadījumu, joprojām centāmies viņam atriebties par Simonu.

Taisnību sakot, kas nu tā par atriebību! Mums bija trīspadsmit četrpadsmit gadu — vai mēs varējām izdarīt ko nopietnu? Tomēr arī tas pats mazumiņš, ko izgudrojām un paveicām, sagādāja mums lielu gandarījumu.

Rudenī, kad sākās aršana, gājām palīgos arājiem un strādājām uz lauka — skubinājām vēršus.

Vakarā, kad arāji, pēc dienas darba noguruši, aizgāja uz ciemu, izjūdzām vēršus un. dzinām uz mežu. Tur tie pa nakti paganījās un atpūtās, bet no rīta mēs tos atkal iejūdzām.

Naktis sakūrām gaišus sārtus un, sasēdušies apkārt, klausījāmies pasakas, kuras mums stāstīja kāds no vecajiem ganiem.

Reiz Grikors prasīja Simonām:

•— Ei, puis, vai viņi tev ābolus dod? Kaut retumis?

Simons klusēja.

—       Tad runā jel! Vai tev ir gadījies kaut reizi apēst ābolu no saimnieka dārza?

—   Ir gadījies.

—   Kad?

—   Vasara. Kad lasījām agrīnos.

—   Bet kādus? Kādas šķirnes?

Simons apklusa.

—        Kritušos, kas iepuvuši, — beidzot viņš atbildēja. — Kritušos esot veselīgi ēst, tā viņi saka.

Grikors iespurcās.

—       Es viņam parādīšu, cik tas veselīgi, lai tik ienākas viņa bumbieri… Tie, kurus viņš dabūja no Krievijas.,.

Ato dārzā pie stiklotās verandas auga liela bumbiere — ciemā vienīgais koks, kura augļi vēl nebija gatavi.

Ato piesēja pie koka suni un stingri noteica vedeklām un bērniem neaiztikt bumbierus. Viņš tos glabāja «augstiem viesiem» no pilsētas. Tādi viesi, bez šaubām, varēja būt vienīgi tiesnesis vai pristavs.

Dienu un nakti — pat tīrumā, iedami pakaļ vēršiem, mēs prātojām, kādā veidā aptīrīt bumbieri, tomēr neko nespējām izgudrot.

Bet sulīgie, smaržīgie, rudens saules apzeltītie bumbieri jau iztālēm mums vilinoši uzsmaidīja. Ejam aiz vēršiem un neskatāmies sev zem kājām — acis tikai pie bumbieriem. Paklūpi aiz akmens — bliukšl — un nostiepies garšļaukus. Bet aiz muguras atskan arāja balsss

—   Ehei, ko tad nu aizsapņojies!

Bet pamēģini vien paskatīties hiz bumbieriem un par tiem nedomāt…

Mūsu vienīgā cerība bija Grikors, viņa izgudrotāja spējas. Vairākas dienas viņš staigāja norūpējies, tad paņēma koku un sāka to drāzt. Tikmēr drāza, līdz tas izskatījās pec revolvera, piestiprināja pie tā ar stiepli vara patronu, kam otrā pusē iedūra tievu kā mats caurumiņu, un priecīgi iesaucās:

—   Ur-rā! Revolveris gatavs!

Grikors iebēra patronā pulveri un aiztaisīja to ar aiz- bāznīti, bet pie caurumiņa piestiprināja papīra pistonu.

Veselu dienu Grikors cītīgi strādāja, taisīdams arī mums visiem «tās pašas firmas» revolverus.

Nākamajā dienā vēlu vakarā, apbruņojušies ar koka revolveriem, nogājām lejā ciemā un pa gravu aizlavījāmies lidz Ato dārzam. Spīdēja mēness, un nakts bija gaiša. "

Uzmanīgi pārrāpāmies pāri žogam. Elpu aizturējuši, pielidām pie bumbieres. Grikors ar lēcienu uzklupa virsū sunim,, uzmeta tam maisu, tik cieši ietīdams tajā suņa galvu, ka tas nepaguva ne ievaukšķēties. Iebāzām suni otrā maisā — lielākā, apsējām ar auklu un noripinājām gravā.

Grikors klusītēm izrīkojas

—   Novelciet bikses!

Novilkām.

—   Cieši aizsieniet galus!

Aizsējām.

—   Kokā!

Uzrāpāmies.

Pārmetu bikses pār pleciem kā segliem pārliekamo maišeli — hurdžinu un tik rauju un metu tajās bumbierus. It kā bikses būtu īpaši tādam nolūkam pašūtas.

Naksnīgajā klusumā dzirdama klusa čabēšana, čaukstēšana, apslāpēta elpošana — tur uz citiem zariem strādā mani biedri. Rauj bumbierus un, protams, mielojas arī. Dzirdu, kā šņakst. Vai tad var nociesties?

Pamazām mūsu hurdžinas piepildās un kļūst smagākas. Izskatās, ka mums uz pleciem sēž cilvēks bez galvas, no- karādams lejup nedabiski resnas kājas…

Veiksmīgais pasākums mūs uzmundrināja, un mēs kļuvām drošāki — sākām trokšņot, bet, kad rāpāmies jau zemē no bumbieres, iekritām.

Pēkšņi pavērās verandas durvis un tajās parādījās Ato, uzmetis uz pleciem rītasvārkus.

—   Kas tur ir? Ko jūs tur darāt? Ak tu suņa bērni!,..

Mēs paslēpāmies krūmos.

—   Sagatavot revolverus! — Grikors pačukstēja.

Izvilkām no azotes savus koka šaujamos.

—        Kas tur ir? — Ato vēlreiz iekliedzās. Viņš droši vien bija bezgala izbrīnījies, kāpēc nerej suns.

—   Ugunil — Grikors pavēlēja.

. Reizē noblīkšķēja četri revolveri, izgrūda liesmas un dūmus un piepildīja .gaisu ar pulvera smaku.

—  Vai, vai, mani nošāva! — Ato iebrēcās.

Pa galvu pa kaklu viņš ieskrēja mājās un 'aizcirta no iekšpuses durvīm priekšā bultu.

Mēs sākām ska]i smieties, tad nokāpām gravā un izlaidām no maisa sūni. Vajadzēja redzēt, kā slavenais vilku suns aizjoza — gluži kā lapsa, ieraudzījusi mednieku…

Izlīduši no gravas, steigšus devāmies uz savu nakšņošanas vietu — lielu lauci dziļi mežā.

Vēl tagad tur aug vecais, staltais dižskābardis, kura dobumā paslēpām sa»vu ieguvumu.

Vairākas dienas mielojāmies ar saldajiem, smaržīgajiem bumbieriem.

Grikors izvēlējās vislielākos, vismaigākos augļus un deva tos Simonām.

— Vai tagad tu pārliecinājies, ka veseli bumbieri ir labāki par puvušiem? — Grikors jautāja.

—        Sen jau būtu pārliecinājis, bet nebija neviena, kas mani ar tiem pacienātu,,, — Simons mulsi atbildēja.

Neveiksmīgās vilka medības

Drēgnā aizā, no kalniem skrejoša strauta krastā, atradās viena no mūsu ziemas nometnēm, kur tālu prom no ciema mums augu ziemu bija jāstaigā pakaļ lopiem. Apmēram divdesmit kūtiš, gandrīz tikpat daudz zemnīcu un būdu un ik pa gabaliņam augstas siena kaudzes ar kāršu žogu apkārt. Bet šur tur, lai pasargātu sienu no meža zvēriem, ļaudis bija to sametuši uz kūts jumtiem un pat uz koku zariem.

Visi šeit dzīvoja atrauti no pasaules. Pa dienu gani izdzina lopus ganībās, ņemdami līdzi suņus, lai pasargātos no vilkiem. Vakaros, salasījuši mežā žagarus, atgriezās un, sadzinuši lopus kūtīs, sapulcējās kādā zemnīcā pie karsti sakurināta pavarda. Klausījās pasakas, stabules dziesmu vai runāja par savām darīšanām un rūpestiem.

Ziemā te lielākoties dzīvoja gani un kalpi, kuri sargāja savu saimnieku lopus. Bet mēs — es, Grikors un daži citi zēni — ganījām mūsu pašu ģimeņu mājlopus.

Daudzko toreiz nezinājām, daudzko nebijām redzējuši — dzelzceju, automašīnu, tvaikoni. Mutes atpletuši, klausi» jāmies, ko stāsta no frontes aizbēguši zaldāti (tas notika pirmā imperiālistiskā kara laikā) par tālām zemēm un pilsētām, par mums svešu cilvēku dzīvi. Tas viss šķita kā brīnumpasaka.

Ziemas nometnē naktis bija nemiera pilnas. Visinteresantākā stāsta vidū pēkšņi laukā sacēlās tracis, rēja suņi, blīkšķēja mednieka Sakara šautene. Atkal vilkil

Katru vakaru tie nāca ganāmpulkam pa pēdām, skraidīja pa ziemas nometni un augu nakti netālu no kūtīm draudīgi gaudoja.

—       Puikas, es gribētu noķert vilku, lai iemainītu tā ādu pret katūnu. Ko jūs par to teiksiet? — kādu vakaru Grikors mums jautāja.

—        Kas tev liedz? Pavei, cik pulka šo Divu klosteru gravā. Vai nu tu viņiem nomauksi ādu, vai viņi tev, — mednieks Kočars teica Grikoram.

—   Iešu ar, tikai dodiet man kazlēnu.

—   Ko tu ar to darīsi, puis?

—       Piesiešu kazlēnu pie koka augšā pie zara, bet apakšā nolikšu slazdus. Kazlēns blēs. Vilki izdzirdējuši atskries, saslies purnus gaisā un prātos: kā dabūt rokā gardo kumosu, panašķoties ar maigo gaļiņu? Bet tajā brīdi slazdi — capsl Viens vilks jau nu noteikti tajos iekritīs.

Grikors bija gudri izdomājis.

Pēc mūsu sejām sapratis, ka- mēs viņu atbalstām, uzvaras pilnā balsī viņš jautāja:

—   Kā būs, vai novilks ādu?

—       Veikli gan, — viens no ganiem — Vačo — teica, — Es tā domāju, ka došu tev mūsu slauno kazlēniņu,

Vačo piecēlās un aizgāja uz kūti.

Drīz vien viņš nāca atpakaļ un nesa kaziņu. Es izlūdzos no mednieka Kočara vecas lamatas, un mēs ar Grikoru devāmies ceļā.

Bija skaidra ziemas nakts.

Divu klosteru grava neatradās pārāk tālu no mūsu nometnes. Tur vienmēr bija daudz vilku — varbūt tāpēc, ka rudenī viens no mūsu aitu bariem allaž drupās palika pa nakti.

Izvēlējāmies koku ar kuplu galotni un, nelikdamies ne zinis par kazlēna protestiem — tas izmisīgi ķepurojās pretī —, piesējām to pie zariem augstu no zemes, bet apakšā nolikām slazdus.-

Pēc tam atgriezāmies nometnē.

Laiku pa laikam nakts klusumā dzirdējām kazlēna žēlos blējienus. Šķiet, viņš bija bezgala sašutis, lūdza, lai atbrīvo viņu un netaisa tik bīstamus jokus.

Nemierīgi ņurdēja un rēja suņi. Cilvēki satraukti izskrēja vienā kreklā no zemnīcām, kliegdami: «Hei, heil» — un gaja atkal gulēt.

Nakts vidū izdzirdējām dīvainu kaukšanu, bet pēc tam izmisīgu kazlēna brēcienu.

—       Oh, puikas, vilks ieskrējis lamatās! — Jenoks pielēca kājās.

Grikors iebelza viņam pa galvu.

—       Vai tik tu neesi kļuvis par tādu pašu šokolādes iz- ēdāju, kāds ir Grants? Neproti atšķirt suni no vilka?

Viņš paķēra rungu un izskrēja no zemnīcas. Mēs metā- mies Grikoram pakaļ.

Nokāpām lejā gravā, un — ko jūs domājat — slazdā bija iesprūdusi Ato suņa kāja. Suns izmisīgi raustās un kauc, un tikpat izmisīgi blēj pie koka piesietais kazlēns, lūgdams, lai taču laiž viņu vaļā.

Vilku slazdi ir briesmīga ietaise. Ar saviem asajiem tērauda zobiem satver tajā iekļuvuša zvēra ķepu tik spēcīgi, ka dažreiz to var pat salauzt.

Ar pūlēm atpletām slazdu tērauda žokļus un atbrīvojām suni. Mums par lielu sarūgtinājumu, viņa ķepa bija ievainota.

Mūsu saceltais tracis uzmodināja visu nometni. Arī Ato bija piecēlies un atskrēja skatīties, kas te par troksni. Ieraudzījis sakropļoto suņa kāju, viņš, ar pūlēm valdīdams niknumu, nošņācās:

—       Simon, tie ir tavi pekstiņi. Ar mani tu nevari mēroties spēkiem, nekas neiznāks, tad tu izgāz dusmas uz suni?

Nabaga Simons apjucis nomurmināja;

—   Es neesmu va-ainīgs …

—       Tūlīt uz mājām! — Ato viņam uzbrēca, ļauni valbīdams apaļās, gluži kā ar eļļu ieziestās ačeles.

Nebijām vēl paguvuši iemigt, kad izdzirdējām kliegšanu un kaut kādus blīkšķus. Samiegojušies izskrējām laukā un ieraudzījām, ka zem kūts nojumes Ato ar lāpstas kātu dauza Simonām pa muguru un sāniem. Ar mokām atņēmām viņam savu biedru un aizvedām Simonu uz mūsu zemnīcu. Novilkām viņam kreklu. Puisim uz muguras kā resnas zilas dzīslas rēgojās uztūkušas sitienu pēdas.

Klusēdami sēdējām pie karsti liesmojošā pavarda un domājām: ko darīt? Vara bija Ato pusē. Visi to laiku likumi bija rakstīti viņam par labu.

— Nekas cits neatliek, sasauksim ganu padomi, — kāds ierosināja. — Lai tā apspriežas un nolemj, ko darīt.

…Drīz vien sanāca kopā ganu padome un pieņēma lēmumu, ka jāatriebjas Ato. Bet kā? Mums bija šādi tādi priekšlikumi un Grikoram savi. Kādi tie bija, uzzināsiet nākamajās nodaļās.

Par kādu «saldu» atriebību

Nākamajā vakarā, kad bijām sadzinuši lopus kūtis, Grikors mums jautāja:

—   Kā jūs domājat, vai nesarīkosim šodien tiesu?

—  Ato?

—   Nē, viņa bišu stropiem.

—   Kauns, — es iebildu.

—        Kauns, ka tavs biedrs guļ kūtī un vaid. Nav pat cukura graudiņa, ko iedot viņam pie tējas, — sacīja Jenoks.

—       Vislabākās zāles pret sasitumiem ir medus. Medus jāapēd, bet vasks jāpieliek pie slimās vietas. Trīs dienās sadzīs, lai man roku nocērt! — Grikors pārliecinoši teica.

Ziemas nometnē es dzīvoju pie Grikora. No mūsu būdas Ato mani «pa draugam» bija dabūjis laukā. Katru ziemu viņš-salika manā miteklī savus bišu stropus, bet es pat nezināju, kā garšo viņa medus. Ato vismaz piecas reizes ziemā izņēma no stropiem kāres un manā acu priekšā izsvieda medu. Gan es, gan mani draugi bijām labi ja kameņu medu pagaršojuši, tāpēc Grikora «recepte» mums ļoti gāja pie sirds un mēs uzreiz piekritām viņam, ka pret sasitumiem patiešām nav labāku zāļu par medu…

Kad nometne iegrima miegā un apklusa suņu rejas, uzmanīgi pielavījāmies pie mūsu būdas, noplēsām dēli, ar kuru bija aizsista dūmu lūka, un ielīdām iekšā.

Grikors attaisīja vienu stropu. Bites, iztraucētas no ziemas miega, salīdušas kaktā, necentās aizstāvēties. Grikors ar savu pinkaino cepuri notrausa bites no kārēm un padeva tās Jenokam, kurš stāvēja sardzē pie lūkas.

—       Laupītāju aplaupīt nav nekāds kauns, — Grikors filozofēja.

Viņš attaisīja otru stropu, izdarīja tajā tādu pašu operāciju un atkal padeva kāres Jenokam.

Savārījām tēju no medus, aveņu un mežrozīšu krūmu saknēm un dzirdījām mūsu slimo biedru. Bet maizes vietā likām viņam ēst medu ar visām šūnām.

—       Ed un vesejojies, tu, vārguli, — mēs uzmundrinājām Simonu.

—        Ed, cik vien lien iekšā! Cik tava darba nav šai medū! Nekautrējies, ēd…

Medus bija daudz, un mums gribot negribot nācās palīdzēt slimajam tikt ar to galā. Kā gan lai neietu talkā — mēs taču ar Simonu bijām veci draugi!

Tomēr neizbēgām arī no nepatikšanām.

Sagriezām šūnu medu gabalos un salikām māla bļodā ar atdauzītu malu. Baļķim, pret kuru balstījās Grikora būdas jumts, bija izcilnis, uz kura nolikām šo bļodu ar medu. Kādu dienu, iegājuši būdā, ieraudzījām, ka medus siltumā izkusis, sācis pa atsisto malu tecēt laukā no bļodas un pilēdams kā lāstekas izrotājis visu stabu no augšas līdz apakšai.

Mūs pārņēma šausmas. Ja nu kāds ierauga, tad mēs esam pagalaml Stārasti, pristavs, prokurors — visi ir Ato ļaudis.

Tomēr Grikors neapjuka.

—   Puikas, laiziet! — viņš pavēlēja.

Metāmies pie staba un, mēles izbāzuši, sākām laizīt medu. Visu stabu aplaizījām…

Vēl tagad jāsmejas, to atceroties.

Bet pavasarī, kad sāka sildīt saule un bites izlidoja no stropiem, manījām, ka tās visas kā viens vairāk metas pie mums nekā pie puķēm.

Skaidrs, ziemā mielodamies ar medu, bijām krietni vien ar to notriepušies. Tāpēc bites lidoja uz mums, meklēdamas uz mūsu apģērba saldo sulu.

Arī tad mēs zinājām padomu. Noskrējām pie strauta un izmazgājām tajā savus kreklus. Kopš tā la'ika bites mūs vairs neaiztika.

Lidojošais akmens ar krustu

Simons atveseļojās, taču mūsu sirdīs cirstās brūces nebeidza smeigt. Vēl stiprāk tās iesūrstējās, kad uzzinājām, ka Ato atsakās samaksāt Simonām gadā nopelnito algu un prasa, lai kalps atlīdzinot viņam par pienu, kas govij Masai pazudis.

«Vai tu ganīji govi? Tad tev vajadzēja uzmanīt, lai' velni viņu neslauc!» ļaunā priekā vīpsnādams, skaidroja Ato.

—       Lai notiek, mēs izdomāsim, kā palīdzēt bēdās, — Grikors uzmundrināja Simonu. — Neraizējies.

Kad mežā atpūtāmies, Grikors uzrāpās kokā .pamieloties ar mežāboliem.

—       Zēni! — viņš no augšas iekliedzās. — Ja šis puisis, — viņš pamāja uz Simonu, — rīt nepagaršos Ato raibā gaiļa stilbiņu, tad es velti dzīvoju šai pasaulē!…

—       Ek, — es atsaucos, — ja tu pavisam nepratīsies kaunu, tad gan nospersi, gan apēdīsi — kas tur sevišķs.

—       Nē, godīgi apēdīsim, — Grikors iebilda. — Es izdarīšu tā, ka Ato pats ar savām rokām nokaus gaili un uzaicinās mūs nobaudīt. Turklāt vēl atdos Simonām parādu.

Mēs neticējām, nospriedām, ka Grikors lielās. Tomēr mūs mocīja ziņkāre, kādi plāni atkal nobrieduši viņa atjautīgajā galvā.

—       Pagaidiet mani. Es tagad aiziešu pie tēvoča Ato, man pie viņa ir darīšanas.

Sacīts, darīts.

—       Tēvoci Ato, — viņš teica vecajam vīram, izlikdamies satriekts, — es redzēju sapnī, ka mākoņi pašķiras, caur tiem izlaužas gaišs stars un apspīd tavas mājas jumtu un bumbieres galotni pie lieveņa. Tēvoci Ato, ko tas varētu nozīmēt?

—       Grikor, dēliņ, ar tavu nevainīgo muti runā pats dievs, — Ato aizkustināts atbildēja. — Tas nozīmē, ka varu cerēt uz tā kunga žēlastību ..,

Skops un cietsirdīgs — Ato tai pašā laikā bija ļoti reliģiozs cilvēks, turklāt vēl ārkārtīgi māņticīgs.

Izņēmis lakatu un noslaucījis asaras, viņš iegrima dievbijīgās pārdomās, bet Grikors atgriezās pie mums un, smieklos raustīdamies, pastāstīja par šo sarunu.

—   Un tagad iesim! — viņš mūs aicināja.

• — Uz kurieni?

Grikors neatbildēja.

Pa šaurām kalnu taciņām, tumsā klupdami pret akmeņiem, nokāpām Divu klosteru gravā.

Daudzus gadsimtus pirms mums šeit bija atradies ciems. Pie tā XIII gadsimtā mūki Ivane un Zahare bija uzcēluši divus grandiozus tempļus. Ciema vietā tagad ir drupas. Lielā tempļa kupols sabrucis' zemestrīcē, bet mazākajam uz jumta izaudzis koks un daudz sīku krūmu.

Piegājām pie tempļa. Zemē mētājās nobrukušā kupola atlūzas.

—   Tagad sameklējiet vienu akmeni ar krustu, — Grikors mūs izrīkoja.

Tādi akmeņi, kurā bija izkalti krusti ar sarežģītu mež- ģīņotu vijumu, parasti rotāja tempļu sienas vai stāvēja pie krustceļiem.

Drīz vien bijām atraduši tādu akmeni un ar pūlēm — tas bija krietni smags — aizvilkām to līdz ziemas nometnei.

Tad uzcēlām akmeni kokā, kas auga pie mājeles, kurā pa ziemu šeit dzīvoja Ato, un nostiprinājām to zaru žāklē. Paslēpušies aiz siena kaudzēm, gaidījām, kas notiks…

Agri no rīta Ato iznāca laukā, pameta acis uz koku un ieraudzija tajā akmeni ar krustu.

Aiz uztraukuma viņš kļuva bāls. Noslīga uz ceļiem, izstiepa rokas pret akmeni un sāka skaitīt lūgsnas. Tad nepieceldamies tāpat uz ceļiem aizrāpoja līdz kokam, zemu noliecās, apkampa un noskūpstīja raupjo stumbru.

Nemanot iznākuši no savām paslēptuvēm, piegājām pie viņa un, cepures noņēmuši, arī sākām mest krustus — citu pēc cita. Grikors nokāsējies teica:

—   Labdien, tēvoci Ato! Tevi apciemojis spārnotais krusts, lai svētītu tavu pavardu. Vai tu tagad vari vēl par kaut ko žēloties?

—   Jā, apciemojis gan … — Ato atsaucās drebošā balsī. Viņa acīs iemirdzējās asaras. — Dieva žēlastība, Grikor, dēliņ! Viņš jau to parādījis arī tev: vispirms deva zīmi tavai šķīstajai sirdij, pēc tam atsūtīja krustu…

Ato sejas izteiksme bija tik neparasta, ka mēs vienīgi ar lielām pūlēm spējām novaldīt smieklus. Ja šajā mirklī uz viņu paskatītos kāds, kas viņu nepazīst, tas nodomātu: «Pasaulē nav otra tik laba cilvēka…»

Cits pēc cita paspiedām Ato roku, noskūpstījām koka stumbru, pārkrustījāmies un, kozdami pirkstā, lai skaļi neiesmietos, aizgājām. Palika vienīgi Grikors, teikdams, ka viņam vēl šis tas ar tēvoci Ato jāpārrunājot.

Pēc kāda brīža viņš, skaļi elpodams, mūs panāca.

—   Vai es neteicu, ka mēs mielosimies ar raibo gaili… Man izdevās pārliecināt neaptēsto — ja viņš neupurēs, akmens ar krustu apvainosies, nolādēs viņa ģimenes pa«

vardu un aizlidos. Tūlīt jūs redzēsiet, ka viņš nokaus gailil Aiz skopuma vai nobeigsies, tomēr nokaus, katrā ziņā nokaus …

Patiešām — vakarā dabūjām vārītu, lavašā ietītu gaļas gabalu: raibais gailis bija ticis ziedots akmenim ar krustu… Tomēr atdot Simonām parādu Ato nesteidzās…

Viena no Simona nebaltajām dienām

Kādu dienu pazuda viena no Ato kazām.

—       Ja neatradīsi, ādu pār acim nomaukšu! — Ato piedraudēja kalpam un piespieda Simonu iet naktī meklēt pazudušo lopiņu.

Mēs ar Grikoru to nezinājām, tāpēc mierīgi iemigām.

Pusnaktī kāds ar nūju piedauzīja pie mūsu zemnīcas durvīm.

—   Kas tur ir? — Grikors pamodās.

—   Taisi vajā!

Ienāca Jenoks. Viņš bija ļoti satraukts.

—       Jums nu gan nav sirds! — viņš sašutis teica. — Jūsu biedrs staigā pa mežu, varbūt jau zvēri viņu aprijuši, bet jūs te sūtat vienā mierā.

Atri apģērbāmies, aptinām galvas ar bašlikiem un, aizbāzuši nažus aiz jostas, izgājām no zemnīcas.

Spīdēja mēness, un mēs drīz vien ieraudzījām Simona pēdas tikko uzkritušajā sniegā. Bija grūti iet, janvāra sals sāpīgi knieba vaigos un rokās.

—        Simon! Ei, Simon! — mēs kliedzām, taču atbildes nebija.

Līdz pašai rītausmai meklējām viņu mežā, visu laika sekodami pa pēdām, taču nevarējām atrast. Pēdīgi zem Kraukļu klints ieraudzījām nesenas vilku vakariņu atliekas — apgrauztus kazas kaulus. Visas zīmes liecināja par niknu cīņu starp zvēriem, kad tie bija centušies cits citam atņemt savu upuri. Te bija ari Simona kāju pēdas, tās veda tieši aizā.

—   Simon, ei!

—   Ehei! — atskanēja kaut kur tālu no apakšas.

—        Dzīvs! — Grikors priecīgi iekliedzās. — Ei, puis, kur tu esi?

Atradām Simonu kādas klints iedobumā. Viņš sēdēja, čokurā sarāvies, un trīcēja.

—        Paklau, Simon, — ko tu te dari? Kāpēc nenāS mājā?

—       Nositīs … —> Simons nomurmināja. Viņam klabēja zobi.

Salasījām sausas lapas un kritalas un iededzām ugunskuru. Simons aiz aukstuma bija- pavisam zils, bet, kad novilkām viņam vīzes un apledojušās zeķes, ieraudzījām, ka puiša kāju pirksti ir cieti kā koks.

—       Ej nost no ugunsl — Grikors izrīkoja un, sagrābis sniegu, sāka berzēt Simonām kājas.

Simons viebās un raudaja kā bērns pilnā kaklā. Viņam ]oti sāpēja.

Sacirtam zarus, pagatavojām nestuves un aizstiepām Simonu uz ziemas nometni.

Ato ienāca mūsu zemnīcā paskatīties uz savu kalpu. Tomēr šis cilvēks nevis pažēloja puisi, bet, galīgi zaudējis sirdsapziņu, tik vien pateica:

—   Ak aizlaidi gan postā manu kazu, ko?…

Kā mēs atbrīvojam Simonu no verdzības •

Simons ilgi slimoja. Viņam bija apaukstētas plaušas, nosalušas un atmirušas kāju pirkstu locītavas. Vairāk nekā mēnesi viņš nogulēja mūsu zemnīcā, un vienīgi mēs ar Grikoru viņu kopām. Kamēr Simons slimoja, es viņam mācīju lasīt, pats arī lasīju priekša. Bet, kad mēs aizgājām uz ganībām, atstāju viņam nazi un bumbieres zaru. Simons no tā izgreba skaistas karotes, izrotādams to kātus ar sarežģītiem rakstiem.

Kad Simons pēdīgi piecēlās no slimibas gultas, Grikors svinīgi pavēstīja:

—   Puikas, atbrīvosim mūsu Simonu no verdzības!

—        Kā gan lai «atbrīvojam»? No kā tad viņš dzīvos? — kāds jautāja.

—       Palīdzēsim. Mēs taču neesam nekādi miroņi! — Grikors iebilda un jautājoši uz mums palūkojās.

—        Katrs iesākums ir grūts,"— es viņu atbalstīju. — Pagaidām vajadzētu viņam cik necik sniegt palīdzīgu roku, tad jau ies. Strādīgs cilvēks, liks galā, nopelnīs iztiku.

—   Es viņam iedošu vienu aveņu, — Grikors solīja.

—   Es — kazu, — atsaucās cits.

—       Palūgšu tēvu, lai iedod mūsu gotiņas Džeiranas teli, kas tagad palikusi bez mātes, — es teicu.

—        Bet es apsolu katru dienu viņam izdobt pa gludai silei. Simons tās varēs iemainīt Sevana ciemos pret labību, — iejiīsminājies pavēstīja Jenoks.

—        Un es — lāpstas. Koku daudz, man laika atliku likām, rasi nepārpūlēšos… — cits gans piebalsoja.

Nepagāja ne desmit — piecpadsmit dienu, un visi mūsu solījumi bija izpildīti.

Palūdzis, lai pieskatu lopiņus, kuri viņam bija uzdāvināti, Simons sakrāva ratos lāpstas ar silēm un aizveda uz kādu no neskaitāmajiem Sevana ciemiem iemainīt pret labību. Paņēma līdzi arī skaistās karotes, ko jau agrāk pats bija izgrebis.

Pēc nedēļas Simons atgriezās ar tādu labības vezumu, ka viņam veselu gadu pietiktu. Mēs bijām neizsakāmi priecīgi, jo mūsu draugs Simons beidzot tika vaļā no vergošanas kulakam!

Ato, bez šaubām, pārskaitās — viņam bija zudis vergs, kas strādāja par brīvu un nerunāja pretī.

Mēs uzmundrinājām Simonu. Grikors viņam teica:

1 — Mīļo Simon, ja pāris gadu labi pastrādāsi, varēsi iegādāties ēzeli, un mēs tev sameklēsim arī līgavu — skaistu kā ķēniņmeitu no pasakas. Bet kāzās es būšu tavs brūtgāna brālis.

—   Un es — preču tēvs! — priecīgi iesaucos.

Jau kopš bērnības biju ilgojies kļūt par precinātāju, jo tas ir viņš, kas vicina zobenu un iecērt ar to pa durvju spraisli, kad jaunos ieved baznīcā.

—       Ek, kāzas, kāzas! — rūgti smaidīdams, teica Simons. — Kura meitene gan nāks pie tāda nabaga kā es?

—       Ies, mīļo Simon, un kā vēl ies! Naudas maisu varai drīz būs gals, pie mums vairs nebūs nabadzīgo.., Mazliet pacieties.

Pēdējais piliens

Aprīlī mums izbeidzās lopbarība, un tieši tad, kā par spīti, uznāca sniegs un pārklāja ganības. Kustoņi palika lai daros.

Mums sirds aiz sāpēm sažņaudzās. Lopiņi, ko bijām izaudzējuši — visa mūsu manta —, žēlabaini māva un lūkojās uz mums ar bezgala skumjām acīm. Rūgtāku dienu par tādām ganiņām vairs nav.

Mums nebija atlicis ne kumšķīša siena, bet Ato stāvēja neskarta vesela kaudze. No ciema atbrauca mūsu vecāki, un sākās tirgošanās ar bagātnieku.

—    Puds siena — viens teķis. Ja gribat — ņemiet, ja negribat — kā jums pašiem tīk, — Ato kā skaldīt noskaldīja.

Mūs pārņēma sašutums, bet šis nekaunīgais cilvēks, ar nūju mērīdams sniega dziļumu, ļaunā priekā teica:

—    Ja-ā,-krietni apsveriet… Tik drīz nenokusīs, būs puse aršīnas sasnidzis…

Ko lai iesākam? Bijām spiesti ņemt no Ato nedaudz siena par viņa noteikto cenu.

Mūsu vecāki atgriezās ciemā. Vajadzēja šo to pārdot, atrast naudu, ko samaksāt izspiedējam.

Mēs palikām ziemas nometnē. Sēžam, galvas nokāruši, pie uguns, un domājam par lopiņiem — tie jau trešo dienu nav neko ēduši.

Tajā vakarā nevienā zemnīcā neskanēja stabule, nedziedāja taure, nebija dzirdamas dziesmas un joki, Vienīgi Ato bija svētki.

—     Kad gan mēs tiksim vaļā no bagātniekiem, kad gan? — Simons nomurmināja. Viņš bija sarūgtināts vairāk par visiem.

—    Krievu zemē nupat jau pret viņiem karo, tauta ķērusies pie ieročiem, — teica tēvocis Artems. — Pacietieties, drīz sitīs arī mūsu stunda.

—    Ja viņi jau ķērušies pie ieročiem, arī es to darīšu,— sacīja Simons.

Simons dažos mēnešos bija apbrīnojami pārvērties. Tas vairs nebija agrākais nevarīgais un kautrīgais puisis, it kā būtu izaudzis, kļuvis par vīrieti. Kustības tagad bija a^s, tonis aprauts un noteikts. Mūžam viņu māca doma, ko darīt, kā izrēķināties ar Ato un citiem ciema ierāvējiem.

Paņēmis pie sienas nolikto cirvi, Simons gāja uz durvīm.

—   Kur tu, puis? — Grikors viņu aizturēja.

—    Iešu nobeigt to trekno sātanu, bet viņa sienu atdošu kustoņiem. Kamēr mani noķers, te jau būs atnākuši boļševiki.

—     Pacieties, kad es tev saku, — Grikors viņu nelaida. — Iesim paši pie boļševikiem un atgriezīsimies kopā ar viņiem. Tad jau redzēsim, ko tālāk darīt…

Pēc pāris dienām viņi patiešām aizgāja pie partizāniem uz Lāču klinti.

Ļaunuma gals

No Sevana krastiem atskanēja dobja lielgabalu kano- nāde. Apbruņotā tauta sacēlās pret mūsu zemē valdošo bagātnieku varu.

Simons un Grikors ar ieročiem rokā nonāca no Lāču klints. Nonāca jau kā nobrieduši, pieredzējuši viri.

Grikors organizēja ciemā komjauniešu šūniņu. Mēs iestājāmies komjaunatnē un palīdzējām valstī nodibinātajai Padomju varai, rūpējāmies par kārtību un vācām pārtiku mums palīgā atnākušajai Sarkanajai Armijai.

No galvas līdz kājām apkārušies ar ieročiem, iegājām Ato majā. Ieraudzījis mūs, viņš nobālējis piecēlās, tomēr pūlējās izlikties mierīgs.

—  Tēvoci Ato, vai tu zini, "ka krievi atnākuši cīnīties par mūsu atbrīvošanu? — Grikors viņam jautāja.

—   Kā tad, kā tad, ka zinu! Lai svētīts viņu ceļš, — Ato atbildēja ar lieku|otu smaidu uz lūpām.

—   Tad nu tā, lai viņi varētu labi cīnīties ar dašnakiem, kurus tu tik ļoti neieredzi, — Grikors zobojās, — tev jādod karaspēkam gaļa. Tā ir revolucionārās komitejas pavēle. — Grikors pasniedza kulakam papīru ar parakstiem un zīmogiem.

—   No trim mājlopiem vie-ie-nu? .,. — Ato ar mokām pārprasīja, viņa acis izvalbījās.

—   Lai dievs dod tev veselību, tēvoci Ato. Mūsu valdība daudz ņem no tā, kam daudz ir, bet, kuram maz, no tā ņem maz, — Grikors atbildēja un pameta mums Sr aci.

Un mēs atņēmām Ato trešo daļil viņa ganāmpulka un nosūtījām Sarkanās Armijas cīnītājiem.

Kad lielgabalu dārdi apklusa un mūsu zemei sākās jauni, laimīgi laiki, mēs, līksmi dziedādami, pavasarī devāmies ar saviem arkliem tieši uz Ato tīrumiem.

Ato iznāca no ciema, uzkāpa paugura galā un, aizsargādams ar plaukstu acis no saules, ilgi skatījās uz mums. Tad viņš metās skriet. Ato kā sajucis drāzās uz ziemas nometni.

Smagi elsodams, viņš ieklupa savā istabiņā, nogūlās

un vairs nepiecēlās ..,

Daudz gadu pagājis kopš tā laika, un mūsu piedzīvojumiem un palaidnībām bagātā jaunībā palikusi kaut kur tālu aiz trejdeviņiem kalniem.

1944. gada vasarā es negaidot satiku Melnās jūras krastā savu bērnības draugu Grikoru. Viņa sejas vaibsti bija izlīdzinājušies, piere, šķiet, bija kļuvusi platāka, acis nopietnākas — prātīgas. Viņš bija labi ģērbies un runāja tik literārā valodā, ka vairs nevarēja ne pazīt kādreizējo ganu.

Nopriecājāmies par tikšanos un dedzīgi apkampāmies.

—   Kā ir, Grikor, vai vēl dari palaidnības?

—        Nē, — viņš iesmējies atbildēja, — tagad esmu kļuvis nopietns. Pats zini: ganuzēns kalnu pļavās — tas ir viens, bet inženieris pilsētā — pavisam kas cits… Mums bija smaga bērnība, bet tā bija mūsu bērnība — un to nevar neatcerēties.

Viņš iegrima domās, un viņa acis kļuva skumjas.

—   Ko tu dari? — es jautāju.

—       Esmu konstruktors, izgudrotājs… Vai zini, par šo profesiju man jāpateicas Ato un viņa dēlam Grantam. Pirmo reizi savus spēkus izmēģināju pie viņiem. Viņi mani no bērna kājas pataisīja par izgudrotāju, — viņš smējās.

—   Kur patlaban ir Jenoks?

—  Jenoks? Frontē, nesen paaugstināts par pulkvedi.

Mēs ar Grikoru turpat — jūras krastā — sacerējām

Jenokam telegrammu, sirsnīgi viņu apsveicām, novēlējām sekmes cīņā pret ienaidnieku.

Pēc dažām dienām saņēmām no Jenoka atbildi. «Dzīvojiet mierīgi,» viņš rakstīja, «varenu tiesu spriežu pār naidniekiem. Jūsu draugs pulkvedis Jenoks.»

Mēs silti iesmējāmies> Jenoks atcerējās to tiesu, ko spriedām pār Ato .,,

SATURS

Stārķi .  Pa medību takām .  Vecais Vartans .  Tikšanās meldros Brieži . Pie Vilku vārtiem . Pa svaigām pēdām . Lāča ķetnās . Vilka mērs . Lācis un mežakuilis . Reiz vasarā . Kad Araksā krītas palu ūdeņi . Viltīgāks par lapsu . Gudrā lapsa . Mēnessnaktī . Vecītes dienā . Dravā . Hustupkalna lāči . Istisu . Pie Aigerliča . Pie skrejas . Sarkano klinšu aizās . Baltais barvedis . Kazu māte . Diena pie savvaļas kazām . Sardzē . Baltais rādītājs . Sniegputenī . Rītausmā  . Stāsti par putniem  . Putnu pilsēta . Apmānītie putni . Baložu māmuļa . Mātes sirds . Klijas ligzda . Mugānas fazāni . Dižskābaržu birzī . Ērgļi .  Stiprākās par nāvi . Dienvidū . Bezdelīgas  . Bezdelīgas un klija . Paipaliņas . Zvirbuli . Vasaras naktī . Dzērvju sargs . Izzudušais tuksnesis . Naktis pie ugunskura . Atriebība . Nodevējs . Čūskas mīla . Bērnība kalnos . Lietus . Pa bērnības takām . Lāču māte . Ceļā uz Divu klosteru aizu . Vilki .  Bada ziema . Foreles . Atriebēji

HB Ni 3899 Vabtangs Ananjans MEDNIEKA STĀSTI Redaktore J. Roze

Mākslinieciski redaktore M. Dragūne Tehnisks redaktore I. Solde Korektore A. Giptere

Kodola salikšanai 26.08.82. Parakstīta iosp'c- Janai 07.02.83. Formāts 84X 108 32. Avižj papīrs. Literatūras garnllūra. Augstspiedums. M.28 uzsk. Iespiedi.; 14,60 iizsk. kr. nov. 15,97 Izdevn. I. Metiens 45 000 eks. Pašūt, ,\» 1361-5. Cena I rbl. 20 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Ns 34/31396/J-2772. Iespiestu Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, poligrāfijai un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfija «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks Iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

Ananjans V.

An048 Mednieka stāsti / No kr. vai. tulk. G. Līven- sone; II. I. Libiete. — R.: Liesma, 1983. — 2G9 lpp. il. — (Stāsti par dabu).

1 Atdzejojis Andris Rijnieks.

1 Cepta gala, pārlieta ai* taukiem. To gatavoja ziemai un uzglabāja podos.

1 Kursi — neliels galdiņš ar īsām kājām, to liek virs tonira — bedres, kura kurina uguni. Kad uguns izdegusi, virs tā uzliek galdiņu, ko līdz zemei apsedz ar segu, bet ap galdiņu apsēžas, ieliekot kājas siltajā bedrē.

8 Jerdiks — dūmu lūka jumtā.

i Kaimaks — rajona priekšnieks.

[1] Erivaņa — Erevānas nosaukums līdz 1936. gadam,

[2] titlisa — Tbilisi (līdz 1936. gadam).

[3] bajatas — dažāda satura tautasdziesmas, bet visas ar vienādu melodiju.

[4] Septiņu brāļu asinis — puķes nosaukums,

[5] īsi vīriešu svārkf,

[6] Kamīnam līdzīga krāsns.

[7] kurdjuks — tauku uzkrājums (kurdjukaitām) pie astes kaula.

[8] kaltēti lopu mēsli.

[9] irānas sudraba, vēlāk zelta menēta, kas bija apgrozībā līdz 1932. gadam.

[10] samans — no mālu, kūtsmēslu, salmu un astru maisījuma izgatavots ķieģelis.

[11] ilmbapets — vienības priekšnieks, atamans.

[12] mūzikas instrumenti, līdzīgi ģitarai un mandolīnai. Tars — strinkšķināms, kamanča — lociņu instruments*

Content

Ananjans Vahtangs Mednieka stāsti

STĀRKI

PA MEDĪBU TAKĀM VECAIS VARTANS

TIKŠANĀS MELDROS

PIE VILKU VĀRTIEM

PA SVAIGAM PEDAM

LĀČA ĶETNĀS

VILKA MĒRS

LACIS UN MEŽAKUiLIS

REIZ VASARĀ

KAD ARAKSA KRITĀS PALU ūDEŅI

VILTĪGĀKS PAR LAPSU

GUDRĀ LAPSA

MĒNESSNAKTI 1

VECĪTES DIENA

DRAVA

HUSTUPKALNA LĀČI

ISTISU

PIE AIGERLICA

PIE SKREJAS

SARKANO KLINŠU AIZĀS BALTAIS BARVEDIS

KAZU MĀTE

DIENA PIE SAVVAĻAS KAZAM

SARDZE

BALTAIS RADĪTAIS

RĪTAUSMA

STĀSTI PAR PUTNIEM PUTNU PILSĒTA

APMĀNĪTIE PUTNI

BALOŽU MĀMUĻA

MĀTES SIRDS

KLIJAS LIGZDA

MUGANAS FAZĀNI

DiŽSKABARŽU BIRZI

BEZDELĪGAS

PAIPALINAS

ZVIRBUĻI

VASARAS NAKTI

DZĒRVJU SARGS

NAKTIS PIE UGUNSKURA ATRIEBĪBA

NODEVĒJS

BĒRNĪBA KALNOS LIETUS

LACU MATE

CEĻA UZ DIVU KLOSTERU AIZU

VILKI

FORELES

ATRIEBĒJI

SATURS