Vanags Jūlijs

Meža dziesma

JŪLIJS VANAGS

MEŽA DZIESMA

STĀSTI

.

ieskaņa

Dīvaini valdzinoša ir meža dziesma. Tās skaņu kape neaptverami plaša. Tā sniedzas no lakstīgalas svilpiena līdz meža kuiļa rēcienam, no vissīkākā kukainīša sīkšanas līdz staltradža brieža varenajiem auriem, no bikla stirnas pīkstiena līdz šaušalīgām vilka gaudām nakts tumsā, no tikko jaušamas lapu sanoņas klusā vasaras vakarā līdz vētras kaucieniem un aukas dārdiem ziemas putenī vai rudens negaisā.

Tik milzīga ir meža balss skaņu un noskaņu kāpe.

Tik daudzveidīga un daudzkrāsaina, ik mirkli citāda, ik solī savādāka ir nerimtīgā, nekad neaizmirstamā un mūžam jaunā meža dziesma. To dzird visi, bet īsteni saklausa tikai rets.

Tās skaistumu cildina daudzi, bet patiesi izjūt tikai dažs.

Jo pilnā krāšņumā tā atklājas vienīgi tādam, kas atdevis tai sirdi.

Bet meža dziesma cilvēka sirdi paņem uz visu mūžu, līdz pēdējam elpas vilcienam.

Ļaudis ar vēsām asinīm šādus savaldzinātos dēvē par apmātiem.

Patiesībā tie ir dabas vismīļākie dēli.

Viņas rakstu pratēji.

Viņas teiksmu teicēji.

Viņas dzejnieki.

Ļaudis ar pelēku iztēli neticīgi noklausās viņu fantastiskās poēmas, smīnēdami parausta plecus un norūc: — Pasakas! Mednieku stāsti! .. . Viņi nesamana, ka tā ir dabas brīnumu atbalss. Viņi nesadzird, ka tā arvien ir tā pati mūžsenā un dīvaini valdzinošā meža dziesma…

KLIBAIS VILKS

pēdas sniegā

Meža dziesma bija skārusi arī Launagu Aiņa sirdi, un viņš jau agrā zēnībā iemantoja manīga zvēru dzinēja slavu pie visiem Silgales rajona medniekiem, kas pāris reižu gadā atbrauca uz Dzedruciema apkaimes mežiem izstaigāties pa svaigu gaisu.

Taču īstenībā viss sākās ar to, ka Aiņa tēvs, dārzkopības brigadieris, saņēma prēmiju un nopirka bisi. Derēšot, ar ko zaķus no jaunā ābeļdārza gaiņāt, viņš teica.

Kaimiņi gan melsa, ka vecais Launags to divslobreni būšot pircis jautrā prātā, kad cilvēks dažkārt neapjēdz, kur kāja, kur cepure, bet Ainis un viņa draugi domāja citādi. Nevarēja būt nekādu šaubu, ka tik labu pirkumu, uz kuru Ainis sen klusībā bija cerējis, spēja veikt tikai vīrs ar skaidru galvu un lielu tālredzību.

Un laiks patiešām rādīja, ka viņiem bijusi taisnība.

Tai ziemā vilki daudziem bija aplasījuši suņus, dažam aizstiepuši arī pa jēram no sakritušākas kūtiņas, bet tumšās puteņa naktīs nekautrējās vazāties pat gar kolhoza lopu fermu, sagādādami naktssargam Grāpītim vislielākās nepatikšanas.

Kādā rītā, kad vilka pēdas svaigajā sniegā bija redzamas uz ceja pašā ciema centrā, priekšsēdētājs Bargais galīgi noskaitās un lika nekavējoties saukt Grāpīti uz kantori pie atbildības.

Grāpītis, cilvēks tikko nolicies uz auss, gulēja pašā saldākajā nevainīga un savu pienākumu godam veikuša darbinieka miegā, kad atskanēja dārdiens logā.

—    Kas tur trako? Izgāzīs stiklus! — Grāpītis sauca, uzraudamies no cisām.

—    Rikšiem uz kantori! Biedrs Bargais lūdz uz kafiju! — atsaucās skanīga balss aiz loga, un gar pakšķi aizvīteroja nerātni smiekli.

Smējējā Grāpītis pazina grāmatveža Indriksona vecāko skuķi Mudīti, Dzedruciema skolas sestās klases skolnieci, vienu no tām nebēdnēm, kas vasarā nebaidījās līdzi puikām lēkt uz galvas upītes atvarā, bet ziemā drāzās ar slēpēm no viskraujākajiem sila pakalniem.

Nelabu paredzēdams, Grāpītis gausi saģērbās, lēnām aizčāpoja pa gurkstošo sniegu līdz kantora ēkai un tusnīdams ilgi dauzīja gluži tīros tūbas zābakus pie lievenēm.

Beidzot gāja gan iekšā.

Jo nevarēja jau nekur sprukt, ja pats priekšsēdētājs aicina uz bikti.

Iegājis ar visu sala mutuli gaišajā kantora istabā un rūpīgi aizdarījis durvis, Grāpītis noņēma "no galvas mīksto trušādas auseni, lai labāk sadzirdētu, ko priekšniecība sacīs, saglauda sirmās pinkas uz pakauša pusi un miermīlīgi sveicināja:

—     Labs rītiņš!

Priekšsēdētājs Bargais likās neizgulējies, it kā nevis Grāpītis, bet viņš augu nakti maršējis pa dziļajām kupenām no kantora ēkas gar klēti līdz liellopu fermai un atpakaļ, kolhoza mieru un mantu cītīgi sargādams. Nu jā, laikam atkal ar tiem ziņu lapu blāķiem lidz nesamaņai noņēmies, visādām rajona iestādēm steidzamas un neatliekamas atbildes rakstīdams. Pelēkās acis zib- snīgas, vaigs pabāls un rudiem bārdas rugājiem aprūsējis, melnais vadmalas puskažoks vaļā, zem tā tikai krekls. Redzams, ka ļoti steidzies, arī nupat no gultas izrauts, nav paguvis apkopties.

Labrītu lāgā neatņēmis, priekšsēdētājs izpūta sīvu dūmu mā- kuli, nospieda cigaretes galu pelnu traukā un pastiepa nikotīna sodrējos apsūbējušo pirkstu uz loga pusi:

—    Pēdas redzēji?

—           Jā-ā… — Grāpītis nopūtās, sajuzdams atvieglojumu, ka nav nekādas nelaimes ar klēti, un pavērās uz aizsalušo logu.

—     No vilkiem vairs nav glābiņā …

—    Berdanka tev ir?

—           Ko nu berdanka!—Grāvītis bezcerīgi atmeta ar roku.

—   Vārnu biedēšanai!… Pie vilka vajadzīgs apdoms un laba bise …

Priekšsēdētājs klusēdams bungāja ar pirkstu kauliņiem pret galdu.

Grāpītis pakasīja aiz auss.

—           Vajadzētu zvanīt mednieku biedribai, — viņš teica.

Priekšsēdētājs pazibsnīja ar pelēko aci un iesmēķēja jaunu cigareti.

—           Ezeriešos saplosīts kumeļš, pašam mežzinim aiznests labākais putnu suns … Cūcība! …

Izpūtis baltu guldzienu caur nāsīm, priekšsēdētājs satvēra tālruņa rokturi un sāka nikni griezt.

—           Dodiet rajonu! Numuru? Numuru nezinu. Sameklējiet man mednieku biedrību!

mežsardze Madara

Ziņojums par vilkiem mednieku biedrībai nebija nekāds jaunums. Kara gados vilki patiešām bija savairojušies lielā skaitā un saplosīja ne tikai tūkstošiem stirnu un zaķu mežos, nodarīdami milzu postu republikas medību saimniecībai, bet apdraudēja arī kolhozu ganāmpulkus. Tāpēc valsts par vilku iznīcināšanu maksāja lielas prēmijas. Nošāvis vilku, mednieks par iegūto prēmijas naudu varēja iegādāties jaunu bisi.

Likās, ka tas būtu pietiekams rosinājums, lai negantos plēsoņas pāris gados galīgi iznīdētu.

Taču dīvainā kārtā vilku briesmas nevis mazinājas, bet šķita pat, ka plēsoņu skaits ar katru gadu aug augumā.

Medniecības atbildīgie vadītāji un speciālisti atrunājās, ka Latvijā ziemas esot tik īsas, svaigs sniegs uzsniegot tik reti, ka neesot iespējams šos kaitīgos zvērus vajadzīgā daudzumā atšaut.

Bet vilku vairošanās cēlonis bija gluži vienkāršs: mežsargi, galvenie vilku lencēji, nejutās īsti ieinteresēti, kaut gan arī pašiem lielāko tiesu suņi bija vilku apēsti.

Viņi mēdza sacīt:

— Mēs lai skrienam katru ritu, mēles izkāruši, apkārt visai apgaitai, kad darba jau bez tādiem niekiem pilnas rokas, pēc tam, desmit sviedrus svīzdami, lai kilometriem apliekam ielenktos vilkus ar karodziņiem, bet mednieki atbrauks 110 pilsētas, nostāsies uz masta un — blauks! — par priecīgu šāvienu saņems prēmiju. Paldies! Neesam no muļķu mājām!

Un patiešām — tikai retais mežsargs, kam īsta mednieka dzirksts asinis, pēc katra svaiga sniguma, neviena nemudināts, jau mazā gaismiņā skrēja ar slēpēm šķērsām un aplīk savai apgaitai, vilku pēdas meklēdams, lai uzietu, kurā kvartālā un kurā biezoknī tie apmetušies dienas guļai, un tūlīt ziņotu pa tālruni mežzinim un mednieku biedrībai.

Viens no šādiem entuziastiem atradās arī Dzedru novadā.

Un visiem par brīnumu tā bija sieviete.

Madara Indriksone, kolhoza grāmatveža māsa, Mudītes krustmāte, jau būdama Oškalna partizāņu sakar- niece, bija iemīļojusi mežu. Pēc kara, kad ar novēlošanos pienāca ziņa, ka viņas vīrs kritis kaujās pret hitleriešiem pie Dobeles, Madara daudziem sagādāja pārsteigumu, aiziedama sievietei gluži nepiedienīgā darbā — par mežsargu. Un vēl uz kurieni! Uz Brūklenāju apgaitu — uz pašu nomaļāko zemes kaktu.

Drīz tomēr visas valodas aprima.

Ļaudis pamazām pierada satikt cirsmā vai pie meža dēstīšanas šo pajauno, gaišmataino sievieti mežsarga tērpā, ar bisi plecā. Laipna un klusa, darba lietās Madara dažkārt rīkojās daudz noteiktāk un stingrāk nekā viens otrs vīrietis, izpelnīdamās vispārēju atzinību. Un ļaudis sāka runāt, ka mežsardzes tērps un dienests itin labi piederoties arī sievieša cilvēkam.

Tā nu izgadījās, ka tieši tajā ritā, kad Dzedru kolhoza priekšsēdētājs biedrs Bargais apspriedās ar naktssargu Grāpīti par ciematu satraukušajām vilku pēdām un izbārās pa tālruni ar rajona mednieku biedrības priekšnieku, Brūklenāju mežsardze Madara Indriksone piezvanīja mežzinim, ka Purvsalas jaunaudzē esot ielenkusi tris vilkus.

Todien Madara jau mazā gaismiņā izgāja no mājām, lai veiktu savu parasto mežsardzes rīta apgaitu. Naktī bija uzsnidzis svaigs sniedziņš, bet slēpes Madarai bija labi ieziestas un slīdēja viegli. Šķērsojusi piemājas lauku, viņa kā spārnos nolaidās no uzkalna Purvsalas palejā un iegriezās pa stigu mežā.

Pa šo stigu taisni pāri tīrelim mēdza staigāt meža cirtēji, bet torīt vēl neviens te nebija gājis, un Madara jau pēc dažiem soļiem pēkšņi ieraudzīja uz stigas īpatnējas pēdas.

«Vilki…» viņai iešāvās prātā.

Pieliekusies Madara brīdi pētīja svaigajā sniegā skaidri redzamos milzīgo ķetnu nospiedumus. Nezinātājam būtu licies, ka te gājis tikai viens vilks, — tik veikli uzmanīgie zvēri prata likt soļus cits cita pēdās.

Bet Madara, visu laiku likdama savu slēpju sliedi cieši blakus vilku pēdām un tās rūpīgi aplūkodama, jau pēc pāris simtiem metru pārliecinājās, ka te gājis nevis viens, bet veseli trīs vilki.

Otrpus tīreļa, kur sākās biezā Purvsalas egļu jaunaudze, pēdas pēkšņi pazuda.

Madara apstājās un nekustēdamās sāka pētīt apkārtni.

Abpus stigas dziļi grāvji. Ciktāl varēja redzēt, sniega sega neviena zvēra, nedz gājēja neskarta.

Kur tad palikuši vilki?

Ahā! Kreisajā pusē aiz grāvja — biezs krūms! …

Un Madara uzmanīgi pārslēpoja pāri grāvim.

Kā tad! Te vilki uz ceļa apstājušies un cits pēc cita taisījuši lēcienu pāri grāvim un kadiķu krūmam, lai slēptu vietu, kur viņi nogriezušies no stigas.

Lūk, trīs ķermeņu kritienu zīmes sniegā — un tālāk atkal it kā viena vilka pēdas.

Tās iegriežas taisni biezoknī.

Izkļuvuši atpakaļ uz ceļa, Madara strauji slēpoja uz priekšu.

Pirmajā šķērsstigā viņa nogriezās pa kreisi — vilku gaitas virzienā, apgāja apkārt četriem kvartāliem un iznāca atpakaļ uz purva stigas, kur pašā sākumā bija uzgājusi vilku pēdas. Nekur citur pāri stigām vilki nebija gājuši.

Madarai karsts vilnis pāršalca sirdij: vilki nekur nav gājuši! Tie apgūlušies Purvsalas jaunaudzē! Bet jaunaudze aizņem veselus četrus kvartālus .. . Kurā kvartālā tie guļ?

Un Madara slēpoja vēl vienu apli, apņemdama trīs kvartālus.

Pēdu nebija.

Tad Madara, jau sviedros kūpēdama un piesārtusi kā pēc siena pļaujas, klusi un uzmanīgi slīdēja pa stigu, kas šķīra apietos kvartālus.

Un, lūk, — pēdas!

Vilki izgājuši cauri pirmajam kvartālam.

Tātad tie apmetušies uz dienas guļu otrajā vai trešajā kvartālā.

Madara atelpoja, it kā smagu nastu kalnā nesusi. Tik labi ielenkt vilkus reti izdodas pat pieredzes bagātam medniekam!

Un starodama viņa steidzās atpakaļ uz Brūklenājiem, lai tūdaļ celtu trauksmi.

plēsoņu apkarotāji

Jau pēc stundas cauri Dzedruciemam izdrāzās vairāki pajūgi ar ragavās krustām šķērsām saklupušiem medniekiem.

Pirmajā pajūgā aizzibsnīja jaunā mežziņa Gundara Silabebra koši zaļā cepure un briļļainais jaunekļa vaigs. Turpat uz karodziņu kaudzes bija piemeties arī priekšsēdētājs Bargais. Viņš brauca līdzi tāpat bez bises, vienīgi ar nolūku būt klāt pie svarīgā notikuma un redzēt visu pašam ar savu aci.

Dzirdot suņu riešanu, no dārzkopības brigadiera istabas reizē ar sutas mutuli kliegdams izšāvās Crāpītis, Launaga jauno bisi augstu gaisā izslējis. Viņam pa pēdām ar slēpēm plecā steidzās arī pats īstais, gan mazgadības dēļ vēl nelikumīgais divstobrenes saimnieks Ainis.

—     Pū-pol! … Pa-gai-di! … — Grāpītis skriedams sauca. — Ekur ierocis! .. . Ņemiet mūs līdzi! …

Virsmežsargs Pūpols atskatījās, mazliet pierāva grožus, īsti pat nepieturēdams, taču gudrais melnis pats pagausināja soli, kamēr abi dedzīgie vilku mednieki elsdami viņus panāca un ievēlās ragavās.

Uz kantora lievenēm pīpēdams iznāca grāmatvedis Indriksons, lai svētdienas rītā ieelpotu svaigu gaisu un izkrekšķinātu no rīkles nedēļas laikā sakrājušos papīru putekļus.

—     Šaut garām! — viņš jokodams uzsauca medniekiem tīkamo vēlējumu.

—     Ej ratā! — Pūpols smaidot atsaucās, bet Grāpītis tikai pakratīja dūri un sāka Ainim kaut ko skaidrot par vilku viltību, kas šim esot pazīstama jau no mazām dienām, kad vēl bijis Piedrujā par mežkunga zosu

ganu. Reiz viens pelēcis dienas laikā ielēcis pār zedeņu žogu pagalmā un aiznesis mežkunga madāmas mīļāko zosi.

Pēkšņi viņš apklusa un it kā saslēja spuras.

—    Vai renkuļi tev ir?

—    Desmit čaulas pielādēju, — Ainis negribīgi atrūca, Grāpīša runības kaunēdamies.

—    Tad ir bez bēdu.

—     Der jau arī renkuļi, — Pūpols piezīmēja, pašķielēdams uz jauno ādas patronjoslu, ko Ainis bija apjozis zem vaļā pasistās slēpotāja blūzes. — Bet vilkam gan vislabākais lādiņš — trīs četras nullītes pirmajā, sešas nulles otrajā stobrā. Tad ir diezgan. No pirmā plāj tuvumā, no otra ber paka], un zemē būs! Bet ar renkuļiem bieži gadās pūdelis: līdzko tev stobri ar čoku un bise blīvāk velk, lādiņš aiziet kā lode, izkliedes nekādas. Paņem gan priekšā, bet kur tu, cilvēks, trāpīsi, kad zvērs tev zib garām pilnos joņos!

—    Nekas, — Grāpītis nepiekāpās, — ar renkuļiem tomēr drošāk. Jādabū tikai īsti uz grauda …

Un viņš ar zēnisku kaismi pasvieda bises laidi pie krunkainā vaiga, tēmēdams vientuļai vārnai, kas bija sakumpusi telefona staba galā un lūkojās pāri cūku fermas sētai, gaidot izdevīgu brīdi, lai pakamptu kādu kumosu no skalošanai iznestās siles.

Tūdaļ pamanījusi paslieto stobru, vārna ķērkdama pacēlās gaisā un žigli aizlaidās pāri fermas jumtiem.

—     Re, kā pazīst! — Grāpītis nopriecājās. — Un manīga gan! Tukšām rokām pieiesi vārnai uz desmit soļiem, bet ar bisi — nekad! Tad ir jāprot pielīst nemanot. Tas tev, puis, pirmais treniņš — uz vārnām!

Ainis neatbildēja. Viņš tikko bija ieraudzījis laižamies no skolas kalna slēpotāju baru. Visiem priekšā — Mudīte Indriksone. Viņas sarkanais svīteris sniega klajumā kvēlo kā zieds. Nemeklēdama vieglu ceļu, viņa ved savu pulku taisni pāri Dzedrupes stāvajām kraujām uz tālo meža stūri…

Un Ainis saprot Mudītes nodomu: kamēr mednieku pajūgi nobrauks lielo līkumu pa ceļu līdz Dzedrupes tiltam, slēpotāji jau būs pie Purvsalas priekšā. Vajadzētu gandrīz arī viņam kāpt uz slēpēm un laist līdzi, bet kā lai pamet bez uzraudzības bisi Grāpīša nagos?…

Ainis ilgi ar skatienu pavada sarkano ziedu, kas slīd arvien tālāk baltajā sniega laukā un nozūd aiz Dzedrupes kraujas…

Jā, Mudīte velk taisni uz Purvsalu.

Un kā gan citādi: ja jau viņas krustmāte Madara ir ielenkusi vilkus, parādīdama garu degunu visiem bārdainajiem meža sargiem un ģēģeriem, tad Mudītei tur katrā ziņā jābūt tuvuma un jāsaka savs vārds. Tāds jau viņas raksturs . ..

Ainis ierīkojās ērtāk, ievilka kājas pār ragavu malu, atspiedās pret Pūpola plato muguru un neskatījās vairs. Labāk jau nosnausties, kamēr laiks. Iepriekšējā naktī bija maz gulējis — tās pašas Mudītes dēļ: beidzot taču viņa piespieda rakstīt dzejoli skolas literārā pulciņa žurnālam. Ainis nomocījās pāri pusnaktij, bet nekas labs tur neiznāca …

Aizvēris acis, Ainis tūdaļ iegrima snaudā.

Un nu jau sapnī viņš redz kvēlojam sarkano ziedu žilbinošajā sniega klajumā . . . Pats stāv augstu kalnā, medainās slēpes jau cieši piesprādzētas zābakiem .. . Ainis ieskrienas, traucas uz priekšu arvien ātrāk, tad izpleš rokas kā spārnus un lido, lido, lido .. .

Vējš brāžas sejā, sniega virpuļi mutuļo pāri galvai, Ainis krīt arvien dziļāk puteņa pilnajā lejā. ..

Pēkšņi viss brūk — un viņš gluži skaidri dzird čukstam pie auss:

—     Celies, medniek, vilks aitās!

Sapnis pārtrūka.

Pavēris acis, Ainis ieraudzīja, ka tas ir Grāpītis, kas noliecies viņam pāri un viegli purina pie pleca …

Pajūgi stāvēja egļu pavēnī.

Mednieki jau sapulcējušies ap Madaru, kas, tāpat uz slēpēm stāvot, tiem rāda kaut ko uz atplesta plāna, laikam vilku ieguļas vietu. Mežziņa brilles zib turpat blakus, viņš klusi rīko medniekus.

Visu to Ainis aptvēra vienā skatienā.

Arī Grāpītis jau bija uzmetis bisi plecā un teciņus rikšoja pie pārējiem, mādams Ainim nākt līdzi un reizē brīdinādams:

—           Tikai bez trokšņa! .. . Tss … Ne pušplēsta vārdiņa … — viņš šņāca.

—     Es domāju — šeit, — Madara rādīja kādu punktu

meža plānā. — Tur ir tāds biezoknis, ka brīžiem baidies, vai varēsi izlīst cauri…

—    Tad vajadzētu vēl kādu gabalu nogriezt, — mežzinis Silabebris prātoja. — Kaut vai pa šo celiņu, kas šķērso blakus kvartālu. Citādi mums var pietrūkt karodziņu. Te taču jāapņem divi kvartāli…

—    Tikai tā, ka to puskvartālu šņāpt nost, — virs- mežsargs Pūpols piekrita mežziņa domām. — Visu kvartālu nedrīkst, tur tai purviņā stiga iet gar pašu biezokni — var iztraucēt, — viņš piebilda, rādīdams ar pirkstu meža plānā, — bet pusi var. Tad mums karodziņu diezgan, varam apstiept visapkārt un saņemt kā pīrāgus pannā.

Pūpols palūkojās medniekos. Mežzinis saprata viņa domu un arī tāpat pārlaida acis savam karapulkam, pētīdams un minēdams, kurus no medniekiem varētu sūtīt šai atbildīgajā gājienā. Kaut gan Dzedru mežniecībā viņš strādāja pirmo gadu, tomēr savus mežsargus c^jau pazina diezgan labi, bet te bija arī citi — viņam r i- gluži sveši ļaudis, tāpēc Silabebris vilcinājās ar le- -j^murau, gaidīdams, lai Pūpols pats kādu izrauga.

Arī Pūpols labi saprata mežziņa vilcināšanos. 1 — Tev tādas slaidākas slēpes, Pič, — viņš beidzot - sacīja, pagriezies pret kādu gara auguma mežsargu, kas stāvēja nomaļāk, mierīgi ieklausīdamies sarunā. — Tu varētu iet pa vienu pusi…

Un Pūpols atkal apklusa. Nebija nemaz tik viegli izvēlēties pirmos izlūkus: tiem jābūt labiem slēpotājiem, lai ātri apskrietu prāvo meža apli, kur iegūlušies vilki. Tiem reizē jābūt arī ļoti acīgiem, lai, pilnā gaitā traucoties uz priekšu, tomēr nepalaistu garām nepamanītas plēsoņu pēdas, ja tie no apļa izgājuši, Un, beidzot, — tiem labi jāpazīst vietējais mežs, jāzina arī tekas, ceļi, stigas un grāvji, lai uzdoto apgājienu veiktu bez kļūmēm un laikā.

Uz mirkli iestājās klusums.

Tad nogurkstēja sniegs. Visi paskatījās uz to pusi. Madara pašlaik taisīja ar slēpēm tā saukto pilno apgriezienu.

—    Otru sānu apiešu es pati, — viņa mierīgi sacīja, sākdama soļot.

Mežziņa brilles pazibsnīja vieglā izbrīnā.

—    Vai nu jums vajadzētu …

Nepabeidzis teikumu, viņš ar pārmetumu uzsauca mežsargam:

—    Biedri Pūpol! …

Bet Pūpols Madaru pazina labāk — acu priekšā augusi, arī mežsardzes dienestā nu jau piekto gadu zem viņa paša rokas . ..

—     Pareizi vien būs, biedri mežzini. Tā jau lencēju pirmā tiesība — pašam pārbaudīt, vai zvēri vēl aplocē iekšā. Un skrējēja viņa mums krietna, dažu labu sportistu aizbāzīs aiz jostas, — viņš smaidot teica, norau- dzīdamies slēpotājas vieglajā gaitā.

Uz otru pusi klusēdams aizslēpoja Garais Pičs.

Silabebris paraustīja plecus un piebikstīja kolhoza priekšsēdētājam, kas stāvēja blakus.

—    Vai dzirdējāt, biedri Bargais? Un jūs vēl zvanāt uz rajona biedrību un sūdzaties tiem svētdienas medniekiem, ka bez viņu palīdzības mēs netikšot galā ar vilku briesmām! Kad mums pat sievietes tik dūšīgas pēdu dzinējas! Ko?

Bargais nokrekstējās, izrāva no pusmēteļa kabatas saņurcītu cigarešu paciņu, bet tūdaļ atcerējās, ka te līdz pašām medību beigām stingri noliegts pīpēt, lai vilki nesaostu dūmu smaku un nepaceltos no guļas bez laika. Saviebies kā zobu sāpēs, Bargais iegrūda paciņu atpakaļ un norūca:

—    Redzēsim, redzēsim. Vēl jau nevienu vilku neesat nodīrājuši. ..

Viņam neganti gribējās pīpēt, tāpēc iekšās auga kāds īsti neapjaušams īgnums pret visu pasauli, un viņš ar nicināšanu nospļāvās: . — Mednieki! …

Vairums viņa šņācienu nemaz nepamanīja, bet Grā- pītim tas ļoti ķērās pie sirds. Viņš tūdaļ saslēja spuras un gandrīz pilnā balsī atsaucās:

—    Par to tu nemaz nešaubies, priekšsēdētāj! Ar vilkiem te vienam otram bijušas darīšanas. Dabūsim rokā uz galvošanu! . ..

—    Gādā tikai mielastu, lai pie vakara var nodzert vilku mātei bēres! — kāds mēļoja. Bet Pūpols vēl uzkurināja jautrību, sacīdams:

—          Uz mielastu nemaz neceriet! Sibīrijā gan kolhozu

priekšsēdētāji par katru nošauto pelēci dodot medniekam vēl veselu aunu pie tās likumīgās valsts prēmijas klāt, bet biedrs .Bargais negrib pat pudeli dzidrā likt uz celma!

—    Ar ko tad pēc tās brišanas pa kupenām sasildīsies? Dabūs vēl iesnas!

Jautrība jau kļuva par skaļu, un mežzinis Silabebris brīdinot pacēla roku:

—    Klusāk, biedri, klusāk! Citādi sūtīsim uz mājām, tāpat kā tos naigos slēpotājus, kas mūs sagaidīja mežmalā!

Un Ainis saprata, ka te runa par Mudīti un viņas biedriem, satikšanos ar kuriem tas bija nogulējis. Celdams slēpes no pleca, viņš nejauši pieskārās piesnigušajiem egles zariem, un pēkšņi vesels sniega blāķis nogāzās pār stāvētāju galvām.

sarkanie karodziņi

Abi izlūki atgriezās pēc nepilnas pusstundas un apliecināja, ka vilki ielenkti pusotra kvartala lielā aploce un nekur nav izgājuši. Uz abām pusēm pa izluku iebraukto sliedi tūdaļ devās darbā karodziņu liceji. Vienu grupu vadīja Pūpols pats, otru nenogurdināmais Garais Pičs. Piere tam vēl kūpēja no tikko veiktā skrējiena, bet viņš pirmais jau sēja karodziņu auklas galu pie koka stumbra un ritināja tālāk, uzmezdams gan uz zara, gan uz krūmā, gan uz īpaši iesprausta mietiņa, un klusi rīkoja savus palīgus:

—     Sien augstāk, Miķel, augstāk! Tā, lai plivinās vilkam tieši acīs. Citādi vēl nepamanīs un pārkāps pāri…

—     Kur šis kāps! … — par Miķeli sauktais vienaldzīgi atrūca. — No smakas vien muks atpakaļ krūmos … Tā salējuši ar petroleju …

—    Nesaki vis, — otrs Piča palīgs, ņiprs vīrelis līkam kājām, ar īstu mednieka kaisli čukstēja. — Ar vilkiem dažreiz notiek brīnumi… Zināms, kāpt jau nu gluži nekāps, bet izbīlī vai šāviena brīdī — pāri gan! Mums pērn Birzgalē tā gadījās… — viņš aizrautīgi turpināja stāstīt.

Ainis gabaliņu gāja licējiem līdzi, vērodams spilgto karodziņu virkni, kas gluži kā sārta josta vijās arvien tālāk uz priekšu. Kad stigu krustojumā licēji iegriezās pa kreisi, Ainis sviedās apkārt un sasildīdamies pielika soli. Lepni aizlaidis garām Madarai un medniekiem, kas bija sasēduši ragavās un gaidīja, Ainis vēl pie pretējā stigu krustojuma panāca Pūpola vīrus, kas vilka karodziņu auklu uz otru pusi.

Izdzirdis slēpju švīkoņu, Pūpols atskatījās un brīdinot pakratīja pirkstu. Ainis brītiņu pastāvēja, tad klusēdams griezās atpakaļ. Viņš jutās mazliet sarūgtināts par Pūpola pavēli palikt pie pajūgiem un uzmanīt zirgus, tomēr paklausīja un pat neiebilda, kaut gan klusībā nodomāja, ka tos karodziņus viņš gan būtu pratis izlikt daudz veiklāk un labāk nekā tāds Miķelis vai dažs cits.

Arī Grāpītis bija gluži nelabā omā. Jaunais mežzinis viņu bija noniecinājis un pazemojis visa mednieku pulka priekšā, sacīdams, ka mastā gan iekšā Grāpiti nevarēšot laist, jo jaunā bise taču neesot piešauta un diez vai Grāpītis vispār varot no siena kaudzes pļavā trāpīt, tāpēc lai paliekot vien tepat un palīdzot Ainim sargāt zirgus …

Karodziņu licēji atgriezās pārguruši un sviedros slapji kā pēc peldes. Tāpēc daļu no tiem izvietoja mastā tepat tuvumā. Pārējos Pūpols veda tālāk. Dzinējus savāca Madara un Pičs, aizvezdami katrs uz savu pusi, lai sāktu dzīt no viņa gala — pa vējam.

Bargais sataustīja kabatā pistoli, pārkāpa karodziņu vijai un līdzi mežzinim iebrida pa dziļo sniegu mastā.

Ainis un Grāpītis palika vieni.

Abi klusēja, domādami katrs savu domu. Ainis iztēlojās sevi stāvam ar bisi rokā, paslēpušos aiz eglītes, bet vilks nāk taisni virsū . .. Grāpītis sirdīgi cilāja bārdas spuras un klusibā lamāja to zaļo zeņķi mežzini par iedomīgu knisli un muļķa knēveli, kas nekā vēl nesajēdz no pasaules, bet jau izliekas par lielu gudrinieku un rīkotāju …

Bija pagājis jau labs laiciņš, abiem sen apnicis sēdēt uz ragavu malas. Ainis piecēlās, izstaipīja kaulus un nejauši paskatījās uz stigu krustojuma pusi.

Kas tas?

Pēkšņi no grāvja tur izlēca liels, pelēks suns un apstājās uz ceļa.

—           Grāpīt, skaties: suns! — Ainis čukstēja, bet tai pašā mirklī saprata, ka redz vilku …

—           Velna milti! — Grāpitis nošņācās, raudams bisi no pleca, un spalgs šāviena troksnis sagrāva meža klusumu.

Vilks saklupa, bet tai pašā mirklī kā atsperes mests uzlidoja gaisā un milzu lēcienā nozuda krūmos.

—    Trāpīts!

Laimīgais šāvējs šķita aizmirsis visus bargos brīdinājumus par stingra klusuma nepieciešamību šajās tik svarīgajās medībās un izpauda savu uzvarētāja līksmi skaļā saucienā. Cauri smirdīgajiem pulvera dūmiem viņš skrēja uz priekšu, grūzdams izšautajā stobrā jaunu lādiņu, un pusbalsī atkārtoja:

—    Nudien, trāpīts …

—           Kur nu! — Ainis neticīgi viebās, — Aizgāja kā plēsts!

Ieskrējies zēns aizslīdēja Grāpītim garām, vēl atskatījās pār plecu un ar pārmetumu piebilda:

—    Vajadzēja šaut no otra stobra … Patronu taupīji?

—    Nepaguvu!

Grāpītis brida zēnam nopakaļ pa dziļo sniegu un elsdams taisnojās:

—            Likās jau, ka krīt… Pats redzēji! … Sakņupa kā ķerts.. . Bet tad uzreiz — kā no lingas: šmiuks! — un mežā iekšā! . . . Kur tu vairs izšausi no olra?

—    Būtu labāk devis man pašam …

Ainis jau bija gabalu priekšā, un Grāpītis šos viņa ķecerīgos vārdus, par laimi, vairs nesadzirdēja. Mednieka kaismes pilns, viņš turpināja savu:

—    Es jau saku, ka sašauts! Uz galvošanu! …

Redzot, ka Ainis jau sasniedzis un pētī lēciena vietu,

Grāpītis klupdams sauca:

—     Vai asiņu nav?

—    Ne zīmes.

—    Nevar būt!

—     Skaties pats! Tā esot šaušana .. .

Pēdējo piezīmi gan Ainis noņurdēja sev zem deguna un pārcēla slēpes, lai grieztos pa vilka pēdām biezokni.

To manīdams, Grāpītis apstājās un brīdinot šņaca:

—    Tss … Tss, kad tev saka!

Zēns atskatījās.

—    Kas ir?

—    Blakus turies, blakus! Nesamin sliedi!

—          Zinu… — Ainis nevērīgi atsaucās un pagaisa egļu ēnā.

Aplūkojis lēciena vietu, Grāpītis pakasīja aiz auss un it kā sašļuka. Tiešām nebija nekādas zīmes, ka zvērs ievainots. Uzmetis bisi plecā, Grāpītis vēl pārlaida skatienu visapkārt, it kā vilks varētu būt paslēpies tepat tuvumā, tad smagi nopūtās un brida mežā. Iztrausies cauri piesnigušajām eglītēm un krūmiem, viņš ieraudzīja zēnu nelielas pļaviņas vidu.

Noliecies tas kaut ko pētīja.

—           Asinis? — Grāpītis aizelsies jautāja, čukstēdams lik skaļi, ka dzenis eglājā aiz pļaviņas miiējās kalt.

—    Ir daži pilieni ..

—    Vai es neteicu, ko?

Piebridis tuvāk, viņš aplūkoja pēdas.

—           Skat, kas par stiepieniem! Un pēdas nemaz vairs nav vienā strīpā… Tas ir krietni dabūjis! Re, kā grīļojas! … Tu tikai paskaties, ko!

—    Ieskrambāts jau ir …

—    Ieskrambāts? Kad tā streipuļo?

Runādamies abi lēnām virzījās gar pēdām pāri pļaviņai. Grāpītis — uzbudināts un it kā par desmit gadiem jaunāks kļuvis, nevaldāmas degsmes traukts, no smagās brišanas sviedros kūpēdams; Ainis — sapīcis un drūms, klajas nicināšanas un slēptas skaudības pilns, sirds dzijumos dusmodamies par nelāgo likumu, kas tikai sešpadsmit gadu veciem ļauj pilntiesīgi rīkoties ar bisi. ..

So pašu pelēci labs šāvējs būtu nolicis uz vietas! Ar dubietu — blauks, blauks! — un gatavs. Bet viņam… (kurš gan cits tas labais šāvējs?) viņam jau neļaus… Jāgaidot vēl vesels gads! . . . Bet tad nu gan viņš parādīs, kas ir īsta šaušana un precīzs trāpījums!

Pēkšņi Grāpītis sagrāba zēnu pie elkoņa un drausmīgā čukstā izelsa:

—           Skaties! … Te tev pirmā meža mīkla — kā uz delnas!

Ainis skatījas, bet nekā nesaprata.

— Neredzi? Te viņš sācis iet lēnāk — un tūlīt var manīt, ka klibo, vienu kāju nes pacēlis, strīķē gar sniegu … Tas nav pa jokam! Ja kāds renkulis cirta, tad ir kauls pušu!

Otrpus pļaviņas pēdas aizlocījās ap biezu kārklu ceru un iegriezās eglājā, kas noslēpumains tumsa pretī.

Grāpītis apsēdās uz mīksti apsniguša celma, noņēma savu ausaino trušādas cepuri un ar to pašu rauša sviedrus no sakarsušās pieres.

—     Piekusu gan! Dūrējs zem ribām .. .

Ainis atskatījās pār plecu, pavīpsnāja, atspērās ar abām nūjām un pielīcis ienira zem piesnigušajām egļu pazarēm. Tālāk 110 malas mežs bija retāks, eglēm zari nelīka līdz pašai zemei, pelēkie stumbri slaidāki, daudz augstāk atsegti.

—     Pagaidi! — Grāpītis sauca. — Kur tu skrien bez ieroča — taisni zvēram rīklē! Varbūt tepat biezājā guļ, brūci laizīdams … Uzdursies ievainotam, dabūsi trūkties! Ar pliku roku tādam nerādies tuvumā …

Ainis apstājās.

Jā, tagad, kad aprima slēpju švīkoņa, dziļais meža klusums patiešām likās savāds. Tas it kā slēpa nezināmas briesmas. Ēnas zem nolīkušajiem egļu zariem zīmēja dīvainus rakstus zilganajā sniegā. Šķita — turpat aiz vētras izgāztās varenās egles, kas saslējusi gaisā ar visām sūnām un melnu zemi izartās saknes kā milzīgas ķetnas, glūn ievainotais vilks …

—      Nāc, nāc! — Grāpītis māja. — Noturēsim apspriedi!

Ainis labprāt griezās apkārt un ar patiku izrāvās no meža krēslas gaišajā klajumā.

—    Es tev līdzi nevaru izbrist. Tāpēc vajadzēs . ..

Tai brīdī tālu mastā nodimdēja šāviens.

Grāpītis aprāva teikumu un uzslējās stāvus. Pagriezis ausi uz masta pusi, viņš sastinga ar pavērtu muti. Arī Ainim sirds iepukstējās straujāk.

Sausi noskanēja ātrs dublēts: bum-buml …

Un tūlīt kā veldamies aizdunēja ceturtais šāviens — smagnējs un dobjš kā tāla pērkona dārdiens: brumm!…

—    Tas ir Pūpols! — Grāpītis iesaucās. — Viņa lielgabalu es pēc rūciena pazīstu: desmitais kalibrs — un ar dūmu pulveri lādē! Uz pīlēm pirmā numura bise, bet mežā maķenīt par resnu, ber kā no skursteņa laukā; tā saskrotē zaķim kažoku, ka ne cepurei neder — caurs kā siets!

—    Vairāk nedzird… — Ainis domīgi piezīmēja ieklausīdamies.

—    Jā, Pūpols pielika punktu. Tagad tikai laid ātrāk atpakaļ pie zirgiem, varbūt ir kāds pelēcis nogāzts, būs jāpabrauc pa stigu pretī, lai vīriem nav jāstiepj tādu gaisa gabalu uz kārts… Es bridīšu lēnām, ar savu dūrēju kaudamies … Tagad var arī uzpīpēt, kad tā balle beigta…

—    Labi!

Ainis aizjoņoja.

Tuvākie mednieki, starp tiem arī Bargais, jau bija iznākuši no masta, sēdēja uz ragavām un, klusi sarunādamies, pīpēja. Mežzinis, pagājies līdz krustojumam, nepacietīgi raudzījās stigas virzienā un dauzīja vienu pret otru savas salīgās kājas. Ieraudzījis zēnu, dzēlīgi vaicāja:

—    Ko tad jūs abi te šāvāt? Zaķis gribēja nobadīt?

Aiz briļļu stikliem zibēja apvaldītas dusmas.

Mežzinis bija pārliecināts, ka nejaušais šāviens mednieku līnijas aizmugurē ir sabojājis medības. Vilki iztraucēti nelaikā un aizgājuši pavisam pretējā virzienā — uz dzinējiem. Tāpēc tur tie šāvieni…

Ainis nemanīja mežziņa sapīkumu un mierīgi tit- bildēja:

—    Vilks iznāca uz ceļa …

Medniekam allaž jābūt aukstasinīgam, tāpēc Ainis centās runāt tik vienaldzīgi cik vien varēdams, it kā vilks uz ceļa viņam būtu tik parasta un ikdienišķa parādība kā krancis uz ciema ielas, par ko nav vērts pat muti dzesināt.

Mežzinis neticīgi nolūkojās zēnā.

—    Kurā vietā?

—    Grāvja malā. Tur ir pēdas.

Nu visi pīpētāji trūkās augšā un gāja skatīties. Pa to laiku izbrida no brikšņiem arī Grāpītis. Viņš nu bija tas lielais varonis un stāstītājs: kur stāvējis, kā paņēmis uz grauda un kūris virsū ar renkuļiem. ..

Ainis gan iebilda, ka Grāpītis esot tēmējis par zemu un nogulējis dublētu, bet viņā daudz neklausījās, jo varonīgais šāvējs jau tēlaini aprakstīja, cik vilks bijis milzīgs, kā šķielējis ar ugunīgu aci un taisījis tādu lēcienu, ka vai zirgam ar visām ragavām pāri. Bet arī sašauts esot pamatīgi, vajagot tikai sliept pa pēdām pakaļ, dabūšot rokā uz galvošanu.

Taču mežzinis, kā par brīnumu, nemaz netaisījās dzīties uz īsto pusi, bet aizgāja pa grāvi atpēdās.

Esot jānoskaidro, kā vilks izlauzies cauri karodziņiem, jo tas gadoties visai reti un tikai īpašos apstākļos.

Visi devās līdzi.

Kājas sildīdams, mežzinis teciņus steidzās pa priekšu un lasīja kā no grāmatas.

Visi trīs vilki lēnām nākuši rindā pa aizsalušo grāvi. Pirmais bijis krietnu gabalu priekšā un gluži mierīgi izgājis karodziņiem pa apakšu, tos nemaz nemanīdams, jo citādi būtu trūcies vai taisījis lēcienu, kā darot tādi, kas no karodziņu loka kādreiz jau sprukuši laukā. Tas noticis tādēļ, ka auklas vilcējs bijis nevīža, un tāds labāk lai ejot kāzās par goda vārtu slējēju, nevis lencot vilkus. (Miķelis šai brīdī neveikli samīņājās un pakasīja aiz auss, bet Garais Pičs tam slepus rādīja dūri.) Kad atskanējis šāviens, abi pēdējie vilki metušies atpakaļ.

Un mežzinis rādīja vietu, kur sniegā skaidri bija redzams, kā zvēri pēkšņi sviedušies apkārt: viens jau gandrīz pie pašiem karodziņiem, otrs soļus desmit atstatu.

Atšķīris kabatas grāmatiņu, mežzinis ātri uzzīmēja atmiņai visu pamācošo ainu un teica:

—          Ja dzinēji tur patiešām būs kādu pelēci nogāzuši, tad lai saka paldies biedram Grāpītim: nebūtu viņš izšāvis uz pirmo, visi trīs aizietu kā pa durvīm!

Priekšsēdētājs Bargais izpūta dūmu un ar izteiksmīgu kustību paraustīj-a karodziņa auklu.

—    Tie esot licēji! Tik dzi]am grāvim — pa virsu pāri! Te jau pats Garais Pičs, bisi gaisā paslējis, var staigāt pa apakšu cauri, kur nu vēl vilks!

—    Es viņiem piecreiz atkārtoju: zvēra acu augstumā. Bet vai tad šie sajēdz! … — Pičs taisnojās.

—    Jā, pieredzes trūkums, — Silabebris pasmaidīja. — Tā arī jūsu vaina, biedri Bargais. Jūs nerosināt sava ciema medniekus. Dzedru nodaļa īstenībā pastāv tikai uz papīra.

—    Kāda nodaļa?

—    Mednieku biedrības.

—    Pirmo reizi dzirdu, ka Dzedruciemā tāda vispār pastāv.

Runādamies abi brida atpakaļ uz ceļu. Pārējie pulciņā gausi čāpoja pakaļ, pusbalsī pārspriezdami notikušo, iztaujādami Grāpīti un zākādami karodziņu licējus.

Ainis turējās tuvāk jaunajam mežzinim Gundaram Silabebrim, par kuru pat līdz skolai bija atklīdušas leģendas. Jau puikas gados nošāvis lūsi. Kad ievainots meža kuilis uzbrucis medniekam, nogāzis to zemē un draudējis saplosīt, Gundars drosmīgi pieskrējis klāt, uzklupis kuilim jāteniski mugurā, sagrābis aiz ausīm un nodūris. Katru ziemu braucot uz Ļeņingradas apgabalu lāču medībās …

Var jau būt, ka šie stāsti bija zināmā mērā patiesi, taču mežziņa brilles Ainī modināja šaubas un neticību. Iedomājies vien, ja tu, piemēram, esi uzlēcis meža kuilim skaustā un tev nokrīt brilles. Ko tad?

Šodien gan Gundars Silabebris pierādīja, ka pēdas viņš prot lasīt labi arī ar visām brillēm. Ej tu sazini.

Kad mednieki atgriezās pie pajūgiem, no otra gala jau nāca arī dzinēji, divus nomedītus plēsoņas aiz kājām kārtīs pakārtus stiepdami, Pūpols plati smaidīja, jau pa gabalu lepni lielīdamies, ka šā vecā rūcene tomēr esot labāka par Madaras jauno divdesmitā kalibra stabulīti, no kuras dublēta vilku māte tikai nošķaudījusies.

Pie cepures Pūpolam bija piesprausta zaļa egles sku- jiņa. Tāda pali varonības zīme greznoja plušķaino galvassegu arī ņiprajam vīrelim, kas pirmīt kopā ar Miķeli bija darbojies Piča palīgos pie karodziņu likšanas.

Abus nošautos zvērus ievēla ragavās.

Saoduši vilku smaku, zirgi trūkās un tramīgi krāca, raudamies no saitēm, kamēr pamazām aprada.

Pičs ar dažiem vīriem aizgāja novākt karodziņus, bet mežzinis kopā ar Pūpolu devās izlūkot sašautā vilka pēdas.

Atgriezušies viņi ļoti sakaitināja Grāpīti, mēļodami, ka šis esot atšāvis vilkam papēdi, bet pelēcis arī uz trim kājām mākot dancot un esot aizlaidies lapās, ne ardievas neteikdams.

bailes

Ievainotais vilks bija vēl pavisam jauns zvērs. Šī bija tikai otrā ziema viņa negarajā vilka mūžā, kas ilgst līdz piecpadsmit gadiem.

Taču viņš jutās jau gluži pieaudzis un diezgan spēcīgs, lai barā vairs negrieztu ceļu pat vecajiem vilkiem, kad iznāca zobu ņirgšana pie laupījuma saraustīšanas gabalos.

Jau aizpēru — midzenī un pirmajos mācību klejojumos midzeņa tuvumā — viņš kautiņos ar pārējiem tā paša metuma vilcēniem vienmēr guva virsroku un aprija pašus treknākos un gardākos kumosus, tā augdams vēl straujāk un kļūdams arvien stiprāks un negantāks.

Pērn, kad vilkumātei piedzima trīs jauni vilcēni un viņa noņēmās tikai ar tiem, gadu vecos pusaudžus vairīdama arvien tālāk nost no midzeņa, jaunais vilks jau diezgan bieži izgāja medībās viens.

Viņa ķermenis bija muskuļains un kalsens, plecos plats un spēcīgs, segts ar gaišpelēku, mazliet rūsganu, mugurpusē tumšu, bet zem vēdera un paslēpenēs bālganu kažoku.

Resnais kakls un slīpā piere pārgāja varenos žokļos, taču purns bija izstiepts un smails, labi piemērots pēdu osmei, dzirdīgās ausis allaž saslietas stāvus. Ierautais vēders liecināja par neremdināmo rijību, liesās kājas ar iegarenajām ķetnām bija kā radītas zibenīgi ātram skrējienam un milzu lēcieniem, no kuriem nespēja glābties ne zaķis, ne stirna, ne lapsa, ne suns, nemaz nerunājot par mazāk veikliem skrējējiem. Pat mednis riesta laukumā bieži vien nepaguva pacelties spārnos un krita plēsoņam par upuri.

Taču kuplā aste, kas arvien kā pagale nokarājās līdz pašām pēdām un dažkārt pat izskatījās itin kā bailēs kājstarpā iemiegta, atsedza negantā laupītāja tikai retam zināmo rakstura vājību — bailīgumu.

Šoziem spalgais sals spieda vilkus klejot arvien tālāk projām no midzeņa vietas aiz Aklā ezera, kur uz nepieejamas rozas slīkšņaina purva vidū vilks bija piedzimis un pēc trim akluma nedēļām pirmo reizi ieraudzījis dienas gaismu un pasauli. Tālajos ziemas klejojumos vilku saimei pievienojās vairāki vientuļi tēviņi un arī daža pairusi vai mednieku izšķaidīta saime, līdz izveidojās jau diezgan paprāvs bars. Un, lielā barā klīzdams, jaunais vilks tiktāl norūdījās, ka pamazām aizmirsa pēdējo pieķeršanos savai saimei, dažkārt jau saplēsās arī ar veco tēvaini, bet vienreiz parādīja ilkņus pat vilkumātei, kas nu jau bija padzinuši sev no sāniem arī pagājušās vasaras metuma vilcēnus, turēdamās vecāko un stiprāko barvežu pulkā, kamēr tie spulgās mēnesnīcas naktīs savā starpā izcīnīja asiņainās kāzu divkaujas.

Pēdējās dienās, kad gaisā jau juta tuvā pavasara elpu. bars bija sadalījies pāros, un jaunie pāri pamazām aizklīda katrs uz savu pusi, lai jau ieņemtu pavasarim un vasarai savu apmetnes un medību apgabalu, iekārtotu tur veco midzeni vai izvēlētos vietu jaunam.

Bet barā tēviņu bija vairāk nekā mātīšu, un bieži gadījās, ka jaunajam pārim līdzi klīda ari kāds sakauts vientulis vai nesamierinājies sāncensis, gaidīdams izdevību atriebties, kamēr tam nesāka rādīt zobus arī vilcene, kad tā jau bija atradusi midzeņa vietu un dzina trešo projām.

Tādā stāvoklī bija nokļuvis arī jaunais vilks.

Rūdītais pretinieks viņu bija pieveicis vairāk ar maņu un viltību, bet jaunais vilks jutās spēcīgāks un ilgi sekoja pārim dažu lēcienu atstatumā; kamēr viņ- nakt tie bija nonākuši Purvsalas jaunaudzē, kur meža kuiļu izrakņātā laukumiņā biezokņa vidū norisinājās pēdējā sadursme.

Taču tās iznākumu izšķīra vilcenes iejaukšanās.

Kāzu laiks, kad tā vienaldzīgi noraudzījās sāncenšu divkaujās un devās līdzi uzvarētājam, sen pagājis. Naktis rāvās arvien īsākas, dienas vidū sāns jau manāmi juta saules siltumu, sniegs vairs nebija tik pretīgi palsens, bet arvien biežāk mīksti gurkstēja zem ķetnām. Piesaulē un aizvējā no piesnigušajām eglēm daždien jau pilēja lāstekas, nāsis vairs nedurstīja sprēgājošā sala adatas, bet tīkami kairināja tuvā pavasara veldze.

Vilcene juta, ka pēdējais laiks izvēlēties apvidu vasaras apmetnei. Apgabals, kur viņa medīja un atpūtās pēc puteņa, likās piemērots un nebija vēl aizņemts. Krūmos gar laukmalēm te daudz zaķu pēdu, biezokņos visur kārdinošā stirnu smaka un pavisam reti sastopamas cilvēka takas, bet midzenim laba slēptuve krite- ņiem bagātajā purva salā, kurai apkārt kā melni ielāpi uz baltās sniega segas tumst neaizsalstošie alcači. Vakaros tie izgaro pelēku miglu un aizsedz salu ar biezu plīvuru.

Šis purvs vilcenei patika.

Ieņurdēdamās viņa deva zīmi vecajam vilkam, ka meklēšot te vietu midzenim. Tas saprata un visu pievakari ložņāja vilcenei līdzi pa salas biezokni, lūkojot kādu pamestu āpšu alu vai citu piemērotu slēpni, šad tad errīgi paklakšķinādams ilkņus pret jauno vilku, kas nelūgts klimta pakaļ.

Bet izrādījās, ka šis jaunais vilks ir zaļš nejēga un nekaunīgs muļķis: viņš nevācās vis pieklājīgi projām, bet izmantoja izdevīgu brīdi un nodevīgi uzbruka vecajam vilkam, kad tas jau bija nolicies uz dienas guļu, jo tuvojās rīta ausma.

Tad vilcene ar lielu niknumu metās savam tēviņam palīgā.

Par abiem viņi uzmācīgo kausli drīz pieveica un nežēlīgi sarēja.

Tomēr tas nebēga tālu, bet nolikās guļai turpat tuvumā, naidīgi zibinādams zaļās acis un laizīdams kautiņā ieskrambāto lūpu.

Kaut gan viņi visi gulēja ļoti tramīgi, allaž palikdami ar vienu ausi nomodā, taču jaunais vilks bija vairāk satraukts, tāpēc pirmais sadzirdēja daudzo soļu gurkstoņu sniegā un saoda cilvēka smaku.

Uztrūcies viņš aši manījās uz pretējo pusi, kā ēna ieslīdēja dziļajā grāvī un uzmanīgi lavījās arvien tālāk no bīstamās parādības.

Tā nu iznāca, ka jaunais vilks gāja pa grāvi pirmais, lai gan parasti baru veda vilcene.

Izlēcis uz ceļa, viņš pirmo reizi tik tuvu ieraudzīja cilvēku un uz mirkli sastinga bailēs.

Tai pašā brīdī nodārdēja pērkons, ko cilvēks vienmēr nēsā sev līdzi. Skaudra uguns sagrāba jaunā vilka kāju. Ar pārbīļa spēku viņš rāvās uz priekšu, vienā lēcienā pārlidoja pāri krūmam aiz ceļa un klupdams bēga, bēga, bēga, sākumā nemanot ne sāpju, ne noguruma, tikai aklas un šaušalīgas bailes, kas nevaldāmi trenca uz priekšu, arvien tālāk, tikai tālāk no briesmu vietas.

Viņš pat neapjēdza, ka lec uz trim kājām, it kā visu īso mūžu jau tā pieradis, taču beidzot pagura un trīsēdams palīda zem vēja izgāztas egles tumšā biezoknī.

No tuvējās koka galotnes kliegdams pacēlās meža sargs un ziņnesis sīlis. Tas steidzās pavēstīt visiem meža iemītniekiem, ka pelēkais briesmonis un asinskārais rīma, kas dažkārt negriežot ceļu nevienai dzīvai radībai, nupat esot tā piekauts, ka iemucis eglāja pakrēslī kā pēdējais gļēvulis un zaķapastala. Ja kāds neticot, lai nākot paskatīties zem izgāztās egles. Tur viņš guļot, bailēs drebēdams, un lāpot savu sadriskāto kažoku …

nakti uz meža tekas

Atkal un atkal laizīdams ievainoto kāju, vilks nogulēja zem izgāztās egles līdz pievakarei, kad nāca parastais laiks celties un doties nakts medībās. Vilks izstaipījies paspēra dažus soļus un tūdaļ atsēdās. Kāja sāpēja tik stipri, ka gribējās to vai nokost nost no ķermeņa, un vilks niknumā saklakšķināja zobus, taču nekoda, bet atkal sāka laizīt vārīgo brūci. Pēc brīža viņš piecēlās un lēnām sāka vilkties uz priekšu, klibodams uz trim veselajām kājām, ceturto kā nīstu, bet saudzējamu nastu nesdams.

Pamazām satumsa.

Vilks bija izsalcis, jo pēdējās naktīs pie laupījuma sadales viņu arvien atstūma malā, pametot tam tikai kaulus un apgraušļus. Vislabāk viņš būtu gājis uz tuvējo ciemu, kur viegli varēja pakampt un aizstiept kādu

treknu suni, bet uz trim kājām tāds gājiens likās bīstams un smags, tāpēc vilks palika pie cita medību plāna.

Izlīdis no biezokņa, viņš klausīdamies un ošņādams lēni kliboja cauri lielmežam un drīz uzdūrās svaigām stirnu pēdām. Trīcēdams un ik pēc brītiņa apstādamies, vilks nemaldīgi virzījās uz to pusi, no kurienes līdz ar dzestro nakts gaisu nāsīs plūda kairinošā smaka.

Vairākās vietās stirnu teku šķērsoja zaķu pēdas, bet vilks tās paošņāja visai nevērīgi un steidzās arvien tālāk uz priekšu. Likās, arī kāja vairs nesāp tik stipri, brīžiem aizmirsdamies to iegrūda pat sniegā, bet tūdaļ sarāvās un paklupa uz sāniem, lai atkal trauktos tālāk.

Ar lielām grūtībām vilks pārkļuva dziļam meliorācijas grāvim, kuram stirnas viegli bija pārlēkušas pāri. Atpūties viņš turpināja dzīties pa pēdām, kamēr uzdūrās neaizsalstošam strautam, kas šķērsoja viņa ceļu dūksnainā eglājā.

Labu bridi vilks stāvēja melnās straumes malā, slimo kāju pacēlis, un klausījās klusajā ūdens čalā, kas dažam varbūt nemaz nebūtu dzirdama, bet viņam skaļi zvanīja ausīs. Un pēkšņi strauta čalošanai cauri viņš sadzirdēja kādas citas skaņas, kas tam lika spēji pavērst purnu uz to pusi, no kurienes tās nāca, un spēcīgi ievilkt jutīgajās nāsīs gaisu.

Jā, kārdinošai stirnu smakai cauri no turienes cirtās pretī cita, vēl kārdinošāka smaka.

Un vilks nespēja novaldīties.

Lēnām «iņš aizlīda gar strauta malu līdz eglīšu pudurim, aiz kura bija dzirdams savādais troksnis. Izbāzis galvu, viņš ieraudzīja meža cūku baru, kas bija izklīdis gar ūdeni, slāpes dzesējot.

Mazie sivēni jau bija padzērušies un klusi rukšķēja mātei pie kājām, lielie vēl dzēra dziļiem guldzieniem, bet krēpjainais kuilis ar milzīgiem, baltiem ilkņiem, izliektiem kā mēness sirpis nakts debesīs, stāvēja sardzē. Galvu gaisā paslējis, tas brīdinot iešņācās. Viņš jau bija saodis vilku un draudīgi pagriezās pret eglīšu puduri.

Sivēnmāte nošņācās vēl dusmīgāk un veda sivēnu baru gar strautmalu projām. Jaunās cūkas un kuiļi sekoja sivēniem. Kad bars jau bija gabaliņu pagājis, tam pakaļ aizčāpoja arī ilkņainais krēpainis, šad tad vēl atskatīdamies ar savu niknumā zvērojošo aci.

Milzīgais kuilis šķita neveikls un gauss, smags un tūļīgs, sivēnu smaka tik neatvairāmi kutināja rīkli, ka vilks aizmirsa bailes no kuiļa ilkņiem, aizmirsa ievainoto kāju un metās ar līkumu baram priekšā. Karstas siekalas vilkam tecēja pār lūpu, melni akotainās muguras spalvas uz krustiem saslējās stāvus, katra muskuļa cīpsla saspringa kā tērauds.

Brīdi viņš zagās pa krūmiem baram blakus, gaidīdams izdevīgu vietu uzbrukumam, tad klajumiņā kā lingas sviests izšāvās no ēnas un iekrita sivēnu vidu.

Iekviekdamies tie pašķīda uz visām pusēm, bet vilks vienu jau bija pakampis un tikai tagad sajuta, ka uz trim kājām nespēj pieliekami viegli un ātri nozust ar smago laupījumu krūmos. No saniknotās sivēnmātes, kas atvāztiem žokļiem tūlīt gāzās viņam virsū, vilks izvairījās ar zibenīgu sānis atlēcienu, bet tai pašā mirklī pamanīja strauji tuvojamies draudīgu, melnu ēnu. Smagais kuilis ar neticamu ātrumu brāzās pāri laukumam, šķaidot sniegu uz visām pusēm, un, izgrūzdams savu kaujas saucienu — uhu! uh! — pāris lēcienos panāca laupītāju. Vilks vēl pēdējā brīdī paguva nomest vajātājam zem snuķa sivēnu un pieplaka cik zemu vien varēdams, lai paglābtos no nāvīgā cirtiena ar ilkni, ko kuilis spēj izdarīt vienīgi uz augšu. Tikai mirkli vilks palika ieplacis sniegā. Gandrīz reizē ar kuiļa ilkņainās galvas vēzienu, kas nekaitot noslīdēja pelēcim gar muguru, vilks ar izmisuma spēku lēca gaisā un sānis. Lēciens iznāca uz strauta pusi, un vilks, bīdamies izpeldēties ledainajā ūdenī, par niecīgu sekundes daļu nokavēja nākamo lēcienu, kas tam bija jādara pāri strautam, un zaudēja inerci, bet šķietami neveiklais un tūļīgais meža kuilis ar zibeņātru kustību izmantoja šo vilka gandrīz nemanāmo aizkavēšanos. Taču vilks jau lēca, un briesmīgais cirtiens to panāca gaisā, tikai viegli pāršķeļot sānu.

Pārlidojis strautam un iekritis ar pakaļkājām ūdenī, vilks īsu brīdi kārpījās uz lūstošās ledus krants, līdz iztrausās pretējā krastā un cik vien ātri spēdams glābās biezoknī.

Kuilis draudīgi nošņācās, sarus gaisā izslējis, tomēr nemetās pāri strautam, bet palika stāvot, kamēr sivēn- māte aprukšķēja izglābto un veda visu baru tālāk.

Tad arī viņš atstāja naksnīgo un kluso kaujas lauku.

Mēness Meitiņa

Par Mēness Meitiņu Mudīte nosauca mazu stirniņu.

Tas notika tai vasarā, kad Mudīte arī pati vēl bija pavisam maza nerātnele, tikko beigusi pirmo klasi.

Jau priekš Līgo svētkiem viņa ciemojās pie krustmātes Madaras, pina vainadziņus no sila pulkstenīšiem, sarkanā āboliņa ziediem un brūklenāju mētrām, sadris- kātās tupelēs skraidīja pa mežu un dziedāja:

Ai, zaķīti, garausīti, Nāc ar mani mitoties: Es tev došu zīļu rotu, Tu man — siltu kažociņu!

Neviens garausis tomēr negadījās Mudītei pa ķērienam, toties jau pirmajā dienā viņa atrada izcirtumā zemenes.

Pārnāca mājās nocepusi un brikšņos saskrāpēta, rādīja Madarai:

—           Redzi, krustmāt! Pielasīju pilnu krūzīti. Vakariņās ēdīsim ar pienu, bet rītdien iesim abas, pielasīsim lielo grozu un vārīsim ievārījumu.

—           Labi, labi, bet nāc paskaties, ko es tev atnesu no meža!

Madara paņēma Mudīti pie rokas un veda uz pūnīti kūtsgalā.

Pūnītē uz sausa siena gulēja maza, maza stirniņa.

—    Stirnas telīte! — Mudīte iesaucās.

Bet Madara stāstīja kā lielam cilvēkam:

—    Bārenīte! Es eju un skatos: māte nokārusies cilpā, bet mazā gul turpat blakus, žēli lūkojas un nebēg, mulķīte, projām-… Labi, ka no paša rīta uzgāju, citādi būtu lapsai zobos… Bet to nelieti, to slepkavnieku, kas tās cilpas liek, nevar un nevar, sātanu, noķert… Bet vienreiz es viņu dabūšu rokā…

—    Kādas spožas actiņas! Kā plūmītes … Un dreb, nabadzīte … Nebīsties, stirniņ, mēs tev ļaunu nedarīsim …

Un Mudīte viegli noglaudīja stirniņai kaklu.

Tā iepīkstējās un piegrūda miklo purniņu Mudītes rokai.

—    Purniņš vēss, tad ir vesela, — Mudīte lietpratīgi sacīja. — Ar ko mēs viņu barosim?

—    Sākumā būs jādzirda ar pienu, vēlāk jau pati ganīsies … Kazlēns vien ir …

Līdz vēlam vakaram Mudīte noņēmās ap stirniņu, glaudīja un apčubināja, zīdīja no knupīša un rāja Taksi, pamācīdama:

—    Tu neaiztiec! Ej guli pie vārtiem un sargā sētu, lai neienāk vilks! Stirniņa tagad paēdīs un liksies čučēt. Bet tu sargā.

Pār mežu jau kāpa pilns mēness, kad Madara gandrīz dusmīgi atgādināja viešņai, ka laiks doties pie miera. Iedama pār pagalmu, Mudīte paskatījās uz noslēpumaino mēness ripu virs koku galotnēm un teica:

—    Es izdomāju: mēs viņu sauksim par Mēness Meitiņu!

Tā arī palika.

Mēness Meitiņa drīz pierada, tekāja Mudītei līdzi pa pagalmu un līdz strautam, sadraudzējās pat ar Taksi un Brūnaļu, tikai kaķi necieta tuvumā. Ja pelēkais runcis, kuru Madara bija iesaukusi par Brenci, nāca tai klāt, Mēness Meitiņa draudīgi piespēra kāju.

—    Ej projām, plēsoņa!

To viņa, protams, sacīja savā valodā, bet Brencis saprata. Izliecis kūkumu, viņš nicīgi nosprauslājās un gāja ar līkumu garam, dodamies savās medību darīšanās.

Zāļu vakarā Mudīte visiem novija vainagus, bet skaistāko — Mēness Meitiņai. Pa nakti gan tas bija saņurcīts un saplīsis, līdz saules lēktam līgojot, bet tad Mudīte apsēja savai mīlulei ap kaklu sārtu lentīti un dziedāja tik skaņi, ka atbalsoja viss mežs:

Kas gulēja Jāņu nakti, līgo, līgo, Gulēs visu vasariņu, līgo!

Un tikai tad atkrita nosnausties.

Jo uz rīta pusi arī Meness Meitiņa bija kļuvusi miegaina un pati aizbēga uz pūnīti gulēt.

Nākamajās dienās no rīta līdz vakaram mežā tā vien atskanēja:

—    Mēness Meitiņ, iesim dārzu ravēt!

—     Mēness Meitiņ, skriesim uz strautu peldēties!

Tā pienāca arī meža pļavās siena laiks.

Kopdama un audzēdama stirniņu, Mudīte vairs ne domāt nedomāja, ka ciemošanos pie Madaras vajadzētu beigt. Valodas par Mēness Meitiņu sen bija aizklīdušas līdz Dzedruciemam, un svētdienas rītā mežsarga mājas pagalmā taurēdami sanāca pionieri. Visiem plecos cirvji, zāģi, grābekļi.

Taksis rēja kā negudrs, bet Mēness Meitiņa sabijās no taurēšanas un paslēpās pūnītē.

—      Mēs atnācām talkā, — sasveicinājies ar Mudīti, paziņoja Launagu Ainis. — Ar virsmežsargu biedru Pūpolu mums jau norunāts: mēs palīdzēsim meža pļavās pie siena grābšanas stirnu barošanai ziemā un būvēsim barības mājiņas.

To viņš nobēra kā no grāmatas, jo tā bija rakstīts pulciņa lēmumā, un pirmais steidzās pie akas padzerties pēc lielā pārgājiena.

Kamēr dzēra citi, Ainis lūrēja pa šķirbu pūnītē un izteica kritiskas piezīmes:

—      Iemukuši kaktā. Tā esot pieradināta! Mēness Meitiņa … Nekādas dresūras. Man pat ezis uz svilpienu klausa …

Mudīte noskaitās.

—      Bet man klausa uz vārda. Pat uz pakaļkājām danco. Un prot staigāt pa laipu pāri atvaram. Daudz ko prot. Paši te sabiedē — un tad vēl runā! …

Atvērusi punites durvis, Mudīte cik vien mīļi mācēdama sauca:

—           Mēness Meitiņ, Mēness Meitiņ! Iznāc nu āra, parādi ciemiņiem,-ko tu proti!

Mēness Meitiņa patiešām paklausīja, iznāca no pūnī- tes un sāka glausties Mudītei gar stilbu. Mudīte saņēma Mēness Meitiņu aiz priekškājām un veda pari mauram, dziedādama:

Mēness Meitiņ, Mēness Meitiņ, Nu mēs abas dancosim! Es ar ziedu zeķītēm, Tu ar kaula kurpītēm!

Pēkšņi kāds iesaucās:

—    Pūpols brauc!

Un visi cēla plecos savus darba rīkus, stādamies aiz vārtiem ierindā, bet Ainis jautāja:

—    Tu nenāksi?

Mudīte sastomījās un ar pūlēm apspieda vēlēšanos tūdaļ doties visiem līdzi. Svarīgā balsī viņa sacīja:

—    Kas tad saimniekos pa māju?

Un ilgi nolūkojās aizgājējiem pakaļ. Tad sāka pilnā balsī dziedāt, lai tie dzird:

Mēness Meitiņ, Mēness Meitiņ, Nu mēs abas dancosim! …

Vasara'aizskanēja kā dziesma pār mežu galiem.

Pienāca rudens, un Mudītei gribot negribot bija jāšķiras no mežsargmājas priekiem un jādodas uz skolu.

Tikai ziemas brīvlaikā viņa reiz apciemoja savu Mēness Meitiņu.

Otrā vasarā tā jau bija izaugusi tik liela kā Brūnaļas telēns, tikai daudz skaistāka un tik stipra, ka par dancošanu vairs ne domāt: ne tikai Mudīti — pat Madaru gāza no kājām zemē. Tomēr klausīja, kad to sauca vārdā, un visur tecēja Mudītei līdzi, greznota ar jaunu lentīti ap kaklu.

Vietējie novadnieki visi zināja par Mēness Meitiņu, un tikai rets svešinieks dažkārt dīvaini satrūkās un pat gāzās ar visu divriteni grāvī, ieraudzīdams stirnu pašā ceļmalā tik droši ganāmies.

Tādās reizēs Mudīte, ja vien gadījās tuvumā, mierīgi uzsauca:

—    Mēness Meitiņ, Mēness Meitiņ, panāc šurp!

Un stirna paklausīgi skrēja pie meitenes.

Bet braucējs vai gājējs brīnīdamies raustīja plecus un pa lāgam neticīgi atskatījās.

—    Meža zvērs, bet dzīvo pa māju kā kaza!

Arvien biežāk Mēness Meitiņa jau no agra rīta, kamēr Mudīte vēl gulēja, viena pati aizklīda tālu mežā, grauzdama apšu zariņus un citas sulīgas atvases. Šādas Mēness Meitiņas pastaigas arvien sagādāja Mudītei lielas raizes, taču vakaros stirna sveika un vesela atgriezās mājās, kur tika saudzīgi rāta un devīgi apmīļota.

Pagāja siena laiks.

Dzedruciema pionieri atkal čakli palīdzēja mežkopjiem savākt sienu stirnu barošanai ilgajos ziemas mēnešos, izlaboja un taisīja jaunas barības mājiņas, tā nodrošinot šiem visskaistākajiem mūsu mežu iemītniekiem glābšanos no bada nāves visgrūtākajā gadalaikā.

Mēness Meitiņa kļuva jo dienas tramīgāka, arvien saslēja purnu un ošņāja vēju, kas pūta no sila puses, šad un tad savādi iepīkstēdamās.

Un ap jūlija vidu kādā saulainā dienā jau no agra rīta nozuda mežā un neatgriezās vairs …

Mudīte gaidīja vienu dienu, gaidīja otru, trešajā dienā abi ar Taksi gāja uz mežu meklēt.

Uzgājusi pēdas, kur Mēness Meitiņa parasti brida pāri strautam, meitene mudināja Taksi:

—    Meklē, Taksi, meklē Mēness Meitiņu!

Taksis nadzīgi ošņāja, asti luncinādams, paskrēja gabaliņu un kaunīgs griezās atpakaļ.

—           Vau, vau! Pēdas jau izdzisušas, nekā nevar saost! — viņš stāstīja savā suņa valodā, bet Mudīte nesaprata un dusmīgi bārās:

—           Tu esi slinks! Tu nevīžo paskrieties, pameklēt, bet Mēness Meitiņa varbūt ir iekritusi tā nelieša cilpā! Varbūt vilks viņu norējis, vismaz lentīti atrastu, zinātu, kur viņas kauliņi guļ!

—           Vau, vau! — Taksis taisnojās. — Nav mana vaina, ka pēdas izgaisušas saulē un vējā!

Vakarā abi noguruši un klusi atgriezās mājās, nekā neatraduši.

Mudīte gaidīja vēl veselu nedēļu, tad noskumusi atvadījās no mežsargmājas un posās atpakaļ uz Dzedru- ciemu pie vecākiem.

Grāmatvedis Indriksons, Mudītes tēvs, noklausījies bēdīgo stāstu, uzsita Mudītei uz pleca un mierinādams sacīja:

—    Neko darīt! Tavai Mēness Meitiņai pienācis kāzu laiks. Tāds jau dabas likums.

Ziemā mednieki vairākkārt stāstīja, ka redzējuši staltu stimumāti ar izbalējušu lentīti ap kaklu. Neviens nešāva uz viņas baru, jo zināja, ka tā ir Mēness Meitiņa.

Tad arī Mudīte īsteni saprata, kāpēc viņas stirniņa aizgājusi atpakaļ savā meža dzīvē.

Pagāja vairāki gadi.

Mudīte jau mācījās sestajā klasē, kad Madaras apgaitā notika lielās vilku medības un Grāpītis, iemēģinādams Launagu Aiņa jauno bisi, gandrīz aizšāva garām vilkam uz trīsdesmit soļiem. Šis notikums sacēla lielas runas visā Dzedruciemā. Atcerējās visādus dīvainus gadījumus, ko dažs labs mednieks savā laikā piedzīvojis, atcerējās arī Mēness Meitiņu.

—    Kas zina, kur viņa tagad, — Mudīte nopūtās. — Varbūt jau sen nošauta vai vilku saplēsta …

Bet Mēness Meitiņa bija dzīva un tai pašā naktī satikās ar ievainoto vilku.

LŪSIS, LIELMežA laupītajs

Mēness Meitiņa ar savu baru dzīvoja lielmežā starp Dzedrupi un Tumšo strautu, kas neaizsala pat visbargākajās ziemās, un zvēriem tur bija pieejams dzeramais ūdens. Viņa bija spēcīga un pieredzējusi, gudra un drosmīga barvede, labi zināja visas tekas un barošanas vietas, prata paslēpties visnepieejamākos biezokņos, bet briesmu gadījumā dažkārt meklēja patvērumu arī cilvēka mītņu tiešā tuvumā, kur vajātajs plēsoņa reti iedrošinājās sekot.

Saite ap kaklu, ar kuru Mēness Meitiņa bija redzēta vel ilgi pēc aizklīšanas mežā, nu jau sen bija satrunē

jusi un, caur krūmiem spraucoties, norauta. Pat spalvā vairs nemanīja ne zīmes apsēja vietā.

Viņas vadāmais stirnu pulks pieauga ar katru gadu, tiklīdz iestājās sals un vienpatņi pieklīda baram, bet īpaši liels skaitā tas bijis kļuvis šogad, kad silā jo bargi spēra lausks, dārdinādams kā no simt mednieku bisēm, un sniegs sasnidzis tik dziļš, ka tikai ar lielām pūlēm naktīs izdevās aizkārpīties līdz sūnai, lai sāns justu zemes spēku un asinis nesastingtu plaušās.

Pavisam grūti klājās ar barību. Visas meža ogu mētras zem sniega segas, un arī lapu koku atvases grūti aizsniedzamas, kad kājas līdz pleciem grimst kupenās.

Tāpēc Mēness Meitiņa bez šaubīšanās un bailēm ik vakaru veda savu pulku pie redeļu mājiņas meža pļavas vidū, kur gādīga mežkopja roka arvien nolika redelēs svaigu sienu …

Pēdējās nedēļās gan bara pēdās bija sākuši klīst daži vilki, un pāris vārgāko kazlēnu tie aiznesa, taču lielākais Mēness Meitiņas ienaidnieks šoreiz bija rūsganais tīģera radinieks lūsis. No pārnovada ieklīdis, tas šai bargajā ziemā par savu pastāvīgo laupītāja apgaitu bija izvēlējies tieši viņas lielmežu un savu mitekli izraudzījis pašā pļavas malā, kur stāvēja barības mājiņa.

Un pēc pirmā uzbrukuma, kad lūsis atceļā no barības mājiņas saplosīja Mēness Meitiņas mīļāko stirnēnu, viņa divas naktis badojās, skujas grauzdama, bet neveda baru uz bīstamo vietu.

Taču bads ir stiprāks par vislielākajām bailēm un liek aizmirst visas briesmas: trešajā vakarā stirnu pulks devās atkal uz vientuļo barības mājiņu klusajā meža pļavā un lūsis atkal vienu saplosīja.

Šoreiz tas bija liels un spēcīgs stirnāzis.

Mēģinādams nokratīt uzklupušo plēsoņu no skausta, tas izmisumā un sāpēs drāzās uz biezokņa pusi, bet dziļajā sniegā drīz pagura un pie pašas mežmalas pa-

krita pusdzīvs: lūsis jau bija paspējis pārkost tam kakla dzīslas.

Pārējās stirnas kā vēja aizpūstas nozuda mežā.

Lūsis pakritušo stirnāzi uz brīdi palaida va]ā, ar pūlēm izraudams no viņa biezās ādas savus briesmīgos nagus, un vēroja, brīžam ar ķetnu pavalstīdams, kā kaķis peli.

Jo visiem kaķiem piemīt upura mocīšanas kāre.

Bet, tiklīdz stimāzis sāka slaistīt galvu un mēģināja celties, lūsis tūdaļ atvāza ilkņainos žokļus, sagrāba upuri pie rīkles un koda, kamēr tas vairs nekustējās.

Tad pacēla galvu un paskatījās apkārt.

Ugunīgās acis tam sarkanīgi zibsnīja. Stāvās ausis ar melnajām slotiņām galos sastinga uzmanībā.

Apveltīts ar vāju osmi, lūsis bija dzirdīgākais no visiem meža zvēriem. Tas spēja sadzirdēt pat tādas skaņas, kas citu ausīm ne ar ko neatšķīrās no nakts klusuma.

Garās kaķa ūsas un dīvaino vaigu bārdu draudīgi izslējis, nikni vēzēdams strupo asti ar melno sareni galā, lūsis brīdi klausījās, bet nekā aizdomīga nemanīja. Tad sagrāba nogalināto stirnāzi pie skausta, ar neticamu spēku aizvilka to pa dziļo sniegu līdz tuvējām eglēm, novietojās ēnā un kāri sāka lakt kūpošās asinis…

Šķita, ka tikai mēness vienaldzīgais vaigs vēro šo šaušalīgo ainu.

Bet gluži tā nebija.

Jau iztālēm saozdams asins smaku, lūša pēdās lēnām līda ievainotais vilks.

Zaudējis kauju ar meža kuili, viņš pēc brīža atkal uzgāja pamestās stirnu pēdas un kliboja pa tām uz pļavas pusi, drebēdams un pēc izpeldēšanās strautā neganti saldams.

Pēkšņi vilks izdzirda strauji tuvojamies skrējiena di- poņu sniegā. Viņa acis iegailējās: taisni pretim aklā ātrumā drāzās izbiedētais stirnu bars …

Aizmirsis ievainojumu, vilks pieplaka lēcienam.

Mēness Meitiņa, kā vienmēr, skrēja pirmā.

Pēdējā brīdī tā tomēr pamanīja priekšā zalgojošo acu pāri un kā putns lidojumā pasitās sānis.

Tai pašā mirkli no ēnas izlidoja pelēkais vilka ķermenis, bet lēcienam pietrūka spēka, un atņirgtie ilkņi noklakšķēja tukšā gaisā.

Atkritis sniegā, vilks ilgi un kāri ošņāja kairinošo smaku, kas lēnām izgaroja saltajā nakts elpā. Viegla vēsma plūda no pļavas puses, un vilka nāsis, to uztverdamas, it kā taustīt taustīja visas smakas, kādas vien tā nesa. Un viena smaka, sākumā tikko samanāma, kā vilktin pavilka plēsoņas purnu uz priekšu. Soli pa solim vilks līda tālāk, smaka ar katru soli pieauga, un drīz vairs nebija šaubu, ka tā ir asins smaka.

Tā vilks, iekārē, badā un bailēs drebēdams, tuvojās vietai, kur cits plēsoņa, šoreiz par viņu daudz spēcīgāks, svinēja savas laupītāja asinsdzīres.

Vilks līda pret vēju. Un lūša vājās osmes dēļ viņam laikam gan būtu izdevies piezagties naksnīgā mielasta vietai gluži klāt, bet kādā mirklī viņš pārāk strauji parāva uz augšu ievainoto kāju, kas bija atdū- rusies pret sēršņa asumu, tikko manāmi iečirkstējās sniegs — un tūdaļ atskanēja biedinošs un draudīgs lūša rēciens.

Vilks saplaka ēnā zem eglītēm un sastinga kā miris. Lūsis, šņākdams un zobus ņirgdams, ilgi raudzījās uz to pusi, beidzot nomierinājās un atkal atsāka plēst stirnāzi, izvēlēdamies pašus gardākos kumosus un klusi ņurrādams.

Pieēdis pilnu vēderu, lūsis aplaizīja ūsas, nosprauslājās un slinki aizčāpoja pāri pļavai uz biezokni. Uzlīdis zemu pagāztā priedē, viņš iekārtojās zaru staklē, nomazgāja savu kažoku un likās gulēt.

Tikai tad vilks sakustējās un tāpat uz vēdera sāka uzmanīgi vilkties uz priekšu. Viņa acis salkumā gailēja, karstas siekalas plūda pār ilkņiem un nopilēja sniegā, vēderā tik neganti smeldza, ka vilks neviļus iesmilkstējās, vairs neizturēja un, aizmirsis visu piesardzību, lieliem lēcieniem izlauzās cauri pļavmalas krūmiem, uzklupa saplosītajam stirnāzim un sāka rīt…

Tā ievainotais vilks kļuva par lūša pamesto apgraušļu notiesātāju un līdz pašam pavasarim nostaigāja tā pēdās, pieņemdamies izmaņā, viltībā un spēkā, līdz sadzija arī kāja un varēja atkal sākt patstāvīgas medību gaitas.

Taču vilks nekad neaizmirsa savu pirmo sastapšanos ar cilvēku, augu vasaru ložņāja pa naktīm māju tuvumā, slepus pētīdams tā ierašas un zagdamies pa pēdām līdz pašiem sētas vārtiem, ja vien cilvēks nenesa sev līdzi baigo pērkonu, kurš viņreiz tik skaudri pāršķēla vilkam kāju un kuru jau iztālēm varēja pazīt no asās pulvera smakas.

Vilks ienīda cilvēku, tomēr nekad neiedrošinājās tam uzbrukt, juzdams dīvainas un nepārvaramas bailes no šā neizprotamā radījuma, kas staigāja uz divām kājām kā putns, gandrīz ik dienas mainīja kažoku, spjāva uguni un rūcināja pērkonu, skraidīja pa pasauli ar lielu troksni un klaigām, it kā tam piederētu viss mežs un lauks, bet daudzi gaļīgi un pat stipri zvēri, kā vērsis un zirgs, tāpat putni, dzīvoja cilvēka mītnē, paklausīgi tekāja tam līdzi, ļāva darīt ar sevi visu, ko vien tas gribēja, un, kad vilks dzinās viņiem pakaļ, tie bēgdami meklēja glābiņu pie cilvēka.

Galvenokārt šās neizprotamās varenības dēļ, kas vilkam iedvesa arvien lielākas bailes, tas ienīda cilvēku arvien niknāk. Viņš zaga tam suņus no pagalma, zosis no aploka upmalā, aitas un teļus no ganāmpulka, bet uz rudens pusi reiz nokāva pat pērno kumeļu mežmalas ābolainē.

Un nevarēja sacīt, ka Klibais vilks laupītu un slepkavotu tikai tik daudz, cik spēja aprīt, — nē, viņš bija iededzies ļaunā niknumā un nereti, iebrucis ganāmpulkā, aklas slepkavošanas kārē saplosīja vairākas aitas, bet aprīšanai uzmeta plecā un aizstiepa mežā tikai vienu jēru.

Tā Klibais vilks, kā viņu jau kopš pavasara dēvēja visā novadā, pamazām izveidojās par asinskārāko un bīstamāko plēsoņu no visiem Dzedru lielmeža laupītājiem.

jauno mednieku sekcija

Mežzinis Gundars Silabebris bija ne vien labs un jūsmīgs mednieks, bet arī aizrautīgs medību sporta veicinātājs un sabiedrisks cilvēks. Kādā rudens dienā, kad mācības Dzedru skolā jau sen bija sākušās, viņš izkāra pie kolhoza kluba durvīm paziņojumu, ka mednieku biedrības Dzedru nodala atjaunojot savu darbību un uzņemot par biedriem visus pilsoņus, kas sasnieguši sešpadsmit gadu vecumu un interesējoties par medību sportu. Turklāt pie nodaļas tiekot organizēta jauno mednieku sekcija, kurā varot pieteikties pusaudži no četrpadsmit gadiem.

Launagu Ainis pieteicās tai pašā dienā. Viņam jau esot pilni piecpadsmit gadi un lieliska bise.

Pēc pāris nedēļām, kad Gundars Silabebris kādā vakarā sapulcināja jaunos medniekus klubā uz pārrunām par medību sporta nozīmi, Ainis izpelnījās viņa atzinību, sacīdams, ka arī viņš pirmām kārtām gribot visā pilnībā apgūt medību mākslas teoriju un tikai tad ķerties pie prakses. Jo pa to laiku šim būšot pienākuši arī tie likumiski nepieciešamie sešpadsmit gadi, lai pavisam pilntiesīgi nestu bisi plecā un šautu ne likai vecās pūnes platajās durvīs un Grāpīša uzraudzībā, bet nogāztu arī dažu prāvāku zaķi, lapsu vai pat meža kuili. Tāpēc viņš bija nosēdies pašā pirmajā klausītāju rindā un visu mežziņa runāto rūpīgi pierakstīja.

— Medības, — Silabebris ar draudzīgu smaidu stāstīja, ilgi slaucīdams nosvīdušās brilles, — ir daudzpusīgs sports un veselīga atpūta. Bieži nokļūdams tādos apstākļos, kad jāpārvar grūtības, mednieks fiziski norūdās, attīsta stipru gribu, mācās pārvarēt šķēršļus un sasniegt sprausto mērķi. Medniekam jāpacieš aukstums un karstums, rudens negaiss un ziemas putenis, saules svelme un sala skaudrums, lietus gāzes un sniega vētras, jānakšņo dažkārt zem klajas debess, jāpacieš ari slāpes un izsalkums, sāpes un nogurums. Medniekam gandrīz vienmēr kājām jānostaigā lieli attālumi, bieži bez ceļa, pa meža biezokņiem un purviem, brienot pa dziļu sniegu, pa ezera dūņām un niedrājiem, slīkšņām un dumbriem, gandrīz vienmēr ar pasmagu somu plecos un patronjostu ap vidu. Medniekam jāprot ari slēpot, airēt, peldēt, skriet, kāpt kokā, lēkt pāri grāvim, pāriet atvaru pa šauru laipu, pielīst medījumam tik klusi, ka paša elpa šķiet kā plēšu šalcieni, jāprot stāvēt kā sastingušam, dažkārt pat stundām nepakustoties, jāprot ātri un veikli slēpties un maskēties — tik veikli, lai vienā mirklī it kā ienirtu dabas apkārtējā fonā un sakustu ar to. Cieši saskardamies ar dabu, mednieks mācās vērot un izprast tas daudzveidību, vērtēt tās bagātību. dziļāk iepazīt un pētīt dabas parādības, cienīt un mīlēt tās skaistumu. īstam medniekam ir sveša bezjēdzīga un ļaundarīga zvēru vai putnu nogalināšanas kaisle. Apzinīgs mednieks saudzē dabas bagātības, sarga tās un izmanto ar saprātu, lai nekaitētu to pieaugumam. Tāpēc ikviena mednieka pienākums — ne tikai pašam stingri ievērot visus nosacītos zvēru un putnu saudzēšanas laikus un medību noliegumus, bet arvien un visur raudzīties, lai tos ievēro ari citi, raudzīties ar īstu saimnieka aci, lai dabas klētī neielauztos neviens zaglis un laupītājs. Jā, jā, biedri jaunie mednieki! Katrs medību noteikumu pārkāpējs, kas zvēru vai putnu šauj aizlieguma laikā, ķer cilpās vai citādi iznīcina, ir zaglis un laupītājs, sodāms ar visu likuma bardzību un morāliski nicināms!

Pēc šiem vārdiem iestājās īss klusuma brīdis, kamēr Silabebris šķirstīja savas piezīmes, meklēdams kodolu runas turpinājumam. Pēkšņi no krēslainā^ kakta, kur ap sakurināto krāsni bija sasēduši nevaldāmi pīpmaņi un jau bārdaini medniecības zinību brīvklausītaji, atskanēja drūms ņurdiens:

— Bleķis! Tādu muldēšanu nav vērts klausīties…

Visu skatieni pavērsās uz to pusi.

Druknais krejotavas vadītājs Birkavs piecēlies un spraucas uz durvju pusi. Nicīgā sarkanās sejas izteik

sme un saviebta mute liecina, ka kritisko piezīmi izteicis viņš.

«Ahā,» Ainis nodomāja, «trāpīts naglai uz galvas!»

Visam Dzedruciemam bija zināms, ka Birkavs paklusām izliek aizliegta garuma tīklus Dzedrupes atvaros, bet tumšās rudens naktīs abi ar kluba bufetnieku Spelti viņi braukā ar motociklu pa sasalušajiem kolhoza jauno rudzu laukiem, šaudami starmešu gaismas apdullinātos zaķus. Zaķi nāk pa nakti uz rudzu zelmeni baroties, bet šie gluži vienkārši brauc klāt, uzlaiž gaismu un šauj nost pēc kārtas.

Pīpmaņu pulciņā bija redzams arī Grāpīša spurainais vaigs. Noskatīdamies Birkava platajā mugurā, Grāpītis skaļi nosauca pakaļ:

—    Bleķis gan. Labāk ej uz bufeti un dibini gaļas mednieku biedrību! Ar motorizētiem slaktēšanas līdzekļiem.

Zālē nošalca smiekli.

Birkavs nikni atskatījās, gribēja ko teikt, bet ieraudzīja tik daudzas nosodošas sejas — un pēkšņi sajuta tādas kā baiļu tirpas noskrienam pār muguru. Mēle smagi novalstījās mutē, roka pati atrāva durvis, un Birkavs, kaut ko neizprotamu norūcis, izmetās laukā.

Mežziņa brilles nozibsnīja smīnā.

—    Kas vainīgs, tas bailīgs, — viņš sacīja. — Bet ir ari mūsu pašu vaina un mīkstčaulība, ja dažu acīm redzamu gaļas mednieku un nekaunīgu rīmu, kas rupji pārkāpj sabiedrības spraustos likumus par dabas aizsardzību, vēl neesam saukuši pie kārtības un ciešam savā vidū. Dēvēdami sevi par medniekiem, tie patiesībā aptraipa mednieku godu un labo slavu; šaudami pīļu un rubeņu mātes pavasarī, tie īstenībā iznīcina veselas nākamo putnu saimes; bez mēra apšaudami starmešu gaismā apmulsušos zaķus naktī uz labības zelmeņa, tie rīkojas kā mežonīgi plēsoņas, kas dažkārt, barā ieklupuši, nogalina vairāk, nekā spej aprīt. Tādi pulvera varoņi pat nedomā par saudzību un izšauj tukšus veselus medību apgabalus, laupīdami īstiem medniekiem sporta prieku un pārvērzdami mūsu skanīgo mežu par drūmu tuksnesi bez dzīvības. Un šo ļaunumu sekmīgi apkarot un novērst spēj tikai krietna medibu sporta organizācija, viss lielais apzinīgo mednieku pulks roku rokā ar mežu kopējiem un sargiem.

Mežzinis izkāra pie sienas plakātus, uz kuriem bija attēloti dažādi bises grauda stāvokļi tēmēšanas brīdī, un turpināja:

—    Tādā kārtā esam nonākuši pie mūsu nodarbību pirmā uzdevuma: iemācīties pareizi piespiest bises laidi pie vaiga un pareizi tēmēt…

«To es protu,» Ainis nodomāja, tomēr cītīgi pierakstīja: «Pareiza tēmēšana.»

Tālāk mežzinis stāstīja:

—     Atkarībā no cilvēka redzes spējām un individuālām acu īpašībām tēmēšana sadalās trijos veidos; pareizāk sakot, visi mednieki iedalami trīs grupās: pirmajā — tādi, kam labās acs redze stiprāka; tie liek bises laidi pie labā vaiga, kreiso aci piemiedz un tēmē ar labo (jāpiezīmē, ka šādu mednieku ir lielākais vairums); otrajā grupā — daudz mazākā — ieskaitāmi tie mednieki, kam stiprāka kreisās acs redze; tie liek bisi pie kreisā vaiga, piemiedz labo aci un tēmē ar kreiso; attiecīgi, protams, mainās arī roku stāvoklis; šai grupai pieskaitāmi ari kreiļi, kas rīkojas tāpat, kaut arī kreisās acs redze tiem dažkārt nemaz nav stiprāka; un, beidzot, trešajā — vismazākajā — grupā redzam tos medniekus, kam abas acis vienlīdz stipras; tie tēmējot neaizver nevienu aci, tāpēc labāk pārredz apšaudes lauku un pie labas iemaņas prot vienlīdz sekmīgi šaut kā no labā, tā no kreisā pleca — atkarībā no medījuma parādīšanās un ķermeņa stāvokļa. Sādi izcili mednieki tomēr sastopami visai reti, tāpēc sākumā aplūkosim tēmēšanu no labā vaiga . ..

—    Lūdzu, skolotāj, — Ainis pēkšņi iesaucās un pacēla roku, bet tūdaļ attapās, nosarka un steidzīgi piebilda: — Piedodiet, es gribēju sacīt — biedri mežzini… Es arī tēmēju ar vaļējām acīm, bet Grāpītis baras un saka, lai es kreiso aci visādā ziņā piemiedzot, citādi visu mūžu šaušot garām .. . Tad jau iznāk, ka viņam nav taisnība? Ja man labāk veicas tēmēt ar vaļējam, tad es varbūt būšu tai trešajā grupā?

—    Tik un tā garām! — Grāpītis iesaucās starpā.

—          Labi, Launag. To ņemsim vērā. Redzes spējas un īpatnības mēs pārbaudīsim visiem, tad jau noskaidrosies, — mežzinis atbildēja.

Un pēc pāris nedēļām pārbaudē patiešām noskaidrojās, ka Ainim Launagam daba dāvājusi īstas vanaga acis. Viņš varēja tēmēt gan vaļējām, gan piemiedzot kreiso vai labo aci, un, neatlaidīgi vingrinoties, iemanījās piespiest bisi tiklab pie viena, kā pie otra vaiga.

Pavasarī jauno mednieku sekcija sapulcējās uz pirmo treniņu mērķī šaušanā. Mežzinis Gundars Silabebris ar prieku vēroja jauno šāvēju pirmos panākumus un noslēgumā ilgi runāja par apiešanos ar ieroci, par mednieka disciplīnu, pušķodams savu stāstu ar daudziem piemēriem no pieredzes.

—    Nekad neaizmirstiet, ka arī bise ir nāvējošs ierocis. Neuzmanīga un nevērīga apiešanās ar to var beigties dažkārt visai kļūmīgi. Tāpēc medniekam, gluži ka karavīram, jābūt stingri disciplinētam gan kolektīvās, gan individuālās medībās, gan bises kopšanā, glabāšanā un pārvietošanā. Ir vairāki mednieka disciplīnas dzelzs likumi, kas jums jāzina un vienmēr jāpatur prātā. Lai tos vieglāk iegaumētu, lai tie spilgtāk paliktu atmiņa, mēģināšu ar katru no tiem saistīt kādu notikumu, ko esmu pieredzējis vai vismaz dzirdējis.

Bridi kavējies pārdomās, mežzinis atsāka:

—     Kad es vēl mācījos Aizupes mežsaimniecības tehnikumā, mani nosūtīja praksē uz kādu mežniecību. Dzīvojām ar mežziņa palīgu, jautru zēnu, vienā istabā. Pie sienas viņam allaž karājās bise. Šad tad viņš to paķēra no vadža, steigā iegrūda patronas un šāva pa logu vārnas, kas bieži sēdās tuvējos gatves bērzos. Reiz, kad mēs ne viens, ne otrs nebijām mājās, mūsu istabā iegājuši divi puikas — mežziņa dēlēns un viņa draugs. Mežziņa dēlēns, pārliecināts, ka bise nav pielādēta, paķēris to no vadža, piemetis pie vaiga un jokodams pagriezis pret draugu. Niekodamies nospiedis sprūdu1 Un pašam par pārsteigumu un šausmām atskanējis šāviens. Draugs saļimis bez dzīvības. Acīmredzot bises īpašnieks steigā bija aizmirsis patronu stobrā, tāpēc saņēma bargu sodu. Ir zināms daudz līdzīgu gadījumu, kad neuzmanības un nepiedodamas palaidnības dēļ sakropļoti vai nogalināti cilvēki. Tāpēc pierakstiet savās burtnīcās un uz visiem laikiem iekaliet galvā pirmo un pašu galveno mednieka disciplīnas dzelzs likumu: nekad nevērs ieroča stobru pret cilvēku, kaut arī esi pārliecināts, ka ierocis nav pielādēts. Pierakstījāt? Labi. Iesim tālāk! No tā paša stāsta mēs varam secināt arī otru ne mazāk svarīgu likumu, kas jāiegaumē katram medniekam. Jūs droši vien jau esat uzminējuši, ko es domāju. Varbūt Launags mums pateiks: kāpēc mežziņa palīgs, kas bija aizmirsis stobrā liktenīgo patronu, tika bargi sodīts?

—    Par neuzmanīgu ieroča glabāšanu, — Ainis atbildēja.

—     Pareizi. Tāpēc pierakstiet: nekad, nekur un nekādos apstākļos nenoliec un pat uz īsu brīdi neatstāj bez uzraudzības pielādētu ieroci. Tā. Tagad jūs jau esat turējuši pielādētu bisi pie vaiga un šāvuši mērķī. Pēc gada daži no jums jau būs pilntiesīgi mednieki un kopā ar biedriem priecīgi dosies mednieku gaitās. Tāpēc cieši iegaumējiet mednieka disciplīnas noteikumus, kas izriet, no šiem diviem galvenajiem likumiem! Rakstiet: pielādējot vai izlādējot vienmēr turi bises stobrus uz augšu vai uz leju, bet nekad neturi līmeniski. Ejot pa mežu vai pa lauku, nekad neturi bisi ar stobriem pret pārējiem medniekiem, kas soļo tev blakus, priekšā vai aiz muguras. Stobriem jābūt vērstiem tikai uz augšu vai uz leju, kaut arī bise noslēgta ar nodrošinātāju vai arī nemaz nav pielādēta. Labāk jau pielādē bisi tikai tad, kad esi nostājies uz masta, bet, ejot uz nākamo mastu, nes bisi izlādētu. Pārlecot pār grāvi, pārejot pār laipu, tāpat iekāpjot laivā vai izkāpjot no tās, noslēdz bisi ar nodrošinātāju. Apstājoties nometnes vietā, kaut tikai uz brīdi, lai ieturētu azaidu, neslien bisi pie koka, bet pakarini uz stipra zara. Kāpjot seglos, kāpjot uz velosipēda, motocikla, iekāpjot pajūgā, automobilī, vilcienā, ieejot telpās, — nekad neaizmirsti vēlreiz pārbaudīt, vai tava bise patiešām izlādēta. Ja redzi, ka kāds no medniekiem to aizmirsis, brīdini viņu. Ja esi medību vadītājs, tev zināmos apstākļos jābrīdina visi mednieki, lai izlādē ieročus. Medībās arvien izturies aukstasinīgi, nekad nešauj uz krūmos pazibējušu mērķi, kamēr neesi to skaidri saskatījis un pārliecinājies, ka tas ir zvērs. Cik bieži nenosvērts un pārsteidzīgs mednieks nošauj mežsargam viņa labāko dzinējsuni, noturēdams to par lapsu! Bet notiek ari ļaunāki gadījumi, kad tāds nejēga, domādams krūmos čabināmies zvēru, sašauj cilvēku — dzinēju vai otru mednieku, ogotāju, sēņotāju … Visvairāk šādu negadījumu paviršības dēļ notiek ezeros pīļu un zosu medībās. Tāpēc ezerā vai upē nekad nešaujiet putnu, kas peld uz ūdens, kamēr neesat pārliecinājušies, ka pretējās niedrēs nav iebridis, nav iebraucis laivā un paslēpies uz gaidi mednieks, nav arī neviena cita cilvēka, zvejnieka, makšķernieka, peldētāja. Labs mednieks krūmos un niedrēs šauj tikai lidojošu putnu, ļaujot tam pacelties vismaz pāri cilvēka augumam. Un jūs taču visi gribat būt labi mednieki, vai nav tiesa? — mežziņa brilles nozibēja smaidā.

— Zināms, ka labi! — Ainis atsaucās, cītīgi pierakstīdams pēdējo ieteikumu — par šaušanu niedrēs.

Mežzinis turpināja:

—    Gadās arī tā, ka medību karstumā skrienot jums paslīd kāja, jūs pakrītat, bet tūdaļ pieceļaties un steidzaties tālāk. Kas tādā gadījumā pirms šaušanas jāpārbauda?

—    Vai bise pielādēta! — kāds sauca.

—    Nē. Jāpārbauda, vai krītot stobru gali nav atdūrušies pret zemi vai sniega kupenu un aizķepējuši. Tie tūdaļ jāiztīra. Un tikai tad, draugs, jāpielādē, ja grib šaut. Nekad neaizmirsti, ka aizķepējis stobrs šāviena brīdī sasprāgst. Būs pagalam bise un dažkārt arī roka, ja negadīsies kas ļaunāks. Pierakstījāt? Tagad iedomāsimies tādu gadījumu: mednieks sašauj lapsu, bet tā vēl dzīva, spārdās. Taču negribas otru šāviņu tērēt, bojāt lapsas ādu; varētu nobeigt ar sitienu, bet nekā piemērota nav pie rokas… Neapdomīgs mednieks zvels ar to pašu bises laidi lapsai pa galvu! Vai tā var darīt?

—    Nevar vis, — Ainis atsaucās. — Garais Pičs reiz tā nolauzis laidi gluži jaunai bisei, sizdams aizšautu āpsi.

—    Pareizi. Nekad nesitiet ievainotu zvēru vai putnu ar bises laidi. Izliekumā laide itin viegli lūst. Bet var notikt arī lielāka nelaime: ja bise pielādēta, var iet vaļā šāviens un trāpīt pašam sitējam, jo viņš taču ir saņēmis bisi aiz stobriem!

Paskatījies pulkstenī, mežzinis piebilda:

—     Domāju, ka sākumam pietiks. Pats par sevi saprotams, ka bise pēc šaušanas nekavējoties rūpīgi jāiztīra, jāieeļļo un vienmēr jānoliek ar nolaistiem belzeņiem (gaiļiem), bet munīcija — pulveris, skrotis, patronas un viss pārējais — jāglabā aiz atslēgas. Tātad — dosimies mājās un tīrīsim bises!

—    Tīrīsim bises! — jaunie mednieki braši atsaucās un aizvēra savas piezīmju burtnīcas,

zaķis bez galvas

Vasara bija lietaina un garlaicīga. Kolhoznieki zvejoja sienu pārplūdušās Dzedrupes līčos, krāva kaltēšanai zārdos un šķendējās par saules plankumiem un atombumbu spridzinātājiem, kas sajaukuši dabas likumību un pasaules kārtību: postoši negaisi un nedzirdēti plūdi brāžas pār zemeslodi; siltā Golfa straume aizplūst uz Ziemeļpolu, bet Dzedruciemā uznāk tik barga ziema, ka vārnas krīt beigtas no gaisa zemē un dārzos izsalst ābelītes un ķirši; maijā svilina kā viskarstākajā tuksnesī un viss kalst nost, bet jūlijā lietus gāž no melniem padebešiem un upes aizskalo sējumus un sienu.

Priekšsēdētājs Bargais staigāja apkārt neizgulējies, drūms un ar bārdu apsūbējis, jo trūka darba roku gan pie tā paša nelaimīgā siena, gan pie skābbarības, gan pie simt vēl citiem steidzamiem darbiem. Ar saules lēktu viņš jau skrēja no lopu fermas uz jauno vistu kūti, ap brokastlaiku bija notverams tikai uz lauka vai pļavās, dienasvidū strīdējās ar jaunās akas urbējiem, kas jau trešo nedēļu nevarēja uzķert īsto ūdens āderi zemes dzīlēs, bet vakarā kopā ar grāmatvedi Indriksonu sacerēja garu garos ziņojumus rajona iestādēm, dažkārt pagrābdams vienu otru kutelīgu skaitli gluži no gaisa, lai tikai visas vajadzīgās un nevajadzīgās ailes būtu pilnas un rītā atkal netarkšķētu ražīgam darbam par postu izgudrotais tālrunis.

Ainim patika lauku darbs. Katru vasaras brīvlaiku viņš ar prieku bija strādājis gan dārzkopības brigādē, gan pie siena vākšanas. Ik rudeni viņa kolhoznieka grāmatiņā sakrājās prāvs izstrādes dienu skaits. Taču šovasar arī viņš jutās kā līdz kauliem izmircis, kad lietus mākoņi nāca ar visiem vējiem, siens pat zārdos negribēja žūt, bet bise istabā pie sienas tik traki rūsēja, ka vajadzēja tīrīt vai ik pārdienas. Un Grāpītis jau zobojās, ka pasaulē aptrūkšot eļļas traktoriem un smadzeņu eņģēm, ja Ainis tik daudz tās gāzīšot savas bises caurajā stobrā.

Laiks tomēr gāja uz priekšu, kā nekā izdevās nokopt gan sienu, gan labību, naktis jau bija pastiepušās tik garas, ka arī priekšsēdētājam Bargajam atlika vaļas diezgan izgulēties un noskrubināt rugājus no vaigiem; jau bija iesēti ziemāji, apartas papuves, izurbta arī jaunā aka — un atlika tikai izkašņāt no dubļiem pēdējos kartupeļus, kad pēkšņi uznāca sals un vienā naktī uzrāva izžulgušajam zemes plācenim cietu garozu.

Un nevarēja sacīt, ka sals uznācis gluži nelaikā, jo bija jau oktobra vidus, bet. slapjdraņķa aizkavētie pēdējie kartupeļu hektāri palika nenoņemti, tos nu vajadzēja lauzt ar stangām augšā, toties nebija vairs jāmīcās kā pa iejavu un jāsargājas, lai no mūžīgā mik- luma nenopūst mati no galvas.

Ainim gan rudens darbi maz vairs rūpēja, jo ar pirmo septembri atsākās skolas gaitas. Mācību slodze astotajā klasē aizņēma visu brīvo laiku, turklāt jau ap Līgo svētkiem puisim bija apritējuši pilni sešpadsmit gadi, mednieka papīri visi bija rokā, un nedēļas vidū uznākušais skaidrais sala laiks vairs neļāva Ainim pat naktīs mierīgi gulēt: ar nepacietību viņš gaidīja svētdienu, kad mežzinis Gundars Silabebris bija nolicis jaunajiem medniekiem pirmo pārbaudi īstās zaķu medībās.

Beidzot dzirkstīgi saulains atausa pirmo medību rīts.

Ar vieglām pastalām kājās, pilnu patronjostu ap vidu un žilbinošām jausmām sirdī Ainis pārējo mednieku izklaidajā rindā lēni soļoja pa novāktajiem kolhoza laukiem, šaušanai gatavo bisi ar stobriem ieslīpi uz leju turēdams.

Jau skanēja viens otrs šāviens, un Ainim ikreiz salēcās sirds, bet pirmajā karstumā visiem bija pūdeļi, kad zaķis pēkšņi pie pašām kājām, kā no zemes izspļauts, lec augšā un zibenīgā skrējienā drāž pa lauku projām. Labi zinādami, ka projām skrejošam zaķim jātēmē ausu galos, jaunie mednieki ātrumā grūda tieši virsū, un lādiņš, protams, vienmēr trāpīja zaķim nopakaļ rugājos. Tad mežzinis apturēja rindu un atgadi- nāja tēmēt aukstasinīgāk. Tas līdzēja, jo jau pēc brīža rindas labajā spārnā krita pirmais zaķis.

Visi apstājās apbrīnot pirmo medījumu, apsveica laimīgo mednieku un nolēma uz lauka vidū sakrautajām cukurbiešu lakstu kaudzēm atpūsties un ieturēt brokastis, bet mežzinis vispirms pamācīja, kā iztecināms nošautais zaķis, kamēr tas vēl silts, lai nepiegāna somu. Bet nebija viņš vēl paguvis saņemt zaķi aiz ausīm, kad piesteidzās Grāpītis, kurš aiz nevaldāmas mednieka kaisles tāpat bez bises staigāja medniekiem līdzi pa lauku.

—     Do' šu', — viņš iesaucās, — es tiem zeļļiem parādīšu, kāds zaķim alutiņš brūzī.

Un, pacēlis zaķi aiz ausīm, stingri nobraucīja tam ar plaukstu no augšas uz leju gar vēderu. Protams, viss iztecēja, un zaķi varēja mierīgi bāzt somā vai pakari- nāt pār plecu pie īpašas siksnas, kāda bija mežzinim.

Atdevis medījumu šāvējam, Grāpītis izvilka pīpi un jau grasījās atlaisties zvilus uz lakstu gubiņas, kad piepeši no tās izšāvās zaķis un garām visam mednieku pulkam diedza projām.

—     Zaķis! Zaķis! — noskanēja kliedzieni, paslējās bises, un dažas sekundes gaisu tricināja vesela dār- dienu zalve, bet Grāpītis skaļi skaitīja šāvienus:

—    Trīs! … Pieci! … Septiņi! … Deviņi! …

Un līksmi kliedza:

—    Aiziet! Re, kā aiziet! Deviņi belzieni — un visi pēc piena! Jums jau ziloņi jādzen virsū, nevis zaķis!

Puiši manāmi sakaunējās un klusēdami lina vaļā sviestmaizes, bet Silabebris mierināja:

—    Tādi joki . gadās ar vislielākajiem medniekiem. Katrs grib izšaut pirmais, un neviens īsti nenotēmē. Un vienmēr izrādās, ka atkal tā pati aukstasinība pa mukuši krūmos ,,.

Tad viņš pagriezās pret Grāpīti un vaicāja:

—    Bet kāpēc jūs pats negādājat bisi, ja esat tik dedzīgs medību cienītājs?

—    Taisos. Sen taisos. Pērnziem jau gribēju nopirkt to pašu lēto vienstobreni, bet Launagu Ainis ar savu lepno dižgabalu izsita mani no sliedēm: kā toreiz pieliku pie vaiga uz to vilku, tā sirds vairs vienstobreni neņem pretī. Bet diviem stobriem man arvien to sim- tiņu trūkst… Nemāku sakrāt! — Grāpītis noplātīja rokas.

—    Jā, nav viegli sakrāt naudu labai bisei, — mežzinis piekrita, — bet sākumam nav smādējama arī vien- stobrene. Pieradina rūpīgāk tēmēt.

—     Iestāstiet to Ainim, — Grāpītis piemiedza aci, — tad es pirkšu vienstobreni un piedāvāšu viņam izdevīgu maiņu. Jo man jau tie sākšanas gadi sen pagājuši,

—    Jāšaubās, vai izdosies viņu pierunāt, — mežzinis pavīpsnāja un cēlās augšā, sacīdams:

—    Iesim nu tālāk! Citādi mūsu zaķi izgulēs visu rīta miegu un trūksies pa lielu gabalu.

Gājiens pa nokoptajiem kolhoza laukiem turpinājās. Šad un tad skanēja šāvieni, bija redzams aizskrienam pār lauku dažs zaķis, bet Ainim negadījās uzcelt nevienu, un viņš jau sāka klusībā gausties, ka laikam gan būšot tas nelaimīgākais cilvēks pasaulē, kad zaķis viņa priekšā iznira kā no burvju vāceles.

Visas labās pamācības par tēmēšanu priekšā izkūpēja vienā mirklī, prāts nespēja sekot roku rīcībai. Acis redzēja skrejošo zaķi, bet vēlāk Ainis nevarēja pateikt, vai tās bija redzējušas arī bises graudu šaušanas brīdī. Pirksts nospieda vienu mēlīti pēc otras, noskanēja divi šāvieni, un nevarēja pat saprast, kurš no tiem trāpīja. Zaķis apmeta kūleni, bet tūlīt pietrūkās augšā un kā ārprātīgs skrēja taisni virsū šāvējam. Citi mednieki kaut ko kliedza, laikam sauca Ainim labus padomus, bet viņš nekā neapjēdza. Redzēdams, ka zaķis nebēg vis projām, bet skrien taisni virsū, it kā taisīdamies medniekam uzbrukt, Ainis drudžaini rāva vajā patronjostu, lai pārlādētu bisi.

Tas aizņēma tikai dažas sekundes, tomēr zaķis pa to laiku bija pieskrējis gluži klāt, un abi karstumā izgrūstie šāvieni aizgāja lodeniski garām. Ainis pārlādēja atkal un izšāva pakaļ — šoreiz gan tikai no viena stobra, jo vairs neticēja, ka vispār spēj zaķim trāpīt, un ar šausmām domāja par gaidāmo kaunu, kad Grāpītis sāks visu biedru priekšā viņu izsmiet, — un no- pūdelēja atkal. Sakodis zobus, Ainis notēmēja bēgošajam zaķim ausu galiņos un nospieda otru sprūdu.

«Šoreiz nu vajadzētu krist,» spiezdams mēlīti, Ainis nodomāja, bet zaķis tai pašā mirklī, kā atsperes sviests, pasitās sānis, un labi tēmētais šāviens atkal aizgaja garām . .. Taču zaķis laikam patiešām bija prātu zaudējis, jo pēc šāviena nemuka vis projām pa lauku, bet — pacirties vēlreiz — skrēja atkal uz mednieka pusi.

Grāpītis smēja pilnā kaklā, visi mednieki apstājušies kaut ko kliedza, bet Ainis uztraukumā un kaunā gluži sarkans izšāva reizi pēc reizes, un zaķis beidzot apvēlās medniekam pie pašām kājām.

Visi saskrēja Ainjm apkārt, kaut ko runāja, kliedza, jautāja un sprieda, bet Ainis domāja vienu vienīgu domu:

«Trāpīju gan! . .. Trāpīju gan! . .. Trāpīju gan! .. .»

Viņš jutās kā apreibis, nekā nedzirdēja un nesaprata. Beidzot viņa ausīs iegriezās Grāpīša dzēlīgā balss:

—    Bet kāpēc viņš skrēja ar mednieku badīties? Savu mūžu tādus jokus nebiju redzējis!

—    Pirmais šāviens būs trāpījis galvā, — mežzinis prātoja. — Ja zaķim izšauj acis vai vismaz paralizē redzes nervus, tas aklumā joņo no vienas puses uz otru, kā jēgu zaudējis. Tā būs gadījies arī šoreiz.

—    To mēs tūdaliņ izpētīsim, — Grāpītis sacīja un noliecies lūkoja saķert zaķi aiz ausīm. Taču ausis nekur nebija redzamas. Grāpītis satvēra medījumu aiz pakaļkājām un pacēla augstu gaisā, lai apskatītu tam galvu.

Bet galvas nebija.

Grāpītim izbrīnā iepletās acis:

—    Va' tu re! Nošķērējis kā ar nazi! Kur tādu liks?

Grāpītis turēja pacelto medījumu visiem priekšā, un nu ari Ainis ar šausmām ieraudzīja, ka nošāvis zaķim visu galvu.

Izskanēja piezīmes:

—     Bijis pašā stobra galā …

—           Jā… Šāviens trāpījis lodeniski un norāvis zaķim galvu kā ar granātu …

—           Labi, ka galvu. Ja būtu trāpījis viduci, paliktu, kā saka, tikai ragi un nagi. Met vai suņiem par barību.

Visu to Ainis sadzirdēja kā no tālienes. Pamazām viņš tomēr nomierinājās un spītīgi sevī ar pēlējiem strīdējās:

«Vienalga, lai arī nošāvu galvu. Tomēr trāpīju.»

Bet mežzinis Silabebris bija apskatījis medījumu no visām pusēm un sacīja:

—           Redzat? Citur — nevienas skrots. Tātad arī pirmais trāpījums bijis galvā, un zaķis drāzies uz priekšu akls, taisīdams dīvainas cilpas un lēcienus. — Pagriezies pret Aini, mežzinis piebilda: — Tik tuvu nekad nevajag šaut, Launag. Izņemot briesmu gadījumus, kad zvērs uzbrūk.

—           Šoreiz jau uzbruka! — Grāpītis mēļoja, nomezdams zaķi zemē. — Apdraudēja medniekam bikses!

Ainis neatbildēja. Lai jau muld! Viņš pats jutās apmierināts: pirmais zaķis tomēr bija rokā, kaut arī bez galvas.

liela balva

Tai rudenī Ainis medīja pa laukiem katru brīvo dienu un nošāva pavisam septiņus zaķus. Kad uzkrita sniegs un sākās meža medības ar dzinējiem, jau otrajā mastā Ainim uznāca lapsa un krita ar vienu šāvienu. No otra stobra viņš tai pašā mastā nošāva zaķi.

—           Ir gan tam Launagam laime, — teica Garais Pičs, kurš gāja dzinējos. — Cik zvēru es uzceļu, tik viņš nošauj! Malacis!

—           Mana skola, — lepni atsaucās Grāpītis, dižodamies ar savu jauno bisi, ko bija saņēmis no kolhoza

valdes kā prēmiju par labu darbu. Šo balvu, Silabebra paklusām ieteiktu un paša priekšsēdētāja Bargā svinīgi pasniegtu, Grāpītis nēsāja ar lielāku cēlumu nekā dažs ordeni.

—    Mēs jau aizpērn abi kopā vilkus šāvām, — viņš piebilda.

Un tūdaļ sākās stāsti par Klibo vilku.

Dažs savām acīm to bija redzējis, citam nupat atkal aiznests suns vai jērs. Cits apgalvoja, ka Klibais vilks vairs nesirojot viens, bet vadot jau paprāvu baru un arī šovasar tam kaut kur Dzedrupes augšgalā bijis midzenis.

—    Ja šoziem jūs to rīmu nedabūjat rokā, tad gan neesat nekādi mednieki, — priekšsēdētājs Bargais sacīja.

Izstaigašanas pa svaigu gaisu arī viņam bija iepatikusies, un dažu labu sestdienas vakaru Bargais zvanīja mežzinim, lai rītdien ņemot šo līdzi medībās.

—    Tik daudz stobru, bet vienu vilku nevarat nošaut, — viņš šķendējās, pīpēdams un spļaudams sniegā.

—    Izsludini prēmiju, — Garais Pičs smaidot teica.

—    Valsts jau jums maksā prēmijas.

—    Valsts gan, bet kur paliek kolhozs? Vai tas sugas kumeļš, kuru pērn jums norēja, nemaksāja milzu naudu? Cik teļu, cik jēru vilki jums nav aizstiepuši, bet tev nieka prēmijas žēl! — Pičs iekaisa.

Iestājās klusums, un varēja just, ka klausītāji šai strīdā visi ir Piča pusē.

—    Cik tad tu gribi? — Bargais strupi jautāja. — Pieci simti? Tūkstošus?

—    Ne jau es gribu. Prēmējiet tos, kas nošaus. Tad bus ieinteresētība un kaut kāda jēga … — Pičs neatlaidās. — Citādi no vilkiem vaļā netiks,

— Labi, liksim to jautājumu uz dienas kārtības. Ja valde būs ar mieru, izsludināsim prēmijas, — Bargais apsolīja.

Un viņš patiešām turēja vārdu: jau nākamajā sēdē vilku briesmas bija «uzliktas uz dienas kārtības». Kolhoza valde atzina prēmēšanu par lietderīgu, griezās ar ierosinājumu pie kaimiņiem, un drīz tika izziņots, ka mednieki par katru Dzedru novadā iznīcināto vilku bez parastās valsts prēmijas saņemšot vēl īpašu naudas balvu no kolhoziem.

Vai nu izsludinātās balvas dēļ, vai tāpat vien tā sagadījās, bet tai ziemā Dzedru mednieki un mežsargi patiešām kļuva rosīgāki, naigāk dzina vilku pēdas un vairākkārt tos ielenca. Jaunā mežziņa prasmīgajā vadībā ielenktos vilkus aplika ar karodziņiem, tomēr nošāva tikai dažus jaunos. Klibais barvedis kā ņirgādamies ikreiz droši izlīda pa karodziņu auklas apakšu, aizvezdams sev līdzi arī pārējos.

Tad priekšsēdētājs Bargais galīgi noskaitās un izsludināja par šā viltīgā plēsoņas ādu vēl īpašu prēmiju: motociklu.

Taču nekas nelīdzēja.

Klibais vilks nebija pievilināms ne ar sivēnu kvieci- nāšanu, ne ar zirga maitu. Toties viņš pats apciemoja daža laba mednieka sētu un nesodīts aiznesa labāko medību suni, ja tas kaut uz brīdi tika izlaists paskrie- ties pa nakts tumsu pagalmā.

Līdz pavasarim iezīmīgās Klibā vilka pēdas (it kā dubults ķetnu nospiedums) tika manītas gan vienā, gan otrā novada galā, taču nevienam ar bisi bruņotam drosminiekam nelaimējās viņu sastapt, bet pārējie ļautiņi no šādas izdevības labprāt vairījās. Par Klibo vilku klīda tik daudz baigu nostāstu, kuros patiesība jaucās ar dīvainu izdomu, ka ļaudis patiešām jutās iebiedēti, un nonāca tik tālu, ka pat dienas laikā cilvēki baidījās vienatnē iet pa ceļu, bet naktīs nekur nedzirdēja suņus rejam, jo tie visi bija ieslēgti kūtīs vai istabās. Priekšnamā arvien bija pa rokai drošs sitamais, un pat dūšīgi vīri vakaros negāja aiz pakšķa bez milnas rokā.

Visu novadu bija pārņēmušas īstas vilku briesmas.

Mežzinis rakstīja ziņojumu pēc ziņojuma, aprādot, ka šo plēsoņu skaits pēdējos gados republikas mežos esot nevis mazinājies, bet gan pieaudzis, un ieteica mednieku biedrībai rīkot piegaudotāju kursus, jo bez labas piegaudošanas mākas neesot iespējama sekmīga midzeņa meklēšana, bet īsta vilku apkarošana savukart neesot domājama bez plaši izvērstas midzeņu uzmeklēšanas un jauno vilcēnu iznīcināšanas.

Un izrādījās, ka signāli par vilku briesmām nāk ne tikai no Dzedriem. Līdzīga aina bija vērojama arī daudzos citos republikas novados. Tāpēc mežziņa Silabebra ieteiktie piegaudotāju kursi, kas daža ausij skanēja ka dīvains joks, jau pavasarī patiešām tika noorganizēti, un no Dzedru mežsaimniecības uz tiem aizbrauca^ Garais Pičs, veiklākais pēdu dzinējs un labākais šavejs visā novadā.

laivā pa dzedrupi

Sen bija sācies vasaras brīvlaiks. Siena pļauja jau gāja uz beigām, kad Launagu Ainis kādā sestdienas vakarā uzšķīra savu mednieka piezīmju burtnīcu un ierakstīja:

«9. jūlijs. Rīt kopā ar Garo Piču brauksim laivā uz Dzedrupes augšgalu. Meklēsim purvos Klibā vilka midzeni. Domā, ka tas esot kaut kur aiz Aklā ezera, no kura Dzedrupe iztek.»

Miglains un silts atausa svētdienas rīts.

Tikko svīda gaisma, kad no Launagu mājiņas iznāca abi sirotāji un devās uz upi. Silti saģērbušies, gariem gumijas zābakiem kājās tie soļoja gausi, lai bez laika nesasvistu. Abiem smagas mugursomas un pilnas rokas visādu rīku un piederumu. Ainis nes bises, makšķeru kātus, telti un spaini. Garajam Pičam aiz jostas cirvis, plecā — piekabināmais laivas motors, pie rokas pilna benzīna kanna.

Nokalnē aiz ciema apstājās atvilkt elpu.

—    Līdz Meža atvariem degvielas pietiks, — Garais Pičs sacīja, aizdedzinādams cigareti. — Tālāk tik un tā jākuģo bez trokšņa.

—        Stumsimies augšā ar dalbi, bet dziļumus pāriesim airos, — Ainis lietpratīgi piezīmēja. Un pēkšņi satrūcies iejautājās:

—    Tārpus ieliki?

—     Ir. Somā.

Ainis nolika nesamo sausā vietā zem vītola, paskatījās uz laivu un . . . pārsteigumā satvēra Pica elkoni,

—    Skaties! — viņš nočukstēja.

Pičs pašlaik uzmanīgi laida zemē no pleca motoru. Pagriezis galvu, ielūkojās miglā uz upes, kur neskaidri iezīmējās laivas siluets.

Laivā kāds sēdēja.

—           Laikam makšķernieks, — Pičs norūca. Pagājis tuvāk, uzsauca: — Labrīt, jaunskungs, kāp nu malā, mums jābrauc.

—           Labrīt, labrīt, kāp tikai iekšā. Brauksim, — tāda kā dzirdēta balss atsaucās.

—    Ko? Grāpītis?

—           Tas pats jau ir, — cilvēks laivā piecēlās stāvus. — Dod tās paunas, Garais, es saņemšu.

—           Kā tad tu te gadījies? Ālantus makšķerē? — Garais Pičs vaicāja, sniegdams Grāpītim motoru.

—           Uh, cik smags! — Grāpītis nostenējās, nolika motoru laivas galā un tikai tad atbildēja: — Kāpēc tad ālantus? Braukšu jums līdzi. Veselu nedēļu strīdējos, kamēr pierādīju biedram Bargajam, ka man uz Klibo vilku priekšroka: es taču pirmais viņu ieskrambāju!

Garais Pičs saviebās:

—           Par priekšroku tagad nav runa. Mēs meklēsim midzeni, un tu tikai traucēsi mums visu mūziku.

—           Es traucēšu? — Grāpītis apvainojās. — Tev vēl slapjš bija aiz ausīm, kad es jau seskiem lamatas liku …

—           Seskiem — tā ir pavisam cita padarīšana. Mēs augām dienām klīdīsim pa purva džungļiem… Vai tu varēsi turēt līdzi?

—           Par to neraizējies. Dod tikai žeikstes un rāpies laivā. Vai tu domā, ka nu jau esi par visiem varenāks, to piegaudošanas skolu izgājis? Man ir likumīgs atvaļinājums no paša priekšsēdētāja, un tā ir kolhoza laiva, es varu braukt ar pilnām tiesībām. Un, ja jau tu citādi neesi ar mieru, norunāsim tā: jūs abi varēsiet ložņāt izlūkos pa purvu, bet es palikšu nometnē pie ezera,

zvejošu zivis un vārīšu zupu. Būs ko nostrēbties, kad pārnāksiet vēlu vakarā ar tukšiem vēderiem.

Pret šādu Grāpīša priekšlikumu Garais Pičs nekā nevarēja iebilst. Nebūs slikti, ja nometnē vienmēr atradīsies gādīga roka, kas aiztaupīs rūpes par ēdienu un ^ sausu gu]as vietu. Atliks vairāk laika tiešā uzdevuma

veikšanai.

—     Labi, — Pičs norūca", piekabinādams motoru laivas pakaļgalā. — No tevis jau nevar atkauties. — Viņš nikni parāva startera auklu. Motors nosprauslājās un apklusa. Uzlīdams auklu jaunam rāvienam, Pičs turpināja: — Tikai ar vienu norunu — bez manas atvēlēs tu nestaigāsi no nometnes ne soli. Šoreiz pekstiņus pie malas. Nopietna lieta.

Un Pičs atkal rāva auklu.

—     Par to tu nebēdā, — Grāpītis pasmīnēja. — Disciplīnu mēs saprotam. Medībās tikpat kā uz kara lauka: ja viens iecelts par virsnieku, tad visi apakšnieki tam klausa bez ierunām. Tu, Launag, saspļauj saujās un sēdies uz airiem. Tas rūcējs jau neies. Dzirdi, kā atkal sprauslā!

Motors beidzot ietarkšķējās un uzsāka savu vienmuļo dziesmu. Pičs palika pie stūres un iegrieza laivu upes l vidū. Ainis izkārtoja mantas un sāka atritināt velci, lai

jau pa ceļam piemānītu kādu rijīgāku līdaku, bet Grāpītis atzvēlās laivas priekšgalā un mēļoja tālāk:

—    Redzēs, redzēs, kurš no mums to motocikletu dabūs.

—    Kādu motocikletu? — Garais Pičs, pārkliegdams motora rūkoņu, jautāja.

—    Nu, to pašu, izsludināto, — par Klibā vilka ādu.

—    Ak to … Blēņas … — Pičs noņurdēja.

—    Nu, nu, neizliecies, Garais! Vai tad es nezinu, ka tu sen par tādu sapņo, lai varētu vakaros Madaru vizināt. Uz slēpēm tu viņai netiec līdzi, un ziemas laikā jau arī neiznāk nekāda tīksmība, tāpēc tik traki esi iededzies uz tiem motoriem. Bet nekas tev neķersies! Kaisi vien savas cerības vējā. To Klibo razbainieku nošaušu es pats.

—    Tu?

—    Jā, jā, biedri mīļais, man ar viņu veci rēķini. Pēc visiem likumiem. Kurš to zvēru pirmais sašāva? — Es. Kuram viņš apēda dresēto suni, kolhoza klēts visuzticamāko sargu? — Man. Kas tas bija par sunīti! Profesors! Nosēdini viņu uz pakaļkājām, uzmauc cepuri galvā un pasaki: nu, Duksīt, izrādi mums teijāteri! Parādi, kā dzērājs no kroga nāk! Šis paceļas uz pakaļkājām, pašķiebj galvu, lai cepure noslīd uz vienas auss, iet streipuļodams galdam apkārt un laiž vaļā tik liebīgu gaudienu, ka ausis krīt ciet. Bet vienreiz te bija uzklīdis no rajona tāds neizdibināms priekšnieks pie sējas darbu jaukšanas, caurām dienām dauzīja dūri uz galda un smalkā veidā lamājās. Bargais paklusām plēš vai matus no galvas nost, nezinādams, kā lai tiek no tās nelaimes vaļā, kamēr sēkla vēl nav galīgi dubļos sagāzta, bet nekā nevar izgudrot. Un ko jūs domājat? Mans Duksis izglāba! Vakaros, palaidnis, kantorī vien kver- nēja, Bargais bija šo ar tējas desu iebarojis, lai pigorus rāda. Un vienreiz, kad ciemiņš atkal laidis pilnā balsī savu smalko vārdu reģistru, Duksis uzlecot šim pretī uz krēsla un sākot riet: vau, vau, vau! Svešais noskaities, ka šo ar suņiem rīdot, un tai pašā naktī aizbraucis. Bet manam Dūksim no tās reizes jauns koncerta gabals: sak, parādi, sunīt, bļauri! Šis tūlīt uz krēsla augšā, ar ķepām uz galda, atņirdz zobus un laiž vaļā rējienu: vau, vau, vau!

Garais Pičs cieši nolūkojās Grāpītī un gluži nevainīgu ģīmi vaicāja:

—    Un lik gudru suni tu ļāvi vilkam apēst?

Vaicājums Grāpīti pārsteidza. Piemiedzis kreiso aci,

it kā nupat ņemtu Garo uz grauda, viņš brīdi klusēja. Nevarēja saprast, vai Pičs runā nopietni vai grasās kādā pavisam smalkā un neizprotamā vīzē piezobot. Neticis pie skaidrības, Grāpītis noņurdēja:

—    Ļāvi. .. Viņš man nekādu atļaušanu neprasīja … Aizstiepa bez atļaujas.

—     Patiešām? — Pičs itin sirsnīgi brīnījās. — Skat, cik nepieklājīgs zvērs! Slikti audzināts. Gluži kā tie huligāni, kas līdz lielām bārdām bez pēriena un soda tiek lutināti, tāpēc tumšākos vakaros velk pašiem audzinātājiem mēteļus no muguras nost. Un pilnīgi bez atļaujas! Bet pa purnu tādam sist nedrīkst, lai die's pas'!

Teikdams šo dīvaino un gadījumam pavisam nepiedienīgo līdzību, Garais Pičs pamazām pietvīka dusmās gluži sarkans un beigās uzsauca:

—    Kur tad tev bija jaunā prēmijas bise? Svētbildes vietā pie sienas pakāri? Pīpes vietā zobos turēji? 2ēl bija vilkam ādu saskrolēt?

—     Saskrotēt… Ko tu pa tumsu saskrotēsi? Bija jau ap pusnakti, kad izdzirdu kaukšanu. Uztrūcies no miega, ieklausos: jā, vilks stiepj suni projām. Paķēru rūceni no vadža, iegrūdu patronas stobros un tāpat bez biksēm izskrēju pagalmā. Klausos — kauc jau uz lauka. Izbliezu uz to pusi vienreiz, otrreiz… Nekā! Kauc, nabadziņš, arvien tālāk uz meža pusi…

—    Vajadzēja skriet pakaļ!

—    Skriet pakaļ! … Man jau nav kaķa acis.

—    Skriet uz kaucienu! Ausis tev ir? Nekādas kaķa acis tādā reizē nav vajadzīgas: tu taču dzirdi, uz kuru pusi jāskrien! Un, ja suns kauc, tad vēl nav nāvīgi sakosts, tad tikai jājož pakaļ, kamēr vilks sabīstas un nomet savu upuri zemē, bet pats mūk projām. Cik tādu gadījumu nav dzirdēts!

—    Klibais gan nav no bailīgajiem . ..

—    Visi laupītāji, zagļi un dauzoņas patiesībā ir bailīgi. Vajag tikai ar drošu dūšu stāties tiem pretī.

Šādai domai piekrita arī Launagu Ainis.

—     Jā, — viņš sacīja, — no tādiem tikai nedrīkst nobīties. Kad es vēl gāju piektajā klasē, viens kauslis no desmitās visiem mazuļiem slidotavā degunus dauzīja. Un, ja kāds mēģināja sūdzēties, dabūja vēl vairāk. Bet reiz mazie bija sadūšojušies un likušies kādi septiņi šim pretī. Par visiem resgali pieveikuši. Tad gan pēruši, kamēr sācis lūgties. No tās reizes bija miers…

Ainis, protams, nestāstīja, ka pats bijis varonīgā septītnieka organizētājs un vadonis. Vai nu ar tādiem palaidņu darbiem lielīsies! . ..

Klausīdamies Piča un Grāpīša gudrajās runās, viņš domāja par gaidāmo Klibā vilka pievilināšanu un klusībā sapņoja pats dabūt neganto zvēru uz grauda … Viņš nu gan nenošautu garām! Pavisam mierīgi notēmētu, paņemtu gabaliņu priekšā, ja gadītos šaut skrejošam, un — blaukš!

Arī Grāpītis domāja par to pašu. Lai jau tas Pičs skrien un gaudo, lai meklē midzeni! Viņš, Grāpītis, rīkosies itin rāmi un gudri: kamēr jaunie abi drasēs pa purviem, viņš, kā jau par putras virēju norīkots, izliks Klibajam lamatas turpat nometnes tuvumā. Un rokā būs! Kurš tad nezina, ka vilki allaž mēdz ložņāt gar tādām vietām, kur apmeties cilvēks?

Gluži kā abu slepenās domas uzminējis, Pičs teica:

—     Nav svarīgi, kurš saņems to prēmiju. Galvenais iztīrīt mežu, tikt vaļā no plēsoņas, citādi stirnām un zaķiem vairs nav nekāda glābiņa. Man nav žēl, ja jums tur ciemā šad un tad vilks aizstiepj kādu jēru vai šuneli. Paši esat vainīgi, ka nevīžojat nosargāt. Man žēl to stirnu un zaķu. Tos taču neviens nesargā!

—    Abā, — Grāpītis pavīpsnāja. — Labi, ka tu sāc attīstīt paškritiku.

—    Es? — Pičs izbrīnījās.

—_Nu jā, tu. Kuram gan citam tie meža kustoņi jāsarga ja ne tev? Tu taču esi mežsargs!

Un Grāpītis ar īpašu uzsvaru atkārtoja:

—    Mežsargs. Meža sargs. Visu koku, putnu, zvēru un citu meža jaukumu glabātājs un vairotājs!

—     Nemuldi! — Pičs aizvainots norūca. — Ko viens mežsargs var savairot?

—    Var gan. Tu pats tikko mums atzinies, ka savus pienākumus esi pildījis slikti, savus zaķus un stirnas

no vilka zobiem neesi pasargājis… Bet Madara vēl slavē tevi pa sapulcēm, stāsta, ka esot kārtīgs meža kopējs …

Šai brīdī Pičs pēkšņi izslēdza motoru, un tā pēdējais rūciens pārtrauca Grāpīša daijrunu. Laiva, no spiediena atbrīvojusies, viegli ieplaka ar priekšgalu pašas saceltajā vilnī un slīdēja uz priekšu, pamazām zaudēdama ātrumu. Pēc apnicīgās motora dārdoņas klusums, kas tagad bija iestājies, sākumā likās dīvains. Varēja sadzirdēt ūdens čalu gar laivas sāniem, meža šalkoņu upes krastos, sīļa kliedzienus melnalkšņu pudura 1 virs atvara …

—    Tālāk ar tehniku neies, — Pičs sacīja un saslēja motoram asti gaisā. — Te visi atvari piegāzti ar kokiem un sakārņiem, var noraut skrūvi…

Nosēdies airos, Pičs ar vienmērīgiem un spēcīgiem 1 * vēzieniem dzina laivu uz priekšu.

—    Tagad gan tu vari izlaist velci un aiz gara laika pievilināt kādu līdaku, — viņš sacīja Launagam. Un tādā pašā tonī, it kā sevī prātodams, turpināja:

—     Bet tu, Grāpīt, esi viens velna vecis! Visu tu zini, visās lietās esi gudrs pamācītājs, bet Klibajam vilkam pats pirmais aizšāvi garām. Ko tad nu visa tava gudrība līdz? Un no meža kopšanas tu sajēdz tikpat daudz,

cik pērnais dundurs no saules plankumiem, bet nāc man virsū ar kritiku un paškritiku! Vai tu maz zini, kur meklējama visa tā ļaunuma sakne, ka mūsu mežu saimniecība sāk nīkuļot? Rūpniekos, mīļais Grāpīt, meža rūpniekos! Kamēr galvenā teikšana par mežu saimniecību nebūs dota pašiem meža kopējiem, bet paliks rūpnieku rokās, tikmēr nekāds labais gals nav paredzams. Tur tas suns aprakts. Bet tu man paškritiku bāz degunā . .. Labāk jau nedzesē muti, bet liecies turpat laivas galā uz auss un nosnaudies pa vēsumu, kamēr odi nekož. Pie ezera tev nekāda izgulēšanās vairs neiznāks, kad sāksim midzeņus meklēt un Klibajam pēdas dzīt.

Grāpītis tikai ūsas paslēja tai vietā, kur Pičs pieminēja pērno dunduru. Citādi viņš visu tā garo runu noklausījās diezgan rāmi, bet, tiklīdz Pičs sāka laipot ap miegu un odiem, tūdaļ pārtrauca:

—    Tu man zobus nevārdo. Ja esi sācis runāt par lietu, tad negriez ilksis krūmos. Kāpēc tad jūs, mežkopji, neceļat brēku, ja ar tiem mežrūpniekiem jums neiet tā, kā vajag?

—    Ceļam jau, ceļam. Bet viņi paši mums lielie priekšnieki. Tad, brālīt, tā brēkšana nemaz nav tik viegla . .. Ej tu pierādi gudram, ka viņš rīkojas nepareizi! Tādas tās lietas.

—    Mm, jā … Tad nu gan. Tad es saprotu.

—     Un mežā tikpat kā dārzā: rozes retināt pratīs tikai tas, kas tās audzē, nevis tas, kurš griež un krauj vēsumā, lai vestu uz tirgu. Rūpniekiem jāpilda izciršanas plāns — tā visa viņu rūpe. Par to, vai būs ko cirst pēc gadiem, — par to viņiem sirds nesāp. Tā nav viņu darīšana. Bet galvenie noteicēji par tiem pašiem ciršanas plāniem tomēr ir viņi! Tiec nu galā ar tādu reizes rēķinu …

Garais Pičs tik sirdīgi pievilka airus, ka labais uz mirkli izlēca no duļļiem, bet tūdaļ atkal ieslīdēja savā pienācīgajā vietā un tikai žēli nočīkstējās.

Redzot Piča patiesos sirdēstus, arī Grāpītim atvilga sirds un viņš jau gluži miermīlīgi sacīja:

—    Netrako! Salauzīsi airus. Še, labāk uzpīpē! Kupls dūms, kā saka, remdē dusmas un asina prātu.

— Dod ar' vienu zārka naglu! — Pičs atsaucās, uz brīdi palaizdams airus.

Un dedzīgie strīdnieki apklusa, iegremdēdamies dziļos dūmos un pārdomās, klusēja arī Ainis, vērodams sastiepto velces auklu, kuras galā spēlējās spožais vizulis, tikai mežs abos upes krastos nerimtīgi šalca savu valdzinošo dziesmu.

aklais ezers

Uz kartes viss Dzedru novads izskatās kā milzīga, zaļa jūra. Tie ir plašie Zemgales meži, kas stiepjas no Daugavas līdz pašām Lietuvas robežām. Zilsvītrainie plankumi šās zaļās jūras klaidā nav nekādas salas: tie ir nepārejamie Dzedrupes augšgala purvi, kuros iemaldās tikai rets medņu mednieks agrā pavasarī, laipodams pāri dūksnājiem un akačiem pa zvēru takām, jo cilvēku iemītu ceļu te tikpat kā nav. Un tai vietā, kur Dzedrupes zilais dzīpariņš sāk savu līkloču tecējumu uz Lielupes pusi, pašā zaļās mežu jūras vidū redzams mazs, mazs, zils ielāpiņš. Tas ir Aklais ezers. Uz kartes tas izskatās kā dzidra debesu zilgmes lāse, kas nejauši jiopilējusi uz zaļa paklāja, bet dabā tas ir ap kilometru plats un pāris kilometru garš melnu un baigu ūdeņu klajums, kurā visapkārt spoguļojas sveķainas un līkzarainas purvsila priedes. Ezera augšgalā, cauri nepieejamiem akačiem nākdams, ietek Tumšais strauts. Ezera lejasgalā iztek Dzedrupe, aizlīkumodama cauri tīreļiem un meža pļavām, celmainām cirsmām un biezām jaunaudzēm, no kurām tikai pēdējās mežsargu paaudzes laikā aizpludināti lejup miljoni un atkal miljoni koku. Un tikai vientuļās sēklinieces, kas slien savus zaļos kroņus augstu gaisos virs nebeidzamās jaun- mežu jūras, liecina, cik vareni milži te auguši.

Aklais ezers …

Par Aklo tas iesaukts tumšo un rāvaino ūdeņu dēļ. Ja Aklā ezera ūdeni pasmeļ glāzē, tas ir gan brūns kā visstiprākā Ķīnas tēja, tomēr nav gluži melns. Turpretim pats ezers izskatās, kā darvas pieliets. Jau pāris pēdu no laivas vairs nav saskatāms grimstam pat

visspožākais vizulis. Labi vēl, ka līdakas to redz. Tām laikam žirbākas acis …

Par Aklo ezers iesaukts arī sava bezdibenīgā dziļuma dēļ. Bet dziļa nav vis tīrā ūdens tiesa. Tā nekur nepārsniedz trīs četrus metrus. Apbrīnojami dziļa ir šķidro duņu dzelme zem tumšajiem ūdeņiem. Jau tēv- tēvu laikos muižas kalpi pēc barona pavēles meklējuši ezera cieto dibenu. Sasējuši vienu otrai galā trīs slaidas kārtis, kopā ap simt pēdu. Visa garā žeikste sagājusi iekšā kā iejavā, bet cietāka grunts neesot aizsniegta. Un jāsaka, ka šo sirmgalvju stāstu vairākkārt ir mēģinājuši pārbaudīt arī zinātkārie un neticīgie Dzedru- ciema makšķernieki, bet līdz cietam dibenam neesot tikuši arī viņi un sprauduši vien savas līdaku ūdu žeik- stes tai pašā dūņu putrā, kaut gan stiprāka zivs tās bieži vien izraujot un aizstiepjot pavisam uz otru ezera galu, tāpēc žeikstes patiešām jāiesprauž stingri. Varētu jau likt no krasta, bet lielākas zivis tur neķeras. Tās visas dzīvo pie Tumšā strauta ietekas, gar līgano lēsas malu, un tur ūdas var izlikt tikai no laivas. Ir jau mēģināts arī ar peldošām, bet izrādījies, ka dūņās viscaur guļot briesmīgi ķērāji — zarainas siekstas un sakārņi. To pašu ķērāju dēļ neiznāk arī lāga spiningošana, tāpēc galvenais zvejas rīks te ir rokas makšķere un uz kāsīša uztīta ūda. Daži negaušas, kam skaistais makšķerēšanas sports liekas veltīga laika tērēšana, mēģinājuši izkāst ezeru ar tīkliem, lai uz rāviena apgādātu

Dzedru tirdziņu ar svaigiem līņiem un piesālītu zivju toverus visai ziemai, bet arī tie gudrinieki palikuši tukšā: visi tīkli saplēsti neizsmeļamos sakārņos un siekstās.

Tālab Aklais ezers izsenis pazīstams visu novada makšķernieku aprindās. Leģendārs ar saviem lomiem, tas tomēr tik grūti aizsniedzams, ka tikai rets šā sporta entuziasts pēc ilgu gadu pošanās beidzot kādas laimī gas sagadīšanās dēj pie tā nokļūst un pārved atmiņu stāstus visam mūžam.

Lidojot pāri šim apvidum lidmašīnā, ezera augšgalā aiz tumšo akaču rindas, kas patiesībā ir nelieli, aizaugoši ezeriņi, redzams iegarens sūneklis, reizes piecas lielāks par Aklo ezeru. Kā brūna vāts tas ieēdies zaļajā mežu miesā. Jau visapkārt šai vātij mežs kā panīcis, tuvāk paskrējušās priedeles kroplas un sīkas, bet pašā purva klajā neaug neviens kociņš. Tikai melnas akaču acis šur tur baigi spīgo blāvi brūnganajā sūnas paklājā, saskatāmas pat no lidmašīnas.

Tas ir Rubeņu purvs.

Īstenībā tas ir gadu tūkstošos aizaudzis ezers, pārvērties par nepārejamu sūnekli. Vai, pareizāk sakot, Aklais ezers ir šā ilgos mūžos aizaugušā milzu ezera atlikušais astes gals. Tāpēc Dzedros dzird tik daudz teiku par sirmajām laivas garuma līdakām, kas reiz pa desmit gadiem ieklīstot pa Tumšo strautu no dziļajiem purva akačiem Aklajā ezerā un uzķeroties tikai Jāņu naktī uz pašu kaltām ūdām — kā Kleinajam Ķūlim, kad sieva tam kukuļa vietā maizes kulē ielikusi tik tikko paceļamu akmeni, bet šis tomēr stiepis maisu vaiga sviedros pāri visiem purviem līdz ezeram. Tāpēc arī noķēris milzīgo līdaku, tā iegūdams spožu savas sportiskās pacietības un neatlaidības vainagojumu.

Šiem stāstiem tomēr piemīt zināma daļa patiesības, jo Aklajā ezerā zivis neslāpst pat visbargākajās ziemās. Sala laikā zivis aizejot pa Tumšo strautu akačos un zem lēsas, kur dzelme vietām daudz dziļāka nekā Aklajā ezerā. Tāpēc visas prāvākās zivis ari kožoties galvenokārt gar lēsas malu un pie Tumšā strauta ieie- kas. Bet Dzedrupes iztekā jāmakšķerē raudiņas, ko likt uz ūdām. Protams, tad, ja kādā īpaši caurumotā kannā nav atnestas līdzi no vecā dzirnavu dīķa karūsiņos, kuras visi lietpratēji atzīst par izturīgāko ēsmu līdaku makšķerei.

Bet par Rubeņu -purvu šis sūneklis iesaukts bagātīgā riesta dēj. Pavasaros tur dzird arī skanīgos dzērvju un zosu kliedzienus, var saklausīt sloku horkšķēšanu vakaros un rīta ausmā, bet visu to apslāpē un pārskan saldkairā rubeņu mīlas dziesma, kas rītos un vakaros sadzirdama kilometriem tālu. Simtiem gaiļu rubina šai dīvainajā riestā nepieejamā purva vidū. Ne viltīgā lapsa, ne asinskārais jenots, nemaz nerunājot par mednieku, netiek šai riestā rubeņiem klāt, un tie te savairojušies tik lielā skaitā, ka pēc saules lēkta, kad iestājas vanagu laiks, paceļas no riesta kā melns mākonis un sabirst kroplajos purvmalas bērziņos, gluži kā krauķu bari sējas laikā.

Karstākie Dzedru mednieki siltākos pavasaros pūlējušies pielīst pasakainajam riestam ar slēpēm, bet nevienam tas nav izdevies. Visi tamlīdzīgi mēģinājumi beigušies nesekmīgi un gandrīz vienmēr ar aukstu peldi.

Bet simt balsīs rubinātā šo brīnum skaisto putnu dziesma joprojām pavasaros skan pāri purvsila priedēm, apliecinādama saules atgriešanos un dzīvības nebeidzamo atjaunotni…

Arī tā ir meža dziesma.

Garais Pičs gaudo

Jau veselu nedēļu vilku mednieki dzīvoja teltī pie Aklā ezera, makšķerēja līdakas un strēba zivju zupu, jo Grāpītis jau pirmajā dienā pateica, ka nekādas kūkas un karbonādes viņš te negudrošot. Varot cept līņus uz iesma. Ainis tā arī darīja, bet viņam trūka pieredzns, un cepetis izsūta jēls, kaut gan bija apgruzdis melns kā ogle. Ainis tomēr varonīgi to apēda, tikai otrā rītā gan pārāk bieži skraidīja uz krūmiem, jo bija dabūjis cauru vēderu.

— Tas no rāvainā purva ūdens, — viņš sirdījās un tai pašā dienā izraka glītu aciņu, kur pasmelt dzeramo ūdeni.

Bet Grāpītis tikai noskatījās uz Aiņa darinājumu ar

šķību aci un piesmēla spaini pusdienas virai turpat no Dzedrupes, sacīdams:

— Ūdens nav vainīgs. Vajadzēja uzkaisīt vairāk sāls uz tā cepeša …

Taču šādi sīkumi nespēja sabojāt mednieku labo ornu, un, ja Garais Pičs pēdējās dienās bija kļuvis nerunīgs un pīpēja vienā gabalā, tad tam par cēloni bija nevis meža dzīves neērtības, bet gan Klibā vilka viltība.

Jau pirmā rīta rasā Garais Pičs atrada viņa pēdas pie pašas telts. Ne vārda nebilzdams Grāpītim, kurš skaloja pie upītes tējas trumuli, Pičs uzmeta plecā bisi un aizgāja pa pēdām, nemodinājis arī Aini, kas vēl gulēja saldā kumeļa miegā, augu nakti izkarojies ar odiem.

Saule tikko zeltīja purva priežu pieplakušās cepures un līkumainos zaru plecus. Lejāk viss vēl bija ēnā. Platā sliede rasas pilnajos vaiva- rajos un zileņu mētrās tomēr bija skaidri saredzama, un Pičs ar pukstošu sirdi soļoja uz priekšu kā pa teku.

Vilks bija aizgājis atpēdās uz Tumšā strauta pusi, turēdamies gar ezera malu. Pēc pāris simtiem soļu rasā ievilktā sliede uzgāja uz krastmalas kūdrā iemītās makšķernieku taciņas un it kā pazuda. Piča rūdītais pēdu zinātāja skatiens tomēr drīz pamanīja plato ķetnu nospiedumus sausajā kūdras smeltē uz taciņas, un viņš nešaubīgi devās uz priekšu. Aizturētu elpu, mazliet pielicis, lai labāk saredzētu tikai šur tur samanāmos pēdu nospiedumus, Pičs klusiem, bet lieliem soļiem traucās arvien tālāk gar ezera malu.

Varbūt bija pagājušas divdesmit minūtes, varbūt pusstunda, — jau tuvu bija ezera augšgals ar Tumšā strauta ieteku, krasts kļuva arvien lēzenāks, priekšā jau parādījās pirmā dūksts, kurai pāri veda melnajās dūņās iegrimušas kāršu laipas, kad Pičs pēkšņi pamanīja, ka pēdu vairs nav. Pieskrējis dūkstij., viņš vērīgi skatījās un pētīja taciņu, laipas, visu miklo dūksts virsmu, kas bija uzrūgusi kā šokolādes java, bet vilka pēdu neredzēja.

Pagājis gabalu atpakaļ, Pičs noskaidroja, ka pēdas izbeidzas pie bieza sīku eglīšu pudura, aiz kura bija paliels, sens degums, pārklāts ar cietu sūnu. Te būtu samanāmas varbūt vienīgi aļņa pēdas, bet ikviens vieglāks dzīvnieks gāja degumam pāri kā pa grīdu, neatstājot nekādus nospiedumus.

Vilks te bija taisījis lēcienu pāri eglīšu puduram un aizgājis pa degumu.

Re, kāds gudrinieks!

Pičs pasmīnēja un lēnām soļoja gar deguma malu, kur sākās virši, apgāja degumam apkārt, bet izejas pēdu nekur neatrada. Tad viņam iešāvās prātā, ka vilks laikam gan, arī degumu atstājot, būs centies slēpt pēdas. Un Pičs devās vēlreiz degumam apkārt, šoreiz apstaigādams katru deguma malā augošo krūmu.

Kā tad! Tik viltīgs varēja būt patiešām tikai Klibais vilks! Deguma pretējā malā ar stiepienu pārlēcis ķeburainam kārklu ceram un aizļekojis uz Tumšā strauta pusi, atstādams rasotajos viršos tikko samanāmas zīmes.

Pie Tumšā strauta cilvēks nevar pieiet. Lēsa te līgojas un grimst zem kājām kā linu klājums mārkā. Pičs apstājās soļus trīsdesmit no melno ūdeņu svītras, taču skaidri varēja saredzēt dziļo sliedi purva zālē, kur vilks aizbridis līdz strautam un pārlēcis uz viņu krastu.

Izbridis uz takas, Pičs aizpīpēja un devās atpakaļ uz nometni.

—     Skaidra lieta, — viņš, tēju dzerdams, sacīja. — Midzenis ir viņpus Tumšā strauta. Šovakar celsimies laivā pāri un sāksim meklēt.

—    Vēl noslīksiet tajos akačos, — Grāpītis noņurdēja.

—     Raudzīsim nenoslīkt, — Pičs miermīlīgi pasmaidīja, triepdams sviestu uz maizes rikas. — Ainis nocirtīs pāris kārtiņu, ņemsim katrs vienu pār plecu un staigāsim droši. Līdzko sāc grimt, met kārti zem vēdera un rāpies uz cietzemi.

Ainis bija dusmīgs par Pica rīta gājienu bez viņa un nekā neatbildēja. Paēdis brokastis, tomēr ņēma tūlīt cirvi un devās uz biezokni, kur izmeklēja un nocirta divas slaidas, nokaltušas priedītes dakšu kāta resnumā, glīti nodarināja tām zarus un mizu, pēdīgi vēl nogludinādams zaru vietas ar savu aso mednieka nazi. Nu bija abiem vieglas, ap seši metri garas šautras vienmēr noliktas pa rokai, lai, ejot purvā, nekad neaizmirstu paķert līdzi.

Kopš tās dienas viņi abi gulēja garus dienvidus, bet vakaros pēc launaga laika un rītos ausmas svīdumā cēlās laivā pāri ezeram un klaiņāja pa purvu viņpus Tumšā strauta, meklēdami vilku midzeni.

Drīz viņi uzgāja sen iemītu zvēru teku no kādas brikšņiem aizaugušas purva rozas uz strautu, kur vilki nākuši ūdeni lakt. Nu vairs nebija šaubu, ka midzenis atrodas kaut kur tuvumā, un Pičs tai pašā vakarā īsi priekš saules rieta norīkoja Aini labā slēpnī — klausīties vilcēnu atsaukšanos un iezīmēt, no kuras puses tā atskanēs, bet pats aizlavījās pa teku uz rozas malu un sāka piegaudošanu.

Iezvēlies kuplā kārklu krūmā rozai pavēja pusē, lai vilki nesaostu cilvēka smaku, Ainis klausījās.

Viņš vēl nekad nebija dzirdējis vilku gaudošanu, tāpēc sēdēja slēpni pavisam klusi un gaidīja visu turpmāko ar lielu interesi.

Iroties pāri ezeram, Pičs bija teicis, ka vairums mūsu mednieku nepazīstot vilka dziesmu.

—   Vai tad vilks negaudo tāpat kā suns? — Ainis izbrīnījies atjautāja.

Pičs tikai pasmējās:

—    Nē, nē, puis. Pelēcim pavisam cits meldiņš. Labs zinātājs pat vilka vecumu un dzimumu nosaka pēc dziesmas.

Un Garais Pičs nolasīja Ainim veselu lekciju par vilku balsīm.

Vecais vilku tēviņš gaudojot basā, velkot gaudojienu ilgi, trīsinādams un pamazām celdams balsi arvien augstāk, bet nobeigumā atkal laižot uz leju. Vilkumāte gaudojot mazliet augstākā balsī, tādā kā baritonā vai pat tenorā, tāpat stiepjot gaudojienu garumā un žēlabaini trīsinot.

Vispār veco vilku gaudas esot briesmīgi žēlabainas, it kā tie negribot kādam rīkli kostu pušu, paši sev sirdi aiz žēlabām raudami laukā.

Toties pērnajiem vilkiem — jaunajiem balsis esot smalkākas. Tiem dziesma esot pavisam īsa, un gavidieņu tie lāgā nenobeidzot, bet apraujot pašos visaugstākajos toņos, itin kā iekaukdamies. Tā kaukšana esot kucēnlbas pazīme, palikusi jaunajiem vēl no bērnības, jo šā gada metuma vilcēni vēl nemaz nemākot vilciski gaudot, bet patiešām kaucot un smilkstot gluži kā kucēni.

Saule lēnām nogrima aiz meža, pārliedama purvam sārtu atblāzmu, kas pamazām vērtās arvien tumšāka, tad kļuva mēļa; zem kokiem un ceriem jau klājās zilganas mijkrēšļa ēnas.

Spārnus švīkstinot, uz ezera pusi pavisam zemu aizlaidās zibenīgi ātrais kriķis. Dziļi purvā savu vakara jundu nokliedza dzērves. Mazuļus saukdama, niedrēs pēkšķēja brūnkakle raudava. Patālāk tai piebalsoja parastā meža pīle, kurai pīlēni jau cēlās spārnos un bija daudz grūtāk ganāmi.

Pēkšņi visas vakara skaņas saplosīja dīvains, it kā no akaču dzelmes izlauzies gaudiens.

Ainis pat nevarēja noteikt, no kuras puses tas nāca.

Sākumā pakluss un piesmacis, gaudojiens pamazām raisījās arvien spalgāks un žēlabaināks, tad atkal lēnām iegrima kā dziļumā un aiztrūkdams norima.

Ainis satraukts klausījās. Viņš sasprindzināja visu uzmanību, lai saklausītu vilcēnu atsaukšanos rozā, kur vajadzēja atrasties midzenim.

Taču viss bija klusu. Tikai kāds putnelis bažīgi sauca:

— Cik bij? Cik bij?

Bet neviens viņam neatbildēja. Pat pīles ezerā ne- pēkšķēja vairs.

Pēc dažām minūtēm gaudojiens atkārtojās.

Šoreiz tas bija daudz skaļāks un drausmīgāks, it kā pats purva velns tur izraudātu pret zvaigznēm savas neremdināmās šaušalu slāpes.

Kad baigais zvēra raudiens norima, visā dabā atkal iestājas savads klusums. Nedziedaja neviens putns, Likās, pat vējš ir aizturējis elpu.

Ainim dauzījās sirds.

Vai tiešām cilvēks spēja izvilināt no savas balsenes šīs ne ar ko nesalīdzināmās šausmu skaņas, šo visplēsonīgākā zvēra kaucienu?

Pagāja minūtes desmit, piecpadsmit, varbūt arī vairāk, Zilajās nakts debesīs arvien spožāk spulgoja zvaigznes. Tikai rieta pamale vēl bija dzeltenīgi gaiša.

Un pēkšņi aiz ezera, lāgu lāgiem silā atbalsodamies, atskanēja trešais gaudojiens.

Tas bija vēl dīvaināks.

Ļauna prieka un ņirdzīga niknuma gaviles tur skanēja un tomēr reizē arī žēlabainas raudas, it kā mūžsens un laikos nolādēts ļaundaris sūdzētu uznākošai naktij savas melnās bēdas, atriebības alkās trīsēdams un nerimtīgas asinskāres tirdīts.

Pēc brīža no miglas iznira Piča garais stāvs.

—    Dzirdēji? — viņš pienācis klusi vaicāja.

Ainis izlīda no cera.

—     Ir gan tev rīkle! — viņš apbrīnā čukstēja.

—           Man? Vai tad es pa to brītiņu būtu aizskrējis viņpus ezera!

—    Tad tas patiešām bija vilks?

—            Vilks gan. Es tikai pirmo gaudojienu palaidu. Abi nākamie — īsts Klibā meldiņš. Tā tikai veci un īpaši rūdīti tēviņi gaudo. No rozas neviens neatsaucās?

—    Nē. Ne zīmes.

—           Tā jau domāju. Klibais ir viltīgāks par pašu nelabo! Vilcēni ir aizstiepti citur, un tagad Klibais jauc mums pēdas …

Piča paredzējums apstiprinājās. Nākamajās dienās abi mednieki sīki pārmeklēja rozu un atrada pamesto midzeni. Visapkārt mētājās apgrauzti kauli, asa smaka vēl cirta nāsīs, bet vilcēnu tur vairs nebija. Tikai plata sliede uz Tumšā strauta pusi liecināja, ka vilki aizgājuši pa savu sen iestaigāto teku, neiemīdami nekur jaunas pēdas.

slīkšņas

Garais Pičs k]uva jo dienas drūmāks, no gaismas līdz vēlai naktij klīda pa purvu, jauno midzeni meklēdams, un vakara krēslā viņa gaudojieni atskanēja gan viņpus ezera, gan slīkšņās aiz rozas, gan rubeņu riesta pusē. Pārnācis melnā tumsā, klusēdams strēba Grāpīša devīgi ielieto viru un nepriecājās pat par trīs kilogrami smago asari, kas bija uzkodies Aiņa ūdai.

Ainis, no palīga amata pagaidām atbrīvots, augām dienām makšķerēja gan no krasta, gan no laivas un katras dienas lomu nosvēra ar mazajiem atsperu svariņiem. Arī šoreiz viņš piekāra pie svaru āķa smago asari un ugunskura gaismā rādīja Pičam:

—    Redzi! Gandrīz pilni trīs kilogrami. Varbūt kādi desmit grami virs strīpas.

Bet Pičs pat nepaskatījās. Tikai vienaldzīgi pavaicāja:

—    Uz ko? Uz raudeli?

—    Nē! Upē uz sēres dabūju grunduļus!

—    A, — Pičs novilka un turpināja ar troksni strēbt zivju zupu, it kā pats tādus asarus jau vilcis dučiem.

Ainis jutās aizvainots. Pakāra svariņus uz priedes zara un klusēdams aizstiepa vēl dzīvo asari uz igvāti. Brīdi pastāvēja ezera krastā, raudzīdamies uz mēness staru sudraboto tiltu pāri melnajiem ūdeņiem, tad atgriezās pie ugunskura un nosēdās pavisam otrā pusē — tālāk no Piča.

Pičs bija diezgan sastrēbies un jau pīpēja. Taču šovakar viņa vaigs bija tāds kā apgarotāks. Viņš pat pasmējās par kādu Grāpīša joku un gluži nevietā sacīja:

—    Jauka nakts!

Grāpītis uzmanīgi viņā paskatījās, uz mirkli paslēja bārdu pret mēnesi, tad turpināja vien tālāk savu trauku mazgātāja darbu, tomēr pec brīža atkal pētoši pavērās uz Garā Piča pusi.

Ainis nemanīja pārmaiņu Piča garastāvoklī. Niekodamies viņš graizīja ar savu mednieka nazi kārkla nūjiņu, kas izskatījās kā noslēpumainām rakstu zīmēm rotāts sena zintnieka maģiskais zizlis. Ainis arvien vēl sevi sirdījās uz draugu, jo pirmiņ pat Grāpītis bija apliecinājis, ka tādu milzeni no asaru sugas redzot pirmo reizi mūžā, bet Pičs pat nepaskatās! …

Tai brīdī Pičs sāka svilpot jautru meldiņu, un Grāpītis nenocietās:

—           Kas tev šovakar lēcies, Garais? Es skatos un skatos: ģīmis tev spīd kā dzimšanas dienas pīrāgs!

—           Jauka nakts! — Pičs atkārtoja. — Rīt būs brīnišķīga rasa!

Tad pašķieba aci uz Aiņa pusi un piemetināja:

—           Tu, jaunekli, met to skrubīšanu pie malas un pārbaudi bisi! Rītvakar var iznākt šaušana.

Grāpītis iepleta bārdas biezokņos paslēpto muti.

—           Ko tu saki! Vai tiešām esi ticis Klibajam uz pēdām?

Ainim acumirklī viss rūgtums izkūpēja no sirds. Pičs vēl nebija paguvis atbildēt Grāpītim, kad arī viņš iesaucās:

—    Tu atradi jauno midzeni?

—    Apmēram.

—    Kurā vietā?

—    Aiz Rubeņu riesta.

Un Garais Pičs pastāstīja, ka atradis vilku sliedi, kas vedot taisni uz slīkšņām. Bet vai tad nu cilvēks netikšot tur pāri, kur zvērs ticis? Midzenis esot pavisam tuvu aiz akačiem. Vakarā tai pusē atsaukušies. Pavisam skaidri dzirdējis mazos smilkstam.

Pārrunas pie ugunskura turpinājās pāri pusnaktij. Ainis ilgi nevarēja iemigt un sapnī peldēja pāri melniem ūdeņiem, nekādi nevarēdams sasniegt krastu, kamēr Grāpītis modināja ar skaļu:

—    Puikas, brokastīs! Kafija atdziest!

Pievakarē abi mednieki, kārtīm bruņojušies, devās garām Rubeņu riestam uz slīkšņām.

Līkloču iemītā zvēru teka slīkšņās bija labi redzama, un Garais Pičs, ap vidu saņemto kārti gatavībā turēdams, lēnām un uzmanīgi laipoja uz priekšu.

Ainis gāja gabaliņu iepakaļ, tāpat kārti abās rokās

nesdams un lejup lūkodamies, lai vienmēr redzētu Piča pēdas, kurās tūdaļ iesūcās ūdens. Purvs līgojās kā paklājs uz siena strēķa, kājas līdz celim stiga saltaja rāvā, ap galvu, asinskāri sīkdami, šaudījās odi un dunduri, bet abas rokas bija aizņemtas, un Ainis nekādi nespēja no tiem atkauties.

Pēkšņi viņš izdzirda paklusu lāstu un mīkstu blunkšķi.

Ainis sastinga uz vietas un pavērās uz priekšu.

Pičs bija pazudis!

—     Pič! — Ainis satraukts klusi sauca.

—     Nolādētā putra! — Piča balss īgni atsaucās kaut kur no pazemes.

Tikai tagad Ainis pamanīja aiz zāļu pudura Piča pelēko žokejcepuri.

Pēkšņi iemucis līdz kaklam akacī, Pičs pēdējā mirklī tomēr bija paguvis pašaut kārti zem padusēm un tagad karājās uz tās kā uz vingrošanas stieņa, ar krūtīm uzgūlies. Taču kārts bija tieva un zem lielā svara stipri ielīka. Pičam melnais ūdens jau smēlās mutē, un viņš pilnā kaklā kliedza:

—     … Velna bezdibenis! … Nenāc tikai klāt! Paliec tur uz ciņa un pasvied man savas kārts galu … Es mēģināšu apgriezties…

Bāls un ne vārda nesacīdams, Ainis uzmanīgi pastiepa kārts galu slīcējam pie vaiga. Pičs ar šļakstienu pašāva labo roku gaisā un satvēra kārti kā knaiblēs.

—     Velc nu!—viņš rīstīdamies dvesa.—Tikai lēnām, ka neiestiedz pats!… Tad būs ziņģēšana uz balsīm!

Un Ainis vilka, cik jaudas, ar kājām allaž taustīdams cietu pamatu, bet Piča lielais augums likās iežņaugts kā spīlēs un tikai lēnām nāca laukā 110 dūņām kā milzu sieksta.

Beidzot abi bija uz sausuma, un Pičs, lādēdamies vienā gabalā, teciņus joza atpakaļ uz nometni, lai ar visām drēbēm liktos ezerā mazgāties.

—     Bet kā tad ar vilkiem? — Ainis, nopakaļ steigdamies, jautāja.

—          Šovakar pēc tāda lēruma tik un tā nekas nevar

iznākt. Rītdien mēģināsim apiet slīkšņas no otras puses. Taisni tikt pāri bez slēpēm nav ko domāt! Neies jau vilka dēļ galu meklēt…

Abi neveiksmīgie mednieki, tā runādamies, naigi vien soļoja uz būdas pusi. Saule jau bija norietējusi. Ezers gulēja rāms, un runātāju balsis tālu skanēja pār kluso līmeni, kur tikai daža līdaka, vakara ēsmu rīdama, pe- sita skaļāku blunkšķi.

Grāpīša otrais šāviens

Te nu jāteic, ka arī Grāpītis šai vakarā bija padevies mednieka kaislei un izbraucis laivā pasēdēt niedrēs un pavērot jauno pīlēnu barus, kas jau sāka celties spārnos. Kaut gan līdz pīļu medību sākumam vēl bija vairākas nedēļas, taču tīkami bija pamielot aci, cerot medību dienās uz labu lomu. Jaunā prēmijas bise Grā- pītim bija līdzi, iemestas ķešā arī dažas patronas, lādētas ar renkuļiem, lai pie gadījuma uzbērtu svinu uz astes lielajam vanagam, kas diezgan bieži te tramdīja pīles.

leslēpies niedru cerā, Grāpītis zvilnēja laivas galā un aiz gara laika pīpēja, nolicis bisi pa ķērienam, jo vanags visbiežāk uzlido taisni tad, kad mednieks to vis mazāk gaida.

Tā omulīgi par zaļajām jaunības dienām sapņodams, Grāpītis piepeši izdzirda malā abu purvā izpērušos vilku lencēju balsis un kļuva ziņkārīgs: kā tad šie tik agri jau atpakaļ? Un nāk, tērzēdami pilnā kaklā, it kā aizmirsuši visus mednieku likumus! Vai tiešām Klibais jau rokā? Bet tad taču Grāpītis būtu dzirdējis vismaz kādu šāvienu! Snaudis taču viņš netika. Varēja būt vienīgi tā, ka viņiem laimējies uziet midzeni. Tad, zināms, vilcēni ir sabāzti maisā, un Garais Pičs tos priecīgi stiepj mājās, ne par ko vairs nebēdādams. Bet arī tā būtu skaidra puikas vieglprātība, ko no Piča nevarētu gaidīt: jo jādabū taču rokā arī vecie vilki! Un tad nu gan jāmāk pievaldīt rīkli un čāpot uz pirkstgaliem, ja tu esi īsts mednieks!

Tā sevi pukodamies, Grāpītis stūmās cauri niedrājam uz krastu un, itin kā savas domas apliecinādams, darīja to visai uzmanīgi un klusi, kā jau prasmīgam medniekam piederas.

Uzmetis divstobreni plecā, viņš izkāpa malā un, runātājus piejokot gribēdams, nostājās netālu no tekas aiz krūma, lai pēkšņi kaut ko zobgalīgu uzsauktu, kad tie nāks tuvāk. Taču pārāk lēni Grāpītis bija spraucies cauri niedrēm: gājēji jau bija krūmam gabalu garām, pašlaik iegriezās likumā aiz deguma un nozuda skatienam. Redzot, ka nekāds joks vairs nevar iznākt, Grāpītis brīdi stāvēja, prātodams, kādiem vārdiem un līdzībām sunīt un kaunināt abus pārgudros vilku pie- gaudotājus par šādu balss palaišanu midzeņa tuvumā, kad pēkšņi pamanīja pāri degumam slīdam pelēku ēnu.

«Vilks!» iešāvās prātā zibenīga doma, un Grāpītis sastinga, ka ne bārdas mats nekustejās. Tikai skatiens kā piekalts sekoja zvēram, kas gandrīz līšus līda nevērīgi aizgājušo mednieku pēdās. Grāpītim sirds ietrīsējās neizsakāmās gavilēs: viņam atkal un atkal taisnība! Tādi zaji zeņķi domā nomedīt Klibo vilku!

Par to, ka viņš redz patiešām Klibo vilku, Dzedru novada mežu ķēniņu, Grāpītim nebija ne mazāko šaubu. Kurš gan cits vēl būtu tik manīgs un zagtos medniekiem pa pēdām? Zināms, ka tas ir Klibais! Un tā ir likteņa lemta taisnība, ka Klibais nāk stobra galā tieši viņam, Grāpītim, jo tikai viņam ir pilnas tiesības nogāzt medījumu, ko reiz aizšāvis! Bet tagad gan jānotēmē labi, nedrīkst pielaist pudeli, lai vai kas …

Izmantodams īsu mirkli, kad vilka galvu sedza kuplāks zileņu cers un zvērs nevarēja manīt mednieka kustību, Grāpītis veikli piesvieda bisi pie vaiga un sāka tēmēt, vilkdams graudu līdzi pelēča plecam.

Kaut tikai nebijusi k|ūme!

Grauds uztraukumā nebija valdāms un dancoja kā nelabais, taču beidzot likās noturēts pavisam droši, un Grāpītis vieglītiņām nospieda sprūdu.

Norībēja šāviens. Vilks palēcās gandrīz vai cilvēka augumā un ar to pašu sliepienu, il kā sprādziena sviests, ielidoja krūmos.

«Pūdelis!… Vai manu vai! …» Grāpītim iedzēla smadzenēs.

Un no otra stobra viņš atkal nepaguva izšaut…

Izmisumā Grāpītis norāva veco cepuri no galvas un svieda pret zemi, jo sirds vai pušu plīsa aiz dusmām pret sevi, pret nolādēto Klibo vilku un visu meža pasauli …

Atsēdies turpat uz ciņa, Grāpītis tomēr nemeta vis, kā daždien saka, aiz bēdām bisi krūmos, bet izvilka pīpējamos rīkus un uzkūpināja savu veco pīpīii, lai tās sūrumā remdinātu sirdēstus un pārdomātu, ko sacīt abiem medību biedriem, kas taču nebija vēl necik tālu aizgājuši un atskries uz šāvienu kā plēsti. Un patiešām, nebija Grāpītis vēl ne sērkociņu uzrāvis, kad Garais Pičs jau lēcieniem vien auļoja atpakaļ taisni pār deguma stūri un Ainis diedza šim līdzi.

Grāpītis pacēla acis pret debesīm un bija gatavs uzlidot kā putniņš gaisā, lai tikai paglābtos no briesmīgā kauna un negoda, kas tam ar katru dimdošo Garā Piča soli nenovēršami tuvojās. Kaut jel patiešām bijuši vēl kaut kur paglabājušies kādi padebešu erceņģeļi, kas aiznestu viņu no šās nelaimes vietas kauču vai uz pašu mēnesi, kas tur bāls kāpa augšā savās zvaigžņu ganībās! Bet ko tu, cilvēks, darīsi, ja visi šķīstie un nešķīstie gari sen atlaisti no amatiem un tikai pasakās vēl pastrādā savus brīnumu darbus!

Saņēmis dūšu, Grāpītis pagriezās pret abiem skrējējiem, lai sagaidītu savu likteni vaigu vaigā un iztukšotu kauna biķeri ar vīra drosmi un savaldību, jo nu jau bija skaidrs, ka secen tas neies.

Un tūdaļ viņš pamanīja, ka Pičs ir līdz acīm purva dūņās notašķījies un izskatās kā no Aklā ezera rāvai- najiem bezdibeņiem izvilkts putnubiedēklis. Tai pašā mirklī Grāpītis atjēdza, kas noticis, un nolēma paslēpt savu kaunu aiz Piča nelaimes, iesaukdamies:

—    Ak tu elles mālderis! Es jau teicu, ka jūs noslīksiet tajos akačos! Pēc kā tu tagad izskaties? Gatavais rāvas vecis no Pekstiņmates pasaku vāceles!

—    Nemuldi! Kas te šāva?

—           Es izbliezu. Iztīrīju labo stobru. Citādi jau rūsa sāk mesties iekšā, kamēr jūs tos vilkus bļaudami biedējat projām.

—    Uz ko tad tu šāvi?

—    Tur … viens jēnots zagās pie rubeņiem …

—           Stulbs! Mēs biedējot, bet viņš blicina uz jeno- tiem, kad tepat tuvumā vilku midzenis! Vai tad trāpīji ar?

—           Jupis viņu zina. Gar to zileņu krūmu skrēja … Vilna vien nostiepās pa gaisu! Neesmu vēl gājis skatīties.

Ainis, ne vārda neteicis, pirmais steidzās uz norādīto zileņu krūmu, Pičs ļekoja viņam pakaļ. Arī Grāpītis piecēlās, uzmeta bisi plecā un lēnām, it kā aiz gara laika, čāpoja uz to pusi. Negaisa bargums nu jau bija pāri, par jenota nopūdelēšanu nekāds lielais tracis nevarēja rasties, jo tādi pūdēji gadās pat vislabākajiem medniekiem. Un arī par šāvienu midzeņa tuvumā Pičs neko lielu nevar brēkt, jo pats staigā pa purvu, pilnā balsi bļaustīdamies un akačos nirdams.

Ainis jau bija apgājis zileņu krūmam apkārt un pēkšņi iesaucās:

—    Asinis! …

Pičs piesteidzās klāt, brīdi pētīja, tad pagāja gabaliņu atpakaļ, kur veca ugunskura pelnos pamanīja lielu pēdas nospiedumu. Aizdomīgi paskatījies Grāpītī, kas pašlaik tuvojās smaidīgs, kā no cilpas izsprucis, viņš vaicāja:

—    Jenots, tu saki?

—    Tā man likās, — Grāpītis nevērīgi atrūca.

—     Uz kuru pusi viņš aizskrēja?

—           Vai tad es vairs samanīju! Man jau tas dūmu pulveris … Likās, ka iešmauca krūmos …

Garais Pičs, pielīcis kā medību suns, clevās pa pēdām uz krūmiem, Ainis viņam pakaļ.

—    Re! Atkal asinis!… Un liela palts! — viņš sauca.

—           Pats redzu… — Pičs ņurdēja. — Tas ir gan velna vecis! …

Un abi nozuda krūmos.

Bet nu arī Grāpītim priekā sāka dauzīties sirds, kad paša acīm ieraudzīja lielās asins šaltis, kas bija izšļāktas uz cietās sūnas un uz krūma lapotnes: vilks bija sašauts!

Grāpītis noglāstīja bises stobru un čukstēja:

—    Labi, rūcenīt, labi!

Un tai pašā brīdī krūmos atskanēja Aiņa balss:

—    Tur jau guļ! Bet tas taču nav… Tas ir vilks!

Grāpītis vai paģība aiz līksmības, to dzirdēdams, un

turpat uz vietas atzvila zemē.

Lai jau nes! Lai nes! Tad jau redzēs, vai ir pats Klibais meža ķēniņš vai cits pelēcis.

Pēc brītiņa abi stiepa, ka krūmi vien brikšķēja. Grāpītis paskatījās: abiem tādi gari ģīmji, it kā krupi norijuši.

Sviezdams zemē, Pičs rūgti pavīpsnāja:

—           Tas esot jēnots! Es jau no pēdas redzēju, ka pelēcis, bet šis te nerrojas… Nu tikai jāmeklē labi kupla skuja… — Un Pičs pagāja pie eglīšu pudura, lai nolauztu zariņu, ko piespraust šāvējam pie cepures.

—           Ir gan jums laime! — Ainis ar neslēptu skaudību teica. — Kā tas gadījās?

—           Jums pa pēdām zagās. Bet es nozīķēju šo pašu. Paskaties ķepu! Vai ir Klibais?.

—           Klibais! Mēs jau tur uz vietas apskatījām, — Ainis apliecināja.

Nu Grāpīša lepnums izauga līdz padebešiem.

—           Tāpēc jau viņš jūs veda ap stūri. Mednieki! Tādas lietas jāstrādā ar galvu, nevis kaut kā … ar muzicēšanu un peldēšanos pa dūņu vannām, — viņš pašķielēja uz Piču, kas atgriezās ar egles zariņu rokā, un atkārtoja: — Ar galvu, biedri, ar galvu!

—           Nu, ja tu būtu aizšāvis garām, tad gan mēs tev to galvu noskrūvētu ar visām pederēm, — Pičs pasmīnēja. — Bet tagad — še tev goda zīme pie ķiveres — un stiepsim tavu medījumu uz nometni, kamēr vēl nav tumšs. Citādi neredzēs atkorķēt to šampanieri, kas no tevis pienākas.

Olrā diena Pičs atrada arī midzeni ar sešiem vilcēniem un Ainis nošāva vilkumāti. Grāpītis atkal palielījās:

—           Tikai tāpēc, ka gājām trijatā un ielencām no visām pusēm. Bez manis jums tik un tā nekas nebūtu lobies. Būtu vēl noburbuļojuši dibenā Tumšā strauta slīkšņās. Bet tagad — visiem ir loms! Jo medībās, brālīši, allažiņ vislabāk ar pulku! Tikai ar pulku!

Ap launaga laiku laimīgie mednieki jau sēdēja laivā un īrās pa Dzedrupi mājās.

Bet abos krastos šalkoja mežs, turpinot savu nebeidzamo dziesmu,

PŪTIN PŪTA SILA MEDNIS

GrĀpĪtis pētī valodas sakni

Bija pagājuši jau vairāki gadi kopš leģendāras Klibā vilka lenkšanas Aklā ezera purvos, kad Grāpītis kādā siltā aprīļa pievakarē satika Launagu Aini ciema galā ar bisi un teica:

—    Atkal uz slokām?

—    Jā … Upītes līkumā gar jaunaudzi labi velk …

Un Ainis grasījās naigi vien soļot tālāk, bet vecais

kolhoza sargs un Klibā vilka šāvējs uzsita ar kraupaino delnu sev blakus uz soliņa, aicinādams apsēsties:

—           Kur tu skriesi tik agri? Piebremzē maķenīt, parunāsimies. Līdz saules rietēšanai vēl vesela stunda, tik un tā apniks strazdu korī klausīties.

—           Laika jau pietiek, — Ainis norūca it kā sakaunējies, kā nedarbos pieķerts. Galvas tiesu garāks par Grāpīti izaudzis, viņš tomēr vēl arvien jutās kā zēns vecā vīra priekšā. Sēzdamies parāva uz augšu kreisās rokas piedurkni un zagšus pašķielēja jaunajā aproces pulkstenī. Laika patiešām vēl diezgan . ..

Grāpītim tomēr bija vērīga mednieka acs, un Aiņa kustība tam nepalika apslēpta. Turklāt viņš jau vairākkārt bija manījis arī Mudītes zaļo jaciņu vakaros aizslīdam uz jaunaudzes pusi — gan pa citu ceļu, taisni pār papuvi. Paslēpis labsirdīgo smaidu bārdas rugājos, Grāpītis savaibstīja nopietnu ģīmi un sacīja:

—    Nekas. Lai tās slokas un pavasara cielavas

pagaida. Runāšana būs pavisam īsa un skaidra: vai atļauju uz savu vinnēto medni izņēmi?

—           Neesmu vēl bijis rajonā. Un nez vai vērts ņemt…

—    Ko?! Vai jūs dzirdat trako?

Un Grāpītis paskatījās apkārt, it kā uzrunādams un Aiņa neprātībai par lieciniekiem piesaukdams visus kolhoza zirgus, kas tepat aiz sienas gremoja pērn ar visu zārdošanu sapūdēto āboliņu. Uzbudinājumā viņš pietrūkās stāvus un teica vienu 110 aizrautīgākajām sava mūža runām, svarīgākās vietas pasvītrodams ar zibenīgiem pīpes kāta cirtieniem.

—           Cilvēkam krīt laimīga loze, un viņš vēl prātos, vai ir vērts ņemt!

—    Kas tā nu par laimi… Es labāk šauju slokas…

—           Slokas! … Zināmas tavas slokas . .. Patiešām stulbs kā nēģis nārstā! Vai tu vispār apjēdz, kas tas ir — mednis?

—    Mežniecībā redzēju gan. Izbāztu.

—           Tad klausies un iegaumē: ir tikai divi cēli diž- medījumi mūsu mežos!

Grāpītis pacēla pīpes kātu gaisā un ieturēja svinīgu pauzi, lai gaidāmais atklājums izskanētu jo iespaidīgāk. Bet Ainis vienaldzīgi iemeta starpā:

—           Kurš tad to nezina! Vilks un lūsis. Par tiem jau prēmijas maksā …

—           Prēmijas! … Prēmijas maksā par plēsoņu iznīdēšanu, bet dižmedījums ir goda lieta un mednieka mākslas augstākā klase!

—           Tad jau tas būs stirnāzis vai meža kuilis. Bet lielākais zvērs gan mums ir alnis…

—           Lielums te nekrīt svarā. Galvenais — šnite! Tāpēc celākie dižmedījumi mūsu mežos ir briedis staltradzis, kad tas rudeņos baurodams kokus mizo, un mednis pavasara riestā, kur tas savu trakulības dziesmu dzied.

—    Jā, pūtin pūta melnais mednis! …

Ainis gluži miermīlīgi nocitēja dzirdēto tautas dziesmas rindu, taču šī nevainīgā piezīme vēl vairāk uzkurināja Grāpīša sašutumu.

—           Pūtin pūta! … — viņš iesaucās. — Tīrās pasakas! Mednis riestā nevis pūš, bet knakšķina un slīpē. Pa starpām vēl noraugājas un izsit korķi. Jā, jā, gluži kā no šampanieša pudeles.

Un Grāpītis sāka skaidrot, cik ļoti maldījies senais dainotājs, sacerēdams tik aplamu rindu. Tam laikam gan nekad nebūšot laimējies dzirdēt diženākā mūsu mežu putna tik reti un grūti saklausāmo dziesmu, jo citādi viņš nekādā ziņā nebūtu to salīdzinājis ar pūtienu. Tā gan neesot skaļa, nezinātājs to pat uz piecdesmit soļiem nevarot lāgā sadzirdēt, un parastā izpratnē to pat nevarot dēvēt par dziesmu, taču tajā neesot itin nekā no skumības un nopūtām. Medņu riests esot kaujas arēna, kur šie ķēnišķīgie gaiļi ik pavasarus izcīnot divkaujas uz dzīvību un nāvi, līdz asinīm karodami par cilts vairotāja tiesībām. Tālab medņa dziesma neesot nekāda nopūta, bet gan draudīgs kaujas sauciens un kvēls mīlas aicinājums.

— Un vispār, — Grāpītis nobeigumā sacīja, — ja tu neesi nošāvis medni riestā, tad tu vēl neesi nekāds lielais mednieks. Jo mednis, kā teikt, ir kronis visai medību valstībai mūsu mežos. Par provi, kas tad ir mednieks? Mednieks, bračiņ, ir tas, kurš māk pārnest no meža medni, — Grāpītis ar īpašu uzsvaru teica. — Es tā savā muļķa prātā domāju: senos, senos pasaku laikos izgāja vīrs ar stopu un bultām mežā, pārnesa zaķi, pārnesa lapsu vai stirnāzi. Parasta lieta. Bet viens bija veiklāks un manīgāks no visiem. Tas reiz pielavījās pašam lielākajam sila putnam, kad šis pavasarī savu knakšķi un slīpēšanu laida vaļā, priedes zarā uzmeties. Putnu sauca par medni; tāpēc arī veiklo vīru, kas tramīgo sila gaili bija nošāvis, sāka dēvēt par mednieku, medņa šāvēju. Tā tas iznāk.

Un Grāpītis turpināja izklāstīt savu valodas pētnieka teoriju, prātodams, ka tālab arī zvēru un putnu ieguvi mūsu tālie senči būšot sākuši saukt par medīšanu, iegūtās trofejas — par medījumu, bet pašu jauko izdarību — par medībām. Jo visi šie vārdi esot rokām taustāms darinājums no medņa saknes …

Grāpītim acis vai sprikstēja no sajūsmas par paša domas spārnoto lidojumu, taču viņš itin nemaz negribēja lielīties un sacīt, ka būtu jau ieceļams par diez kādu goda profesoru. Viņš knubināja Ainim svārku pogu, nelikdamies ne zinis, ka tas reizi pēc reizes skatās pulkstenī un nervozi rausta patronu jostu, celties gribēdams.

Beidzot Ainis neizturēja, jo saule jau grima aiz pār- upes meža galiem un kāds pazīstams stāvs leni aiz- soļoja pastaigā pa nokalni uz upes pusi. To labi redzeja ari Grāpītis un vairs neaizturēja puisi, kad tas trukas augšā, iesaukdamies:

—     Labs ir, es to atjauju izņemšu, tad jau abi kādā siltākā rītā aiziesim uz Ogu purvu paklausīties!

Un aizlingoja lieliem soļiem, skrējienu tikko valdīdams.

Bet Grāpītis vēl sauca pakaļ:

—    Kur nu rītā, bračiņ! Uz riestu vispirms jāiet vakarā — ieguldīt!

Taču Ainis vairs neklausījas. Ticis aiz fermas, viņš teciņus laida taisni pāri ganību aplokam, lai līdz rietam tiktu norunātajā vietā un sagaidītu Mudīti ar strazdu vakara dziesmu.

medņu mātes pirmās bēdas

Savu pirmo ligzdu pelēkraibā medņu vista novija zem izgāztas egles turpat riesta tuvumā, kupla viršu cera pavēnī.

Vēl nebija izbeigušās niknās gaiļu cīņas riestā, zemākās vietās visur spulgoja ūdeņi, ēnā dažviet vēl nebija izkusis pat ledus, kad jaunā medņu māte jau sēdēja pērkli uz savām pirmajām bāli zeltainajām, ar sarkanbrūniem raibumiem rotātajām olām.

Platām acīm vientuļā medņu sieva raudzījās noslēpumainajā meža pasaulē, kas vērās viņas priekšā tūlīt aiz viršu krūma. No aizmugures jaunā ligzdas saimniece jutās puslīdz aizsargāta, jo tur gaisā slējās izgāztās egies melnā sakņu siena. Tāpēc visu uzmanību veltīja klajumam ligzdas priekšā, kur cauri viršiem uz strauta pusi aizlocījās zvēru iemīta tekā.

Jau pirmajā vakarā pa teku aizdipināja stirnu bars. Vista gan labi zināja, ka stirnas tai nedarīs ļaunu, taču mātes instinkts lika dziļāk ieplakt pērklī, spalvas uz kūkuma sabozās it kā pašas no sevis.

Nelaime notika pēc dažām dienām, kad pērklī jau bija nodētas piecas olas un vismaz divreiz tik vista vēl gatavojās dēt.

Pavasara salnas jau bija beigušās, vakari tumsa silti un miglaini, valgām skavām raisīdami piebriedušos lapu pumpurus. Putni dziedāja visās pazarēs, purvā aiz riesta rozas skaņi taurēja dzērves, krūmos šad un tad žēli iebrēcās jaunie zaķēni, gadījušies lapsai vai kādam citam plēsoņam pa kampienam.

Arī jaunajai medņu vistai sirds bija satraukta pēc kārtējā dējuma. Viņa ieviļāja svaigo olu pašā pērkļa vidū, lai tai būtu siltāk, un apvija ligzdai vēl dažus priežu zarus no abiem sāniem, atstādama vaļā tikai priekšējo galu, lai vienmēr laikā pamanītu briesmas.

Un briesmas patiešām drīz nāca.

Jau pabiezā krēslā uz tekas atskanēja biedinoša šņākoņa un strīdīgi kviecieni. Bars meža cūku tur, izklaidus ganīdamies, virzījās uz strauta pusi.

Pirmā gausi un uzmanīgi pa pašu teku gāja grūsnā cūku māte.

Viņa bieži apstājās, ošņāja gaisu un pie katra aizdomīga trokšņa brīdinot nošņācās, Ja nekā draudoša nemanīja, cūku māte lēnām soļoja tālāk vai parakņāja kādu cini. Viņai tuvu drūzmējās pērnie suķi, pusaudžu laiku vēl kopā turēdamies, bet tālāk kā milzīgas ēnas jau savrup klīda lielās cūkas un baltiem ilkņiem bruņotie kuili.

Un pavisam atstatu, labu gabalu sānis, pret visiem vilinājumiem vienaldzīgs un visus naidniekus nicinādams, lepnā vientulībā cauri biezoknim kā tanks lauzās

bara ciltstēvs vecais kuilis. Dziļa sliede palika viņa pēdās — gan krūmos un eglītēs, gan avenājos un viršos, kur vien bija slīdējis pāri sirmā meža vepra divsimt kilogramu smagais ķermenis.

Arī tagad vecais tēvainis nelīda vis citiem līdzi klajumā, bet palika biezokņa ēnā un klausījās, sastindzis kā melna klints.

Kāds no pusaugu suķiem bija uzodis peles alu un tūdaļ sāka rakt, brīžiem ar sirdīgu šņākoņu izsprauslo- dams no nāsīm zemes un pasizdams sānis nelūgtos palīgus, kas taisījās klāt pie gaidāmā mielasta. Drīz ala bija atrakta, un pelēni vienā mirklī aprīti. Nolaizījies laimīgais racējs ošņāja tālāk, rīkodamies ar stipro snuķi gluži kā ar kapli un sviru. Neveiksmīgākie grauza mīkstās koku saknītes, tvarstīja dažādus pavasara atmodinātos mūdžus, bet gudrā cūku māte cinī uzošņāja odzi, nopēra pāris reižu gar ausīm un, labpatikā šņakstinādama, apēda.

Bars pamazām attālinājās.

Vistai jau likās, ka visas briesmas garām, kad no krūmiem iznira vecais meža kuilis un vēlās kā veltnis tieši uz izgāztās egles pusi.

Vista sastinga bailēs.

Tā, zināms, bija nejaušība, ka tai brīdi, kad kuilis jau pagriezās projām, lai apčamdītu skudru pūzni zem nokaltušās priedes, viegla vēsma iepūta viņam nāsīs pērkļa smaku.

Kuilis tūdaļ apstājās, pacēla krunkaino snuķi ar aplauzītajiem ilkņiem pret vēju un sāka ošņāt…

Dažos mirkļos viss bija galā.

Pieredzējušais gardēdis pāris lēcienos pieskrēja pie ligzdas un pirmo kampa pašu perētāju, labi zinādams, ka pārējais azaids nekur neaizbēgs. Taču vista paguva uzrauties spārnos un zaudēja tikai dažas spalvas. Tās nikni pār siekalainajiem ilkņiem spļaudams, rūsgan- melnais meža vepris paslaistīja gaisā savus milzīgos žokļus, kas atvāzās kā nāves vārti, tad ar klakšķi tos aizcirta un iegrūda kāro šņukuru siltajā pērklī.

Velti nelaimīgā medņu sieva izmisumā kliedza un vaimanāja, lidinoties briesmonim turpat virs sarainā skausta. Kuilis nelikās vairs ne zinis un aprija viņas aizperētās olas ar visām čaumalām.

brunmuguris iziet briesmu un brīnumu pasaule

Daža slinkāka dējēja pēc tādas nelaimes mestu perēšanu pavisam pie malas un barotos viena līdz citam pavasarim, bet mūsu čaklā vista jau otrā rītā aizlidoja riestā pie gaiļiem un vēl līgavās tekājošām jaunajām vistām, skumīgi klukstēdama un sūdzēdama savas bēdas.

Taču neviens viņu negribēja saprast.

Noraudzījusies kaislajā ausmas stundā tēviņu divkaujās un sagaidījusi zeltaino saules lēktu riesta pļaviņā kopā ar kadu dedzīgu uzvarētāju, vista atkal aizlidoja pāri rozai uz apsulāju viņpus strauta, lai meklētu jaunvijamai ligzdai labāku un drošāku paslēptuvi.

Šoreiz viņa iekārtoja savu perēkli kāda liela un satrunējuša celma dienvidu pusē, starp vaivarājiem un biezām zileņu mētrām, apvija sausiem priežu žagariem un sāka cītīgi dēt.

Ap lapu plaukšanas laiku, kad biezais apsulājs sāka lapot košā zaļumā un gādīgi aizsedza ligzdas vietu, vistas pērklī jau atkal bija astoņas olas. Nu viņa perēja vienā perēšanā, ne asti nepašķurinādama, un tikai uz īsu brīdi dažkārt palidoja nost, kad badā jau guzna žņaudzās pušu un vajadzēja vismaz slāpes dzesēt.

Ierijusi pa ceļam uz strautmalu kādu kukaini vai muļ- ķāku mušu, vista, galvu atgāzdama, padzērās, uz mirkli apreiba no vēsā ūdens un spožās saules, uzkoda kādu priežu pumpuru un laidās atpakaļ uz ligzdu, kamēr tā vēl nav atdzisusi.

Tā pagāja pilni mēness grieži.

Ievas strauta malā jau bija nobirdinājušas savus sniegbaltos ziedus, kad pacietīgajai perelei pērklī cits pēc cita beidzot izšķīlās septiņi cālīši ar mīkstiem, tumšdzelteniem un brūni svītrainiem pūku kažociņiem. Astotā ola bija gadījusies vanckara, un medņu vista izvēla to no ligzdas un saknābāja. Jau pēc pāris stundām mazie mednēni sāka snaikāt kaklus mātei no spārnu apakšas, drīz trausās pāri ligzdas malai un gluži kā mācīti tekalēja apkārt celmam, barību meklēdami.

Un barības te netrūka.

Dažs atrada kukainīti zem pērnās lapas, dažs knābāja skudru kūniņas satrupējušā celma plaisās, citi tvarstīja mušas, kas it kā kaitinādamas tīšuprāt metās vēl neveiklajiem ķērājiem uz cekula, bet pats stiprākais, kurš pirmais bija izšķīlies un drosmīgi izgājis pār ligzdas malu briesmu un brīnumu pilnajā meža pasaulē, jau stiepa uz pērkļa pusi smagu un treknu gliemezi, ko bija noknābis mitrajā celma pakājē.

Tā sākās medņu mazuļu dzīve.

Tā patiešām bija briesmu un brīnumu bagāta, jo ik

solī varos radījumus sagaidīja brīnumaini atklājumi, neaizmirstami uz mūžu, un ik solī tiem sekoja nāves ēna.

Jau otrajā rītā, kad cālēni izklīda brokastlaika pastaigā, vienu aiznesa vanags.

Citiem tā bija barga mācība. Tikai tagad tie īsti saprata, ka jau pēc pirmā brīdinošā mātes sauciena ir aši jāmūk glābties zem viņas siltajiem spārniem. Tikai tur bija drošs patvērums no visiem draudiem, kas uzglūnēja gan no zemes, gan no debess. Tomēr nedēļas laikā vanags aizstiepa gaisos vēl vienu cāli un būtu aiznesis arī trešo, bet uzbrukuma brīdī garām gāja divkājains visas radības ķēniņš ar pērkonu rokā. Pacēlis roku, tas lika pērkonam dārdēt, un plēsoņa nokrita beigts.

Mednēniem, tāpat kā visiem putniem un zvēriem, no cilvēka bija vislielākās bailes. Taču šoreiz tas nekā nenodarīja. Pacēlis saplūkāto cāli un pārliecinājies, ka tam nav nekādu bīstamu ievainojumu, viņš labu brīdi pētīdams lūkojās apkārt, kamēr pamanīja ligzdā iepla- kušo medņu māti.

Nenākdams ne soli tuvāk, cilvēks palaida atžirgušo mednēnu uz ligzdas pusi un aizgāja, šad tad vēl atskatīdamies.

Medņu māte, šausmās vai pamirusi, tupēja virs pārējiem cālēniem un zvīļām acīm noraudzījās aizgājējam pakaļ. Arī viņa cilvēku tikai dažas reizes iztālēm bija redzējusi, taču instinkts diktēja, ka no tā jāsargās visvairāk. Tāpēc viņa pat nepriecājās par izglābto bērnu, nelaida to arī zem spārna, bet kā sastingusi lūkojās vienā virzienā.

Tiklīdz cilvēks nozuda skatienam un nebija vairs sadzirdami viņa smagie soļi, no kuriem dimdēja zeme, vista tūdaļ cēlās kājās un ar klusu skaņu aicināja cālēnus tecēt līdzi.

Aši vien viņa tipināja caur mētrām un vaivarājiem — arvien tālāk no baigās vietas, bez šaubīšanās pamezdama ērto, labi apdzīvoto ligzdu un barības bagāto celmu tikai tāpēc, ka te viņas acīs bija skatījies tas dīvainais radījums, no kura bijās un allaž bēga visi meža iemītnieki.

Medņu vista izveda cāļus cauri apsulājam, brīžam apstādamās kuplāka krūma ēnā, atpūtinādama jaunos, vēl visai vārgos ceļotājus un izlūkodama apkārtni. Kad cālēni likās atpūtušies un apkārt nekā draudoša nemanīja, vista atkal lēnītēm un uzmanīgi līda tālāk, klusi saukdama mazuļus ne soli neatpalikt.

Pirmajos apstājas brīžos viņa ilgi un aizdomīgi vēroja savu vanaga sapluinīto un cilvēka roku skarto cāli, šaubīdamās, vai maz laist to barā pie citiem, taču pamazām aprada un samierinājās. No lielā auguma un stipri brūnākajām svītrām uz muguras māte beidzot pazina, ka tas ir viņas pirmais un stiprākais dēls, pierādījis savu drosmi jau pirmajā dienā un tikai pārgalvības dēļ nokļuvis arī vanagam nagos.

Pat vēl tagad citreizējais gliemežu knābējs nelikās zaudējis savu lielo dūšu, atstatu vien turējās un ne lūdzams vairs nelīda mātei zem spārna, bet. sabozies palika, kur bijis, pat tad, ja mātes sauciens vēstīja briesmas.

Nāca jau vakars, kad nelaimīgā medņu vista beidzot izraudzīja jaunu apmetnes vietu zem līkās purva priedes, pašā riesta rozas malā. Ne jau kāds lielais gabals bija nostaigāts. Lidojot viņa visu noieto attālumu būtu veikusi vienā planējumā, bez lieka spārnu vēziena, īpaši, ja palaistos pa vējam; bet, līkumojot pa zemi, lodājot starp viršu un vaivarāju ceriem un vācot ik solī uzraugāmo saimi, pagāja viss vakara cēliens.

Jau pa krēslu savīkstījusi kaut ko ligzdai līdzīgu, vista, gurdi klukstēdama, aicināja cāļus gulēt.

Visi tūdaļ pīkstēdami saskrēja apkārt, un ikviens pirmais spiedās zem siltās pajumtes. Tikai Brūnmuguris tīrīja un kārtoja savas vanaga saburnītās spalvas un nelikās ne zinis. Redzēdams citus tā steidzamies, vel novērsās, it kā mīkstčauļus nicinot, un palika, kur stāvējis. Pēc atkārtota aicinājuma tomēr pienāca blakus, taču nelīda zem spārna, bet uzboza lepnu kūkumu un nogūlās turpat mātei pie pleca.

Tā pašķielēja ar mēļo aci, taču neteica vairs nekā un aizvēra plakstus.

Satumsa silta nakts.

Nogurušie ceļotāji drīz iemiga dziļā miegā.

Taču miers jaunajā mājvietā bija visai īss.

nāves ēnā

Jo kā gan medņu vistai bija zināt, ka turpat blakus, uzkalnā, nesen noticis karš un padzīto āpšu alās tagad ar savu ģinti apmeties sila putnu lielākais ienaidnieks Usūrijas jenots! Pārgudru meža ļaunas kuplinātāju no tālienes atvesti, jenoti Dzedru novadā bija labi akli- matizējušies un dažos gados tiktāl savairojušies, ka negrieza ceļu vairs ne lapsai, ne āpsim, ja vien iedomājās atņemt tiem mājokli, nemaz nerunājot par jaunajiem zaķēniem, kurus uzskatīja par savu dabisko barību.

Būdami no suņu cilts, kaut arī dēvēti dažkārt par mazlācīšiem, šie nelielie, strupkājainie, mīkstā, sarkanbrūnā kažokā tērptie plēsoņas, apveltīti ar labu osmi, pa pēdām viegli uzgāja iemigušo garausīti, lai kā tas līkumojis, maldu cilpas priekš apgulšanās mezdams.

Taču lielāko postu tie nodarīja spārnoto kašņātāju tautai — medņiem un rubeņiem, iznīcinādami šo reto putnu jauno audzi jau ligzdās.

Izgulējuši garo ziemas miogu savos medniekiem grūti atrodamos midzeņos, jenoti tieši pavasaros bija visrijī- gāki. Caurām naktīm tekalēja apkārt pa mežu un purvu, izložņādami un izokšķerēdami tālu sava mājokļa apkaimē katru krūmu un cini. Bet apmetnes allaž izvēlējās riestu tuvumā, jo tur mazāk traucēja cilvēks un vienmēr varēja sameklēt treknu barību — agrā pavasarī olas, vēlāk cāļus un jaunos putnus, kamēr tie vēl pietiekami veikli necēlās spārnos.

To pašu, zināms, darīja arī lapsas; dažreiz gadījās, ka olas ligzdās izēda arī mežacūka un pat āpši; cāļiem uzbruka ne tikai vanagi, bet ari caunas; taču jenotu bija savairojies tik daudz un tie tik veikli prata uzmeklēt zemē perējošo putnu ligzdas, ka medņiem un rubeņiem šo savvaļas suņu apsēstajos apvidos draudēja pilnīga iznīcība.

Jaunajai medņu mātei šie plēsoņas vēl nebija pazīstami, jo Ogu purva riestā nekad agrāk netika manīti. Un tā bija tikai bēdīga nejaušība, ka, no iedomātajām briesmām bēgdama, viņa patiešām atveda savu atlikušo cā)u pūlīti asinskārajiem jenotiem taisni rīklē.

Jau priekš saules rieta jenoti izlīda no alām un uzsāka sava iekarotā laupīšanas apgabala pārlūkošanu, lēnā gaitā tecēdami rozai arvien lielākos apļos apkārt.

Un atkal tā bija nejaušība, ka vispirms viņi uzdūrās kādam vientuļam pusauga baltiņam, kura spalgais nāves brēciens vistu uzmodināja.

Pēkšņā izbīlī no miega trūkdamās, medņu māte gandrīz vai pacēlās spārnos, ar to vēl pievērsdama naksnīgo laupītāju uzmanību. Viens no jenotiem tūlīt metās uz trokšņa pusi, pamezdams zaķēnu pārējiem zobos, taču medņu māte paguva izkliegt brīdinošo «kvoh- kvoh» — lai glābjas, kas var! — bet pati, nagus ieplētusi, lēca uzbrucējam pretī, gan sizdama ar spārniem, gan tēmēdama ar knābi acī.

Nevienādā cīņa turpinājās diezgan ilgi. Beidzot medņu māte ar saplosītu spārnu un asiņojošu kāju paglābās kokā un ar šausmām dzirdēja savu bērnu nāves čiepstienus un sakaitinātā meža suņa kluso ņurdēšanu un kaulu skraukslināšanu.

Medņu māte vai paģība un tikko noturējās zarā. Izmisumā vaimanādama, viņa pārlaidās citā kokā, tad atkal nākamajā, tā apkārt vien, kliegdama, lai dzird visa pasaule, kādi briesmu darbi notiek tur apaKsā. Taču neviens viņai nenāca palīgā.

Kad lejā viss aprima, medņu māte vēl brīdi vēroja un klausījās, tad nolaidās zemē un sāka klusi saukt, cerēdama, ka kāds vēl būs pie dzīvības. Taču neviens neatsaucās.

Patecējusi gabaliņu nost no nelaimes vietas, vista klukstēja atkal, tā apiedama lielu loku. Un, lūk, pašā purva malā pretī atskanēja priecīgs un pazīstams čiep- stiens!

Vista aši kliboja uz to pusi un drīz jau gadīgi pakļāva zem veselā spārna savu pirmdzimto, kas vienīgais no visiem bija palicis dzīvs.

Un jāsaka, ka Brūnmuguris bija paglābies tikai savas lielās dūšas un patstāvības dēļ, jo pārējie cālēni baigajos mirkļos vēl meklējuši patvērumu pie mātes, brīnīdamies, ka tā lēkā pa gaisu, bet Brūnmuguris tūdaļ laidies pa galvu pa kaklu projām, kamēr pakritis bez elpas zem paegļu krūma pašā sūnekļa malā.

Tagad abi turpat tupēja, neiedrošinādamies nekur tālāk doties, kamēr ausīs gaisma. Brūnmuguris drīz iesnaudās zem mātes siltā spārna, bet ievainotā vista līdz rītam neaizvēra plakstus, tramīgi raudzīdamās bālganajā nakts ainavā.

Kad lēca saule un visi nakts sirotāji bija nolīduši savos midzeņos, Brūnmuguris pirmais sapurināja spār- neļus un aicināja māti doties meklēt drošāku mājvietu. Instinktīvi viņš tecēja uz apsulāja pusi, kuram cauri vakar bija nākuši, un māte atzina, ka tas pareizs virziens, jo tur ik solī varēja paslēpties biezi salapojušos krūmos.

Un — ak tavu brīnumu!

Ap pusdienas laiku viņi pēkšņi pamanīja, ka ir iznākuši pie vecās ligzdas!

Medņu vista gan grasījās klibot tālāk, bet Brūnmuguris jutās gluži priecīgs, it kā atgriezies mājās pēc dēkaina ceļojuma, un nelikās dzirdot mātes aicinošos klukstus.

Iecēlis kāju ligzdā un pārbaudījis, ka tur viss labākajā kārtībā, viņš gāja pārlūkot savu ierasto barības galdu celma pakājē un tūdaļ noknāba treknu kukaini. Tad arī vista sāka kašņāt un kaut ko knābāt — un tā jau bija palikšanas zīme.

Un visu vasaru viņi nodzīvoja savā vecajā ligzdā, neviena plēsoņa netraucēti, jo cilvēks viņu pārnākšanas dienas rītā bija izkaisījis ap pērkļa vietu vecas naglas un citus sarūsējušus lūžņus, zinādams, ka dzelzs smaka nakts siroņas palaikam atbaida. Pēc mēneša Brūnmuguris jau cēlās spārnos, bet ap augusta vidu, kad strautā augām dienām pēkšķēja jauno piļu bari, viņš lidinājās jau veiklāk par rnāti, purvā ogas meklēdams.

Nu vairs neviens četrkājis tam nebija bīstams.

Pacēlies augstu virs koku galiem, Brūnmuguris jutās kā pats meža valdnieks, ar katru lidojumu kļūdams jo spēcīgāks, līdz pienāca ziema ar dziļiem sniegiem un badu, kad bija jāpārtiek vai vienīgi no skujām, jo visai pasaulei pāri klājās tik bieza, balta sega, ka pat ogas purvā vairs nevarēja sakašņāt, bet naktis vilkās garas, garas un tumšas.

Taču arvien citādos brīnumainos atklājumos pagāja arī bargais sala laiks un atšalca silti pavasara vēji, kas lika sniegiem kust un jaunā medņa sirdij savādi pukstēt.

Un kādā dienā tas pameta māti un aizlidoja citiem gaiļiem līdzi uz seno riesta rozu, lai dziedātu sava mūža pirmo dabas atmodas un dzīvības atjaunotnes dziesmu.

piektais ritenis

Grāpītis vispār bija prātīgs cilvēks un pia reizes pats izsmēja un piezoboja visādus pesteļu pūtējus un māņticīgus aplamniekus, kas uztraucas par katru sapnī re- . dzēlu zivi kaimiņa toverī un lūko nekad neizkāpt no gultas ar kreiso kāju.

Grāpītis nekad nesūkstījās un nemeta līkumu, ja kaķis pārskrēja ceļu no kreisās uz labo pusi, īpaši, ja tas bija pelēks vai lāsumains incis tepat no kolhoza ciemata. Cita liela, ja tamlīdzīgs negadījums notika tālu no cilvēku mītnes, kaut kur mežā, vai pat ejot uz

mastu, kur godīgam peļu vaktniekam nav nekāda va zāšanās. Tad gan. Ja nešķīstenis vēl gadījās melns, kā nupat no skursteņa izsprucis, turklāt joza pāri ceļam no labās uz kreiso pusi, tad — jā!

Tādās reizēs pat Grāpītim sirds sadrebēja un kājas pacelēs sāka nelabi gurt.

Taču viņš arī tādos brīžos centās valdīt savu vājumu un aprobežojās ar nospļaušanos pār kreiso plecu, iesaukdamies tikai:

—    Tpu nelabais, kā nobiedēja!

Un, ja pārējie mednieki kauču pa jokam ieminējās, ka nu gan nebūšot lāga laimes, Grāpītis arvien mācēja pierādīt, ka sastaptais kaķis nav bijis nekāds bīstams nelaimes vēstnesis, jo viena ķepa tam likusies plankumaina kā daglam sivēnam un astes gals izskatījies stipri pagaišs ja ne gluži balts. Bet no raibiem runčiem ļautiņi pat senajos laikos trūkušies vienīgi rijā, ko tad vairs tagad, kad riju tikpat kā neesot un mācīti zinību dakteri pat no pirtiņām visus māžus sen izvilkuši dienas gaismā un likvidējuši.

Te gan valodas allaž novirzījās uz citu pusi, jo Grāpītis, atcerējies riju, tūdaļ centās pierādīt tās lietderību lauku saimniecībā. Bez rijas labība mūžam pelēšot uz lauka un tikai retu reizi tikšot laikā un pienācīgi nokulta, kā pērn, kad gadījies tāds saulains un salnām bagāts rudens. Bet citiem gadiem, kad līstot vienā līšanā? Kā tad bez piedarba!

Šai jautājumā Grāpītim bija sava neapgāžama taisnība. To viņš atkārtoja katrā saiešanā un draudzīgā sapīpēšanā ar jebkuru prātīgu cilvēku, kamēr ziemā nejauši izdzirda, ka jaunais priekšsēdētājs, tas mācītais agronoms, devis būmaņu brigādei pavēli celt ciema galā milzīgu šķūni. Tādu pašu milzeni būvēšot arī otrās brigādes laukos, lai rudeņos labību nepūdētu zem klajas debess, bet savestu zem jumta un izkultu, kā pieklājas.

Nu Grāpītis augu nedēļu staigāja ar uzvaras spožumu vaigā un zīmīgi apvaicājās:

—    Vai es neteicu?

Un neviens tur nekā nevarēja iebilst. Jo tas patiešām atkal bija jauns pierādījums, ka patiesība galu galā uzvar, dzīve pamazām iet uz augšu un nekādi mošķi vairs nespēj pārskriet tai ceļu un nošķiebt no īstās sliedes.

Tādas bija Grāpīša dziļākās domas.

Un nevarēja arī sacīt, ka viņš turētos pie muļķīgā tumsoņu sakāmvārda par garajiem matiem un īso padomu vai būtu akls sieviešu dzimuma nīdējs, kādi budžu varas laikos tika redzēti tepat Dzedruciemā, kad dažs labs kungu skolās izglītots saimnieka dēls un mūžīgais študents neatzina kalpa meitieti par cilvēku un sludināja visos pagasta krogos, ka sievieši vispār neesot laižami pie labības sēšanas un pātaru skaitīšanas. īsi sakot, arī šai ziņā Grāpītis bija gluži progresīvs cilvēks un kolhoza sapulcē pats uzslavēja Mudīti par krietnu slaucējas darbu un ieteica droši likt par teļu fermas priekšnieci pirmajā brigādē.

Tāpēc jo lielāks pārsteigums Ainim bija gluži negaidītais Grāpīša izlēciens no ilksīm sestdienas vakarā, kad viņi abi jau pilnā gatavībā un bruņojumā soļoja pa ciema ielu, lai dotos uz medņu riestu sila rozā pie Ogu purva.

Pie dārziņa iepretim klubam Ainis sagausināja soli un kautri ieminējās, ka te būšot mazliet jāuzgaida, jo arī Mudīte taisoties nākt šiem līdzi uz medņu ieguldīšanu.

Grāpītim pēkšņi visas vaiga spuras it kā saslējās gaisā. Viņš atkrita turpat uz sola un bezcerīgi atmeta ar roku, sacīdams, ka ar piekto riteni neesot nekāda mežā braukšana. Tad viņš labāk tūlīt griežoties atpakaļ, lienot savā migā un palasoties vakara stundās kādu gudrāku grāmatu, jo neiešot: jau velti laiku nosist. Tik un tā medni ne dzirdēšot, ne redzēšot.

—    Ja sievišķis tev piesolās par palīgu pie medņu guldīšanas, tad kar pie laika plinti vadzī. Pārnāksi tikpat tukšs kā pēc laba loma vēlējuma.

—    Tā jau māņticība, biedri Grāpīt, — Ainis labsirdīgi centās veco vīru pārliecināt. Bet Grāpītis iekaisa vēl vairāk, jo māņticība atzīties viņš neparko negribēja, taču šoreiz jutās piespiests pie sienas un cirta ar to pašu ieroci pretī:

—    Māņticība? Kāpēc tad tu pats man sauc pakaļ «ne asaku», kad es svētdienas rītā izeju ar makšķeres žeik- sti pastaigāties gar Dzedrupes attekām?

—    Tas jau tikai pa jokam, lai jums labāka duša.

—     Zināms, ka pa jokam! Tāpēc jau es saku, ka, no vienas puses, tas-it kā ož pēc māņticības, bet, no otras, jau izskatās pēc tādas kā tradīcijas, gluži kā labrīta vēlējums, kad ļaudis jaunas dienas ausmā satiekas. Tāpēc arī tev pašam patīk, ja novēl šaut garām, kad tu izej uz zaķiem!

—     Man vienalga. Man var vēlēt, ko grib. Bet jūs es saprotu. Tāpēc jau mēs ar Mudīti norunājām, ka riestā viņa turēsies kopā ar mani, lai neiznāktu jums par traucējumu. Jūs varēsiet klausīties pavisam otrā riesta galā.

—     Otrā galā… Otrā galā… — Grāpītis ņurdēja jau pieļāvīgākā tonī, taču vēl negribēja uzreiz padoties. — Tur jau tie dziļie meliorācijas grāvji… Vai kāds vīžo pārlikt tiem laipas! … Ja gadās dziesmā lēkt pāri, tad ir rāvā līdz ausīm …

—    Tad palieciet pļavmalā! Uz viņu galu iesim mēs ar Mudīti! …

—     Pļavmalā … Hm … Par to varētu padomāt. ..

Šāds atrisinājums Grāpītim likās jau gluži pieņemams, jo Mudīte tomēr bija Madaras atvase, un Madaru jau nu nekādā ziņā nevarēja pieskaitīt tādiem meitiešiem, par kuriem būtu jāsaka kāda nelāga mežinieku līdzība, jo retais mežsargs spēja turēt Madarai līdzi gan meža darbos, gan medībās.

To atcerējies, Grāpītis iekšēji sāka pats sev vaicāt, vai tikai patiešām viņš te nav uz kādu mirkli nejauši aizrijies ar veclaiku raugu. Un Mudīte vispār bija lādzīgs meitēns, kauču arī nebijusi Madaras atvase. Turklāt kolhoza sienas avīzē viņa makten veikli zīmēja zibenīgas bildes par visādiem slaistiem un atpalicējiem.

Pie šīs domas Grāpītis pēkšņi vai nosvīda.

Tai sieviešu jautājumā viņš patiešām var iznākt tāds kā atpalicis!

Ņems un gluži taisnīgi ieliks avīzē ar tikpat ģeķīgu ģīmi kā toreiz Aizpuru Bertu par kandžas brūža turēšanu …

Grāpītis pietrūkās augšā no sola un paskatījās pār kailo jasmīnu krūmiem uz kluba ēkas pusi, it kā spētu cauri mūriem saredzēt krāsaino avīzi uz lielā dēļa, kas bija izkārts pie visgaišākās sienas.

Atkal atsēdies, Grāpītis uzkurināja dūmu un sāka raudzīties apkārt, it kā ko meklēdams. Pamanījis turpat krūmā nokaltušu zaru, izķēra no ķešas savu milzīgo aizvāžamo nazi ar kaula spalu, atvāza — un ar pāris šņāpieniem izdarināja tādu kā irbuli.

Tad noliecās pie zemes un sāka kaut ko zīmēt, sacīdams, ka diezgan esot mēļots, vajagot sākt runāt nopietni.

Tas būšot pavisam pareizi, ja viņš palikšot tuvākajā riesta galā. Jā, jā, tur nemaz neesot ko runāt. Lūk, te, tūlīt aiz pļavām. Vai tad tām varot kulties pāri ar meitieti, kad veselu versti tur viss pārplūdis kā jūra? Nemaz neesot ko domāt! Varot vēl iemeimurot kādā bedrē, un kas tad būšot vainīgs? Kas atbildēšot? Vecais Grāpītis būšot vainīgs! No viņa paģērēšot visu atbildību! Jo viņš tas riestā vedējs. Tāpēc Ainis nemaz lai nespurojoties pretī, bet lai ņemot savu Mudīti zem rokas un cierējot. līdz lielajam novadkanālam. Re, pa ceļu vien. Un iznākšot taisni uz tilta, lūk, šajā vietā. Un tālāk pilnīgi sausām kājām — gar kanāla malu vien — līdz otrajam šķērsgrāvim. Tad pa labi, gar grāvi, riestā iekšā. Un tikai pa taciņu, gar šo pusi grāvim, viņā pusē taks neesot iemīts. Un tur jau neesot arī ko meklēt. Kādreiz jaunāki gaiļi, no riesta padzīti, sēžoties gan arī viņpus grāvja, bet tos varot sadzirdēt turpat no taciņas. Un īsts medņu mednieks šaujot tikai veco gaili, riesta kausli…

Grāpītis vēl sparīgi zīmēja riesta plānu smiltīs, kad pienāca arī Mudīte, jau saposusies meža gājienam.

Grāpītis pašķielēja ar vienu aci un izlikās, ka tieši viņu gaidījis. Nu viņš sāka savas pamācības adresēt abiem:

—     Tātad ievērojiet stingri: riestā jāiet klusi un bez liekas apkārt slaistīšanās. Kur esat nodomājuši paslēpties, līdz tai vietai ejiet aši iekšā. Tikai iegaumējiet atceļu: jo ārā būs jālavās pilnīgā tumsā.

—    Cikos tad? — Mudīte iejautājās.

—     Ārā? Kad putneļi beidz savu vakara dziesmu. Tad mednis jau ir iemidzis savā zarā. Tā ap pusvienpadsmi- tiem. Un lai ne žagars jums nelūztu zem zābakiem! Citādi gailis būs projām. Tāpēc nekad nelieniet riestā pārāk dziji, lai naktī var bez trokšņa izlasīties laukā. Un sarunāties — lai die's pas'l Tikai ar zīmēm! Un, ja patiešām gadās, ka nevar izlīst no riesta nemanot, tad jāmetas četrrāpus. Un tikai čāpo uz priekšu. Mednis domā, ka zvērs, un neliekas ne zinis. Tādas tas lietas.

Nu Grāpītis jutās jau gluži vīrā un atļāvās pat diezgan riskanti pajokot. Pacēlis savu suseklim līdzīgo vaigu pret Mudīti, viņš šķelmīgi sacīja:

—           Es gan Ainim pirmiņ teicu, ka ar piekto riteni nav nekāda mežā braukšana, bet tagad varu prasīt savus vārdus pilnīgi atpakaļ!

—    Kādā ziņā? — Mudīte nesaprata.

Ainis smaidot paskaidroja:

—           Nieki vien. Mednieku māņticība: sievieti nedrīkstot ņemt riestā līdzi. Tad neesot panākumu.

Mudīte ar vaicājošu skatienu pavērās Grāpītī.

Tas savaibstīja briesmīgu ģīmi, runāto vēl vairāk jokā pagriezdams.

—           Nu jā, ka tā! — viņš teica. — Meitieti nekādā ziņā nevar ņemt līdzi! Bet tu jau esi tikpat kā puika — bikses kājās un garie zābaki! Tevi — var!

Un draudzīgi uzsita Mudītei uz pleca.

Visi iesmējās.

Taču Grāpītis jau nākamajā mirklī pārvērtās un kļuva pavisam nopietns.

—           Punkts, — viņš sacīja. — Tagad ejam. Citādi var gadīties, ka tie gaiļi sanāk riestā bez mums. Tad ir veltīgi staigāts.

Ainis paskatījās pulkstenī.

—           Seši. Līdz Ogu purvam stundas gājiens, ne vairāk. Septiņos būsim tur.

—           Nu jā! Bet septiņos tādā saulainā pievakarē dažs dullāks gailis jau nāk riestā un sāk raugāties! Tad ir ķezā. Gan to tu vēl pieredzēsi, draudziņ!

Un Grāpītis naigiem soļiem devās pa ciema ielu uz meža pusi.

Viņš soļoja kā uzvarām vainagots karavadonis sava pulka priekšgalā.

pavasaris

Krustceļos pie purva pļavām viņi šķīrās.

Grāpītis pēdējo reizi uzpīpēja, tad uzrāva atrotīlos gumijas zābaku stulmus līdz pašam šekumam un aizbrida pār saulē spulgojošo pļavu, kas patiešām bija pārplūdusi no meža līdz mežam un vietām viļņoja kā ezers. Ar kārti bruņojies, viņš taustīja ledaino dibenu, bieži apstādamies un mainīdams virzienu, lai apietu dziļākās vietas un nepiesmeltu zābakus. Ainis brīdi noraudzījās pakaļ, tad paskatījās Mudītē un klusi teica:

— Mums jāiet tālāk.

Mudīte pacēla acis, Ainis bija gandrīz galvas tiesu garāks.

Skatieni satikās, un viņi abi pēkšņi nosarka.

Kādēļ?

Neviens viņiem to nespētu izskaidrot. Tadeļ, ka vini vieni palika mežā? Bet šī taču nebija pirmā reize! Pēdējās nedēļās gandrīz pārvakarus tika skriets uz slokām, mājās abi atgriezās bieži jau tumsā, jo kopš mazām dienām bija pieraduši iet kopējās gaitās, rīts vai vakars, diena vai nakts, bet šoreiz viss likās kaut kā citādi, neparasti un pirnvreizīgi…

Mudīte jutās sakarsusi. Viņa atmeta lakatiņu plecos un pagriezās, lai sāktu iet, bet smilšainais taks viršiem aizaugušā ceļa vidū bija pārāk šaurs diviem, un Ainis paspēra soli sānis, palaizdams meiteni pa priekšu. Mudīte strauji pagāja Ainim garām, un tikai šajā mirklī puisis patiešām pirmo reizi mūžā pamanīja, cik viņa

slciida un stalta, cik lepni nes vara krāsas cirtām pušķoto galvu. Pēkšņi Ainis atcerējās, ka rūsganie mati Mudītei ap vasaras vidu saulē tik ļoti izbāl, ka zaudē pārbriedušas vārpas brūngano zeltainumu un kļūst gaiši kā liepziedu medus.

Sī dīvainā atcere nez kāpēc lika asinīm straujāk pulsēt, un Ainis pārsteigumā apstājās.

Tā taču nebija meža sanoņa, kas šalca ausīs! Tā bija viņa paša sirds duna. It kā bez elpas augstā kalnā skrējis…

Ilgi viņi soļoja klusēdami. Tikai sniegs vietām iegurkstējās zem kājām saltajās liekņās, kur egļu ēnā vēl kusa pēdējo kupenu paliekas,

Mežs bija pavasarīgu trokšņu pilns.

Dziedāja putni. Čaloja un urdza strauti. Reizēm zaros iešalkojās vējš. Tas atnesa skaidri sadzirdamu rubeņu rubināšanu. Iztālēm tā atgādināja duju mīlas dziesmu un saplūda ar tūkstošbalsīgo varžu kori, kas izkliedza pret debesi savu atmodas prieku un pārvērta visus grāvjus un tērces par pavasara gaviļu tempļiem. Dzērvju kliedzieni Dzedrupes pusē skanēja kā tālas taures, kas junda kaut ko satraucošu un līksmu. Purva strazdi svilpoja tik dīvainas un jaukas melodijas, ka šķita sacenšamies ar lakstīgalām, kurām vēl nebija pienācis laiks.

Virs pašām koku galotnēm, spārniem švīkstot, aizlaidās mežpīļu pāris. «Uz Aklā ezera pusi,» Ainis nodomāja. Viņš skaidri redzēja pelēkajiem vēderiem pie- kļautās sārti dzeltenās kājas un tēviņa košās spalvas.

Tik zemu abas mežpīles lidoja. Gaidi, ka rudeni tev uznāks tik labā šāviena augstumā!

Pīles pamanīja gājējus un, it kā apliecinādamas Aiņa domas, ierunājās:

—    Pē, pē! Pē, pē! Mudīte iesmējās:

—           Re, kā tevi piezobo! Sak, bise ir, bet šaut. nedrīkst!

Arī Ainis pasmaidīja:

—    Gan jau rudenī! …

Bet pīles atsaucas:

—    Pē, pē!

Un Mudīte tūdaļ iztulkoja:

—    Nē, nē! Rudenī tu mūs nedabūsi vis! Tā viņas tev saka!

Apstājusies meitene satvēra jaunekļa elkoni un skanīgi iesmējās. Atbalšu atbalsis piebēra mežu kā sudraba zvani. Meitene salika plaukstas taurē un sauca pāri koku galiem:

—    Lidojiet laimīgi!…

RIESTĀ

Jau gar novadkanālu purvainais sils izskatījās neparastāks.

Priedes zemākas un zarainākas, mezglainiem stumbriem. Dažas dīvaini piekumpušas, milzīgiem, sānis izplestiem un fantastiski izlocītiem žuburiem un atzariem, citas pielikušas, aizkaltušām sveķēļu galotnēm, dažas nokaltušas pavisam un kailas līdz kaulam, Tās paceļas kā pelēki akmens tēli zeltaini zaļā pasaku valstībā.

Pameža gandrīz nemaz. Tikai reta eglīte, kropls kadiķis, mitrākā vietā kāds krūklis vai sārteniem ziediņiem skopi rotātais meža ceriņu krūms. Daudz kritušu koku. Daļa vēl ar mizu, dažs ar gluži svaigu lūzumu, citi miruši stāvus un nogāzušies kaili un cieti kā kauls. Tie krituši nesen. Bet ir ari tādi, kas guļ jau gadu desmitiem un varbūt simtiem. Tie, lielāko tiesu pārklāti ar sūnu segu, grimst arvien dziļāk melnajā zemē, pār- vērzdamies par ciņiem, līdz nozūd zem jaunas trudu kārtas.

Visam pāri dveš pirmatnības elpa.

Liekas, esi pārkāpis mūžības robežu un ieskatījies sen aizgājušu laikmetu vaibstos. Jo mednis, šis relikta putns, kas jau sen iznīcis gandrīz visā Eiropā, mūsu mežos cauri gadu simteņiem saglabājies vienīgi tādos apvidos, kur pirmatnējo dabu riestošanas vietās tikpat kā nav skārusi cilvēka roka.

Pirmatnības elpa vēl jo vairāk apņēma abus jauniešus, kad tie iegriezās tieši riestā.

Kaut arī nevarēja sacīt, ka šis būtu viens no tiem retajiem riestiem, kur gandrīz nemaz nav manāmas cilvēka darbības pēdas, tomēr tas bija labs riests. Te gan bija rakti meža nosusināšanai nepieciešamie grāvji, taču tas darīts visai uzmanīgi, neskarot pašu riestu. Turklāt darbs paveikts vasaras otrajā pusē, kad medņi riestā tikpat kā neuzturas.

Tālab zinātāji Ogu purva riestu ieskatīja par vienu no krietnāk uzturētajiem visā novadā.

Pašā riestā te nekad netiks firsts neviens koks, zinot, ka tāds traucējums medņus bieži vien aizbaida uz visiem laikiem. Meža ceļi gāja aplīk, lai cilvēki lieki nerēgotos riesta tuvumā. Arī cirsmas tika plānotas tā, lai līdz riestam arvien paliktu pietiekams necirsta meža aizsegs, nemaz nerunājot par priežu atsveķošanu, kas riesta apkaimē nekad netika pieļauta, jo šis darbs parasti sākas agrā pavasarī — tieši tajā laikā, kad mednis riesto un ir visjūtīgāks pret sastapšanos ar cilvēku. Vārdu sakot, pēc nepieciešamās un prasmīgi izdarītās meliorācijas te atkal viss bija atstāts tikai pašas dabas ziņā.

Tāpēc neskartības sajūta neatstāja abus vērotājus arī tad, kad tie iegriezās pa riesta malā izcirsto stigu, kur bija izrakts dziļš meliorācijas grāvis.

Likās, šis grāvis ar neizlīdzinātajiem un jau apsūbējušiem ekskavatora izmestās zemes vaļņiem abas pusēs ir nevis cilvēka roku darināts, bet kāda sena pasaku milža vareni izarts un pamests uz laiku laikiem ar visiem gaisos saslietajiem celmiem un sakārņiem.

Abi gājēji klusēdami un mazliet satraukti laipoja gar

grāvja malu pa tikko samanāmo taciņu, ko bija ieminis mežsargs, diendienā iedams savu apgaitu.

Melns ūdens pašā grāvja dibenā lēni tecēja uz lielā novadgrāvja pusi. Kūdrainie krasti vielām izdangati, redzams, ka te pāri lēkuši aļņi. Klajākā vietā grāvim pārkritis dažs vētras uzvarēts koks. Tas noder medniekam ne tikai par laipu, bet dažkārt ari par slēptuvi, ja izgāzts ar visām saknēm un slej gaisā no zemes izdī- rātu augsnes lēveri, zem kura vilks atrod sev midzeni. Pie šāda izgāzta koka apstājās ari Ainis.

Paklājis paēnā savu lietusmēteli, viņš ar mājienu aicināja Mudīti apsēsties, cieši pildīdams Grāpīša ieteikumu — sarunāties tikai ar zīmēm. Tad apsēdās arī pats, atzveldamies ar muguru pret sakņu sienu, gumijas zābakos ieautās kājas līdz pašai taciņai izstiepis, nolika pielādēto bisi klēpī un sāka klausīties.

Stiga pa kreisi un pa labi no slēptuves bija pārredzama visā garumā. Līkzaraino priežu mezglos stumbrus apspīdēja vakara saule. Vējš bija rimis. Klusums šķita tik dziļš, ka uzvilktā bises nodrošinātāja metāliskais klakstiens likās aizskanam pāri visam riestam.

Meitene smaidot pakratīja pirkstu. Viņas skatiens dīvaini iedzirkstījās.

Un Ainis pēkšņi atskārta, ka nekad nav redzējis tādu Mudītes seju. Tā likās izstarojam siltu gaišumu. Zilpelēkās acis ēnā izskatījās gandrīz melnas, bet brīžam zalgoja, kā mežu atspulga pielijušas. Deguns, kuru vēl skolas šaržos zēni arvien zīmēja pagaru un galā uz augšu uzrautu, bija maigi izliekts, ar reljefi iezīmētām nāsīm, kas elpojot viegli trīsēja … Ainis neviļus pastiepa roku un satvēra meitenes plaukstu savējā. Tā bija vēsa. Pirksti viegli glāstīja pirkstus, un likās, ka meža klusums šalc ausīs kā jūra.

Pēkšņi pāri stigai pārlidoja melna ēna, un ar varenu spārnu plaukšienu pavisam tuvu kādā priedē iemetās milzīgs putns. Troksnis bija tik spēcīgs un negaidīts, ka Mudīte gandrīz palaida kliedzienu, taču laikus atguvās un tikai ciešāk piekļāvās Aiņa plecam.

—    Kas tas bija? — viņa čukstēja Ainim pie pašas auss.

—    Mednis! Ienāca riestā! … — Ainis tāpat atbildēja.

Abi sastinga klausoties.

Tālumā atkal taurēja dzērves.

Un it kā tām par atbildi mednis pacēlās spārnos, palidoja gabaliņu tuvāk un uzmetās saules apspīdētā priedes zarā, parādīdamies vērotājiem visā krāšņumā.

Pāris reižu draudīgi norīstījies, viņš cēli izpleta asti, lepni izrieza spārnus, atgāza galvu pret sauli un, aizvērdams acis, uzsāka savu tik dīvaini skanošo pavasara dziesmu.

STOBRA GALĀ

Pārbridis pļavai, Grāpītis izgāja cauri divām dažāda vecuma jaunaudzēm ar simtgadēju priežu kulisi starpā, šķērsoja pakailu kara laika degumu smilšainā paugurainā un nesteigdamies uzkāpa stāvajā Lapsu kalnā, no kura pavērās plašs skats uz Ogu purvu un riesta sūnekli kalna pakājē.

No labās puses gar pakalnu līdz pašam purvam iestiepās retiem krūmu puduriem un sīkiem bērziņiem apaudzis sen nepļautas meža pļavas gals, kur riestoja rubeņi. Te, zināms, viņu nebija tik daudz kā pie Aklā ezera, taču pavasarīgajos salnas rītos tie ar savu kaujas saucienu «ču-fiššš!» dažkārt vēl melnā naktī uztrauca no miega tikko aizsnaudušos āpšus siltajās kalna alās, bet pēc saules lēkta un pavakarē rubināja tik skaņi, ka rāmākā laikā viņu kaislo gulgošanu varēja sadzirdēt vai pašā Dzedruciemā.

Atpūties, pēdējoreiz nopīpējis, Grāpītis devās pa nogāzi lejā, pļavas gala krūmos uzmeklēja zvēru iemīto teku un pagājās pa to līdz pirmajam grāvim, kur sūneklis bija sauss un jau sākās tīrs purvsils, bez biezāka pameža, ar retu egli vai bērzu pa starpām.

Pamanījis zem dažām zarainākām priedēm bagātīgi nobērtas garenās spiras, iedzeltenas kā izkultas kviešu vārpas, Grāpītis uzrāva kūkumu aiz prieka un, daudz negudrodams, paslēpās zem tuvējās egles. Medņu atstātās nakšņošanas zīmes bija gluži svaigas un liecināja, ka tepat jau sākas pati īstā gaiļu pulcēšanās vieta un nav vairs nekāda staigāšana apkārt tik vēlā pievakarē, ja negrib iztraucēt dažu agrāk atlaidušos kausli un satramdīt visu riestu.

Grāpītis iegrozījās ērtāk mīkstajā sūnas sēdeklī, atspieda muguru pret egles stumbru un ar labpatiku izstiepa gājienā nogurušās kājas. Melnie gumijas zābaki pļavas ūdeņos bija nomazgāti spodri un egles pavēnī noslēpumaini spīgoja,

Y?-kara saule augšā vēl apspīdēja kuplās un dzidri zaļas priežu cepures un zeltīja medainos stumbrus, bet apakšā jau sabiezēja ēnas, un pie pleciem zagās tuvās nakts dzestrums.

No slēptuves bija labi pārredzams klajais riesta prie-

dājs priekšā, taču pirmie gaili ar lielu troksni iesēdās Grāpītim tieši aiz muguras, un viņš jau sāka nožēlot, ka nav ieslēpies tai pusē, jo tagad viņam likās, ka tur mēslu bijis vairāk… Tomēr pārvietoties jau bija par vēlu, viens no medņiem pavisam tuvu aiz pakauša rau- gājās kā negudrs — un tūdaļ arī priekšā ar apdullinoši skaļiem blaukšķiem sakrita zaros cits pēc cita trīs gabali, izsizdami pirmos klankšķus gluži kā korķus no šampanieša pudelēm. Tā bija zīme, ka rītā visi brangi dziedās un būs laba pielēkšana.

Grāpītis sarāvās pavisam maziņš un drebēja, kā sala naktī krekliņos izskrējis… Laiks šķita apstājies. Kāds milzīgs pulkstenis sita savu takti pašās ausīs, un vismazākais troksnītis likās vai galvu plēšam pušu…

Medņi laidās riestā gan pa labi, gan pa kreisi, gan aiz muguras un raugājās, kā nelabu sarijušies. Daži jau aizgūtnēm dziedāja, it kā rītos tiem nebijis diezgan laika, citi, laikam vairāk piekauti, uzmanīgi staipīja kaklus un paretam noknakšķināja.

Tādu balli Grāpītis savu mūžu nebija redzējis. Ne vairāk kā pūrvietas platībā salaidās ap divdesmit gaiļu. No tiem vismaz puse dziedāja jau vakarā, un Grāpitis atcerējās, ka lapu plaukšanas laiks patiešām ir klāt, un tad jau gadās, ka medņi vakaros dzied vēl labāk nekā rītos … Ej nu saproti, varbūt vajadzētu mēģināt lēkt no vakara, jo kas zina, kāds var gadīties rīts, — var vēl uznākt salna, un tad ir dziesma ciet, korķi vien plaukšķēs… Bet nav jau gan glīti, ja vakara laikā rībina pa riestu, laiks rāms, talu skanēs. Šāvienu sadzirdēs arī mežsargs un atskries kā plēsts; ej tad pierādi, ka neesi to darījis .aiz stulba prāta, bet labi domādams. Un arī Ainis būs dusmīgs. Viņam jau tur nekas liels nevarēja sēsties, ja te ap Grāpīti ir pats riesta centrs. Ieguldīs kādu sapērtu nabagu — un pēc šāviena tas pats aizlaidīsies. Tad ir draudzība pagalam. Visu mūžu pieminēs, ka aizbaidījis viņam medni … Bet ja nu šim tur neviena solista nav? Tad var iznākt, ka abiem nebūs ne zīles rokā, ne cepeša uz pannas! Tādā reizē būtu gan jāriskē no vakara"… Un izšķirties vajadzētu bez vilcināšanās, jo vakara dziesma mēdz būt īsa … Bet ja nu tikpat skaisti visi laiž vajā meldiņu arī no rīta? Tad vakara šāviens var sabojāt visu muzīķi! Aiz- sitīs dziedoņiem basi uz vairākām dienām, un arī pašiem medniekiem laupīs lielāko prieku, jo īsto pie- lēkšanas brīnumu jau nu gan var izbaudīt tikai rīta agrumā, kad tikko svīst maza gaismiņa, mežs vēl naksnīgu noslēpumu pilns un visa tava māka un meistarība atkarīga no labas dzirdes, zibenīgas dziesmas izpratnes un veiklām kājām …

Šaubu plosīts, Grāpītis neviļus aizmirsa piesardzību un reizi pēc reizes sakustināja melnajos gumijniekos ieautās un tālu izstieptās kājas, kas no neparastā stāvokļa jau sāka tirpt un locītavās nelabi smeldza.

Tuvākais mednis, kas nemierīgi slaistījās saules apspīdētajā priedes galotne, pēkšņi plaukšķēdams nokrita Grāpītim taisni acu priekšā pussoli no zābakiem — un draudīgi izplēta asti, kā sakaitināts tītars, gatavs kauties uz dzīvību un nāvi.. .

Grāpītis pat šodien nezina pastāstīt, kā tas toreiz notika: bise viņam gulēja uz ceļiem, gaiļi bija uzvilkti, un neaprakstāmais pārsteigums tik liels, ka pirksts bez kādas domas un pavēles tai pašā mirklī nospieda sprūdu. Tas nebija tikai pašaizsardzības instinkts vien, kas dažkārt liekot rokai reaģēt gluži refleksīvi, kā vēlāk izsacījās mežzinis Silabebris, sagādādams ar saviem dīvainajiem svešvārdiem Grāpītim lielas galvassāpes, jo bija jāiet uz lasītavu un jāmeklē biezās vārdnīcās to izskaidrojums, lai tiktu pie jēgas, — tur neapšaubāmi bija klāt arī vēlēšanās mednim trāpīt, —

varbūt neapzināta, varbūt tikpat instinktīva, tomēr nenoliedzama.

Norībēja šāviens.

Milzīgs spalvu vīkšķis pašķīda uz visām pusēm, sajaukdamies ar pulvera dūmiem. Grāpītim jau pazibēja galvā nelāga doma, ka no medījuma nekas nebūs palicis pāri, jo tas atradās turpat stobra galā un tad jau lādiņš plēš ar blāķi un sašķaida vienā putrā, bet medniekam par lielu brīnumu mednis pacēlās gaisā un aizlidoja — dīvaini strups, kā rācenis bez lakstiem…

Šāviens bija norāvis putnam asti.

Koši lepnās vēdekļa spalvas nu gulēja sūnās, izplui- nitas kā pēc lapsas mielasta.

Dažus mirkļus .visapkārt valdīja baigs klusums.

Tad pēkšņi ar lielu troksni izcēlās kāds gailis Grāpītim gluži virs galvas un aizlaidās.

Rūkdams kā propelleris, aizspurdza otrs.

Trešais …

Grāpītis klausījās ar aizturētu elpu.

Vairāk nelaidās vis. Kļuva tā kā vieglāk ap sirdi. Grāpītis klusiņām atlauza vaļā bisi, izrāva no pirmā stobra tukšo čaulu un pielādēja no jauna. Ar divām nullēm. Rokas tomēr neganti drebēja un briesmīgi gribējās pīpēt. Paskatījās pulkstenī: bez ceturkšņa deviņi. Rietēja saule. Jāsēž vēl ilgi. Līdz pilnīgai tumsai. Un uzpīpēt varēs tikai aiz kalna …

Tā pagāja labs brīdis. Neviens mednis vairs nedziedāja. Tikai kaut kur patālu, pašā riesta malā, kāds nebēdnis reizi pēc reizes atkārtoja brīdinājuma signālus — ar lielām uzmanības pauzēm:

— Knaks! …

Knaksl …

Knaks! …

jenoti

Grāpītis klausījās, ierāvies dziļi ēnā un sastindzis kā senlaik izgāzts purva sakārnis. Tikai acis viņam šad tad pazibsnīja uz vienu un otru pusi.

Riestā jau klājās vakara krēsla.

Vienīgi grāvja stigas platā aile vēl bija pilnīgi gaiša un pārredzama līdz pašam kalnam. Tās pavērtajā tālē visbiežāk kavējās skatiens.

Meža skaņas pamazām aprima. Kaut kur tālumā vēl iekliedzās dzērves, it kā vēstīdamas nakts tuvošanos. Rets, aizkavējies mednis pārlidoja stigu, iezīmēdamies pret mēļajām vakara debesīm kā milzīga, melna ēna,' un ar noslēpumainu troksni iesēdās apklusušajā riestā.

Pēkšņi Grāpītis pamanīja viņā stigas galā kaut ko kustamies.

Ielūkojās uzmanīgāk.

Jā. Divi zvēri tur kūņājās uz viņa pusi.

Tie tecēja katrs gar savu grāvja malu nesteigdamies, lēnā nodabā, it kā diendienā šo gaitu gājuši.

Vilki?

Nē, pārāk mazi augumā.

Lapsas?

Tās gan pārī nekad nemedī.

Paklīdeņi suņi, kas pārvērtušies gandrīz par meža zvēriem un vajā stirnas. Katra mednieka pienākums tādus iznīcināt.

Un Grāpītis ciešāk sažņaudza bises laidi.

Pa 'to laiku abi zvēri palēnām tuvojās, un Grāpītim piepeši it kā kāds iezvēla pa pieri: tie taču jenoti! Palūk, cik rāmi tek, gluži kā nevainīgi jēriņi, un nāk arvien tuvāk. ,. Tos slepkavniekus gan vajadzētu nošaut, bet kā tu riestā taisīsi lieku lērumu!

Un īsajos mirkļos, kamēr abi tumšbrūnie zvērēni savā nodabā tuvojās, Grāpītis atcerējās visu sarežģīto un vēl šobaltdien mežkopju un mednieku nelabi pieminēto jenotu aklimatizēšanas vēsturi Latvijas mežos.

Toreiz medību lietu pārvaldē pie teikšanas pagadījies kāds gudrs vīrs. Tas nolēmis pavairot mūsu mežu faunu un kažokādu zvēru skaitu. Domāts — darīts. Jau tai pašā gadā atvesti un vairākos novados ielaisti nekad agrāk neredzēti zvēri. Atveda trīs pārus arī Dzedru novadā. Mežsargiem piekodināja rūpēties par tiem kā par pašu bērniem un stingri nobrīdināja, ka ikvienam, kas jel kādu no ielaistajiem zvēriem nošaus vai kā citādi nogalēs, draud bargs sods.

Sākumā dīvainos četrkājus, kurus gaužām reti kādam laimējās redzēt, visi mīlīgi dēvēja par mazlācī- šiem, priecādamies, ka nu reiz būšot mazmeitām silti kažoki. Bet jau pēc dažiem gadiem pašos labākajos laukmales riestos nesaprotamā kārtā iznīka rubeņi, nez kur pazuda pēdējie laukirbju bari, Sausā Sila riestā pavasaros vairs nedzirdēja dziedam nevienu medni, krūmos tikai reti vairs pamanīja ļekojam kādu zaķi… Un visi mežsargi sāka kurnēt, ka vainīgie esot jenoti, no kuriem mežā vairāk posta nekā labuma.

Tad atbrauca tas pats gudrais vīrs no Rīgas un nolasīja visiem Dzedru mežkopjiem un medniekiem referātu par ielaisto zvēru vairošanu no zinātniskā viedokļa, paskaidrodams pie reizes, ka tie esot nevis jenoti, kā tos nepareizi dēvējot, bet gan jenotveida suņi.

Taču zinātniskais paskaidrojums neko nelīdzēja: medņi, rubeņi un zaķi mazinājās skaitā joprojām, un drīz vairs neviens mednieks nešaubījās, ka šai nedarbā tiešām vainīgs gan tas pats jenots, kauču bijis vai desmitkārt suns.

Un nu sākās strīdi.

Vairums iestājās par to, ka rijīgais negauša iznīcināms visiem līdzekļiem, gluži kā vilks, daži ieteica gaidīt norādījumus no augšas, bet gudrais vīrs un viņa piekritēji apgalvoja, ka zinātniski vēl nekas neesot pierādīts. Viņi centās pārliecināt, ka jenots neesot kaitīgāks par to pašu mūsu vecum veco lapsas kūmiņu, kurš tāpat aprijot zemē perējošos putnus un zaķu mazuļus…

Taču drīz jenotu bija savairojies tik daudz, ka tos jau oficiāli atļāva medīt jeb — izsakoties medniecības valodā — atšaut, — pirmajos gados ar skaitu, bet vēlāk bez ierobežojuma, tiklīdz atsākas kārtējais ziemas medību laiks.

Tomēr jenotu briesmas nemazinājās, bet pieauga ar katru gadu vēl straujāk. Jo nelaime bija tā, ka ar pirmo salu jenoti jau itin rātni gulēja ziemas miegu savās āpšiem atkarotajās alās vai citos midzeņos. Tikai retu reizi kāds badīgāks klaidonis pagadījās medniekiem mastā, ja pēkšņā atkusnī bija pamodies un izlīdis paošņāt gaisu, domādams jau pavasari nākam, kad tik viegli sakampt aiz spārna kādu kautiņā apreibušu medņu gaili vai uzost perētāju vistu mīkstu ciņu starpā.

Tādā kārtā izrādījās, ka tajos mēnešos, kad jenoti klejoja savā vaļā, nodarīdami medību faunai pašu lielāko postu, bija aizliegts tos medīt, bet ziemā, kad medības atļautas, tie nekur nebija redzami, ne dzirdami, it kā mežos viņu nemaz nebūtu.

Nadzīgākie mežsargi un veiklākie mednieki tomēr drīz atklāja, ka mīkstspalvainie palaidņi diezgan sekmīgi medījami ar suni — galvenokārt pirmajās rudens nedēļās, kad medības jau atļautas, bet jenoti vēl nav ieguluši ziemas miegā un pa nakti iziet no savam alām kārtējās gaitās. Šādu pratēju skaits tomēr bija gaužām niecīgs, un jenoti drīz savairojās tik lielā mērā, ka mednieku sanāksmēs jau sāka pacelties balsis, ka esot pēdējais laiks izsludināt prēmijas arī jenotu šāvējiem, tāpat kā vilku iznīcinātājiem. Līdz tādai galējībai tomēr nenonāca, taču sāka skatīties caur pirkstiem, ja dažs jestrāks mežsargs, kam vairāk rūpēja medņu un rubeņu bagātība savā apgaitā, dažkārt patrenkāja jeno- tus arī lieguma laikā un paklusām iznīcināja to midzeņus riestu tuvumā.

Visu to atceroties, Grāpītim sirds iekaisa arvien bargākās dusmās pret izskatā tik nevainīgajiem plēsoņām, kuru pāris tur rāmā gaitā tecēja arvien tuvāk viņa slēpnim. Nu jau skaidri saskatāma tumšbrūno kažoku biezā vilna. Gluži labs akots, kaut gan vēl nesen izlīduši no alām. Citā reizē varētu itin mierīgi nokniebt. Katru no sava stobra …

Viens tek viņpus grāvja, otrs — šaipus, tieši pa teciņu, pār kuru Grāpītim izstieptas kājas. Pa brīžam abi apstājas, paskatās viens uz otru, it kā apvaicādamies, vai tecēt vēl tālāk vai jau tepat griezties dziļāk sūneklī, kur gandrīz zem katras priedes var saost garšīgo putnu pēdas …

Tas, kurš tuvojas pa teciņu, turas kādu soli priekšā, kā barvedis. Laikam tēviņš. Dažiem zvēriem gan mātītes mēdz iet bara vedējās. Ej tu sazini, kādas parašas jenotsuņiem, vai tad mūsu pusē kāds šos pētījis!… Otrais apstājies un kaut ko ošņā zem sakārņu kaudzes, bet_ pirmais tek arvien tuvāk …

Are, nu jau gluži klāt un nemana, ka te sēž dzīvs cilvēks! Vai tad tev, stulbenim, kauna nemaz nav? Bāž purnu pie pašiem papēžiem. Ahā, saodi gan gumijas smaku! Nepatīk, ko? Sāks vēl ņirgt zobus pašā stobra galā! It kā tas būtu viņa ceļš, kur citiem aizliegts izstaipīt kājas… Nu, ja tu man kodīsi jaunajā zvejas zābakā, tad gan es tevi nošaušu. Uz līdzenas vietas. Ak tu suns, tavu dūšu! Patiešām rāda ilkņus, pagāns! Es tev gan .. .

Un Grāpīša pirksts neviļus taustīja sprūdu.

Taču laimīgā kārtā jenols tai brīdi ieskatījās dīvainā celma dzirkstošajās acīs un nolasīja tur savu nāves spriedumu. Zibeņātri apmeties apkārt, viņš steidzās pa teku atpakaļ, no kurienes nācis. Paskrējis soļus divdesmit, apstājās un atskatījās uz otru. Tas stāvēja viņpus grāvja un it kā jautāja, no kā šis bēgot. Esot taču jāiet uz priekšu, medībās. Pirmais nosprauslojās uz Grāpīša pusi, nepārprotami rādīdams, ka tur draudot briesmas, un skrēja pa teku projām, vedinot bēgt no bīstamās vietas.

Taču otrais jenots negribēja klausīt, bet grasījās doties tālāk, atskatīdamies uz pirmo ar tādu kā izbrīnu un aicinādams līdzi.

Tas nosprauslojās vēl niknāk, dusmās paņirdza ilkņus uz nesaprašu un laidās savu ceļu, vairs neatskatīdamies.

Nu arī otrs saoda svešo smaku, kas plūda pār grāvi no savādā sakārņa puses. Pacēlis purnu, vēl paošņāja gaisu it kā pārliecinādamies, tad sviedās gan apkārt un muka pirmajam pakaļ.

Pēc brīža abi nozuda krēslā.

Tā Brūnmugura niknākie ienaidnieki atkal izgāja sveikā, sastopoties ar cilvēku, un pagaidām palika ar veselu ādu.

DZIESMA

Ainis jau trešo pavasari gāja Grāpītim līdzi uz riestu un mācījās saklausīt dīvaino medņa dziesmu, kas tik grūti atšķirama skaņu bagātajā meža simfonijā.

Izrādījās, ka lielajam putnam ir pavisam klusa balss! Un ļoti savāda. Mednieki, kas klausās riestā pirmoreiz, iztālēm neko nevar saklausīt. Pat rāmā rītā tie sadzird gan purva strazdus daudzbalsīgi svilpojam, gan dzērves tālumā kliedzam, gan dzeguzi sēri kūkojam, gan sloku pār koku galotnēm domīgi aizparkšķinām, taču neviens tālāk par simt soļiem neatšķir medņa dziesmu. Mežsargs, kas ievedis tādu mednieku riestā, aizrautīgi čukst: «Vai dzirdat? Laiž vaļā!» Bet mednieks nedzird nekā. Un, ja vēl uzpūš vējš, mežs šalko, visas skaņas iegūst satraucošu noslēpumainību, tad nereti pat piedzīvojis medņu šāvējs sāk lēkt uz to pusi, kur tālumā tikai lāses pilējušas no kokiem ūdenī, jo šāds piliena pakšķiens ļoti līdzīgs medņa dziesmas sākuma skaņām.

Ainis medņa dziesmu pazina jau diezgan labi. Turklāt šoreiz pulns iemeties priedē pavisam tuvu, visas tā izdarības redzamas kā uz delnas. Pārlēkājis no zara zarā, atradis ērtu laktas vietu, ķēnišķīgais sila gailis izpleta kā vēdekli savu krāšņo asti, cēli izrieza krūtis pret rietošo sauli, atgāza galvu pret mēļajām debesim un reizi pēc reizes svieda gaisos savus brīdinošos saucienus, gluži kā taurētājs tornī, kad tas pūš kaujas trauksmi…

Skaidri bija atšķirama knakšķināšana — dziesmas pirmā daļa, ko dēvē arī par knipēšanu, kad mednis vēl uzmanīgs, visu redz un dzird, — no otrās daļas — slīpēšanas, kad mednis dažas sekundes vairs neredz nekā un nedzird pat šāviena dārdu.

—    Te-ke, te-ke, te-ke, te-ke, klanks! — mednis kni- pēja. Un tūlīt arī slīpēja:

—    Tičihvj a-tičihvja-tičihvj a-tičihvit!

Ainis satvēra Mudītes roku un tikai ar lūpu kustībām čukstēja:

—    Patiešām dzied! …

Tavu traku medni!

Viņš negaida rītu, bet jau vakarā, kad kokus vēl zeltī saule, laiž vaļā pilnu dziesmu! Un reizi pēc reizes, cītīgāk nekā dažkārt rītausmā! …

Mednis tiešām dziedāja.

Tas bija Brūnmuguris.

Izcīnījis daudz kauju gan ar citiem jaunajiem, gan ar riesta valdnieku Veco Gaili, kurš visus nežēlīgi piekāva un padzina ne tikai no pļaviņas riesta vidū, bet arī no apkārtējām priedēm, Brūnmuguris bija atradis labu dziesmas vietu pašā riesta dienvidu malā. Tas bija noticis spalgajos salnas rītos, kad visi klusēja, it kā nobijušies no pēkšņas ziemas atgriešanās. Kopš tām dienām te ik rītu pret lecošo sauli sajūsmā dziedājis, Brūnmuguris sajutās tik drošs un varens, ka dažkārt vairs nevarēja novaldīties līdz rīta ausmai, kad ikvienam kārtīgam mednim pieklājas sākt savu dziesmu, bet jau vakarā, tūdaļ pēc ielidošanas riestā, bazūnēja pāri pasaulei pārgalvīgus kaujas saucienus, lai dzird visi sāncenši, lai dzird pats Vecais Gailis, negantais cirtējs ar pliko un mūžam asiņaino pauri!

Tā bija arī šovakar.

Brūnmugurim aizrāvās elpa pašam no savas drosmes, un viņš dziedāja arvien izaicinošāk:

—           Te-ke, te-ke, te-ke, te-ke, klanks! Tičihvja-tičih- vj a-tičihvj a-tičihvit!

Tad saslēja asti vēl bargāk, izrieza krūti vēl lepnāk un atkārtoja:

—           Tie, tie, tie, kas grib kauties, lai panāk priekšāl Visus gabalos cirtīšu, cirtīšu, cir-tī-šššu!

Asinis pašam dunēja ausīs tik loti, ka likās — dziesma piepilda visu pasauli, apslāpē visas skaņas, bet dzidrā un bezgalīgā debess tāle, kas pletās acu priekšā un aicināja celties spārnos līdz pašai saulei, šķita sārtas miglas pielijuši…

Un Brūnmuguris, varoņkaismē reibdams, atkārtoja reizi pēc reizes:

—           Mana sirds kvēlo mīlā, un man nav bail nāves! . ..

—           Esmu gatavs cirsties līdz pēdējai asins lāsei ar katru, kas mēģinās ielauzties manā mīlas dārzā, kur rīt ar saules lēktu atlidos viņa — mana ilgotā! …

—           Te-ke, te-ke, te-ke, te-ke, klanks! Tičihvja-tičih- vja-tičihvja-tičihvit!

Viss mežs klausijās viņa dziesmā.

Brūnmugurim nenāca ne prātā, ka šai pašā vakarā tas patiešām lūkojas nāvei acīs, jo trešās dziesmas laikā, atsākoties slīpēšanai, Ainis piesvieda bisi pie vaiga …

Attālums nebija lielāks par trīsdesmit soliem. Mednis pret vakara debesīm redzams, kā uzgleznots ar melnu tušu. Atlika tikai labi notēmēt un nākamās slīpēšanas laikā mierīgi nospiest sprūdu.

Tajā mirklī Aiņa elkoni satvēra Mudītes roka.

— Nevajag! … Viņš tik skaists! …

Un Ainis nolaida bisi klēpī.

Mudītes čukstā bija kaut kas tāds, kas lika aizmirst medni un visu mednieka piesardzību. Ainis tik strauji pavērsās pret meiteni, ka siksnas sprādze skaņi noklaudzēja pret bises laidi. Mednis tūdaļ apklusa.

Bet Ainis to vairs nemanīja.

Pavisam nejauši viņa vaigs bija pieskāries Mudītes vaigam.

Un pēkšņi viņš atklāja, ka nav vajadzīgi nekādi vārdi, lai pateiktu, ka viņš nekad nemīlēs nevienu citu meiteni, ka nav pasaulē otras tik daiļas, tik jaukas un sirdij tik tuvas kā viņa, vienīgā! …

Izrādījās, ka tas viss izsakāms ar pieskārienu.

Bet mednis bija pārlidojis citā kokā un dziedāja atkal:

— Te-ke, te-ke, te-ke, klanks! Mana sirds ir gaviļu pilna!

Tičihvja-tičihvja-tičihvit! Mana dziesma skan līdz pašai saulei! …

Un Aiņa vaigs kautri pieskārās Mudītes vaigam vēlreiz.

Brūnmuguris dziedāja …

MELNAIS GANDRS

Melnā Gandra dēls piedzima vējainā pavasara rītā, kad visa zaļā garšas pasaule šūpojās līdzi kraupainā bērza virsotnei, kur stiprā staklē slēpās gandru ligzda. Izšķīlies no olas, gandru ģimenes pirmdzimtais nopurināja no pūkainā mēteļa zilganbaltās čaumalas, atplēta knābi, ierija pirmo dzestrā gaisa malku un tikai mātei saprotamā valodā sauca:

—    Ēst! …

Gandramāte izbrīnā pastiepa garo knābi, pavēla savu šāgada pirmo cāli tālāk no ligzdas malas, lai aklumā neizkrīt, un priecīgi klakšķināja:

—       Pacieties! Pirmajā dienā barība tev vēl par stipru, nejaudāsi norīt.

Taču dūšīgais cālis tiepās un plēta knābi vēl platāku:

—    Ēst! …

—    Skaties, kāds varonis!

Un mātes sirds neizturēja: atrijusi brokastīs iekampto zivi, perētāja ieplāja krietnu pikuci dēlam knābī.

Pirmdzimtais neveikli atgāza galvu un ilgi pūlējas, līdz norija gardo kumosu.

Ieturējis pirmo sava mūža maltīti, Jaunais Gandrs sajutās gurdens, iegrozījās dziļāk zem siltā matēs spārna un aizmiga.

Mežs viņam dziedāja šūpļa dziesmu:

«2ū, žū, žū! …»

Bērza plecs gādīgi auklēja ligzdu.

Pēkšņi virs lapotnes parādījās melna ēna.

«Zvīks, žvāks!» nožvīkstēja spārni.

Izbradājis pa purvu un Klāņu ezera sēklēm, ar treknu zutēnu knābī tur bija atlidojis Gandratēvs. Nostājies uz ligzdas malas, viņš nolika nesumu sievai priekša un klakšķināja:

—    Nu, kā ir? Vai dēls jau izperēts?

Gandramāte pacēla spārnu un lepni atbildēja:

—    Paskaties!

Pirmdzimtais tur gulēja saldā miegā.

—    Brrangg gandrrs! — tevs nopriecājās.

2

Brīdi atpūties, Gandratēvs atkal aizlidoja medībās, jo pēdējās perēšanas dienās vairs neiedrošinājās nomainīt pērkīī pereli. Labāk jau piegādāt tai ēdamo.

Soli pa solim Melnais Gandrs brida arvien tālāk pa milzīgā Klāņu ezera klajumu, kas pletās līdz pašam apvārsnim, aiz kura zilgmoja tumšie Tālavas sili. Apaļīgi ašķu un niedru puduri šalkoja vējā. Vējš nemitīgi ņirbināja arī duļķainā ūdens virsmu seklajās lāmās, kur tikai retumis niedru pavēnī vēl varēja samangot kādu palos paklīdušu un tveicē jau pa pusei noslāpušu plici vai raudeli, no kuras pat zvirbulis nejustos paēdis…

Apnicīgi!

Dienvidū, kad ūdens lāmās kļuva jau pretīgi silts, Melnais Gandrs pacēlās spārnos. Lieliem lokiem viņš uzriņķoja augstu debess zilgmē, uzgūlās gaisa vilnim, brīdi gozējās saulē, tad ar nedaudz vēzieniem uzņēma ātrumu, aizplanēja pāri Zvidzienas slīkšņām un nolaidās Mežakaktu pļavā.

Te varēja uzkost ne tikai vienu otru kukaini, slieku vai vaboli, bet dažkārt ari kādu vardi vai rāpuli. Vairāk blēņodamies nekā izsalkumu remdinādams, Melnais Gandrs paknāba no agrajiem ziediem arī pa bitei un kamenei, kuram bija dīvaini salda piegarša.

Pēkšņi aiz lielā kārklu krūma, kur siena laikā ieturēja azaidu un atdusējās pļāvēji, viņš saskrējās krūtīs ar savu sugas radinieku Balto Gandru, kuru ļaudis dēvēja gan par Stārķi, gan par Svēteli un uzskatīja gandrīz vai par māju putnu.

Melnais Gandrs nicināja mīkstčauli Balto Gandru, jo tas nevīžojot pat ligzdu uzbūvēt bez cilvēka palīdzības. Tālab ligzdojot arvien cilvēka mājokļa tuvumā, dažkārt pat uz jumta kores.

Baltais Gandrs augumā bija lielāks, treknās pļavu vardes rīdams, nobarojies smags kā pagasta budzis, toties Melnais Gandrs bija sīkstāks, muskuļaināks un izveicīgāks. Spēkos abi sugas brāļi bija līdzīgi, kautiņā viens otru sen pārbaudījuši, tāpēc tiekoties aprobežojās ar vēsiem sveicieniem un brīdinošu paklakšķinā- šanu.

Arī tagad Baltais Gandrs, piepeši ieraugot aiz Vidus cera mežonīgo gāršas kausli un asaku rijēju Melno Gandru, draudīgi noklabināja:

—    Ko tu te meklē? Vai mežā jau barības trūkst, ka sāc lavīties citu ganībās? Esi aizmirsis likumu?

Melnais Gandrs nebija vis aizmirsis meža likumu, ka ikvienam, kas pārkāpj medību lauka robežas, cērt ar knābi acī. Taču zināja arī, ka Mežakaktu pļava kopš lielajiem gandru kariem ir strīdus ābols abu cilšu starpā un tiek uzlūkota par neitrālo joslu. Tāpēc rāmi atbildēja:

—    Klab, lab, kaimiņ, necel ķildu. Šī pļava mūždien bijusi vairāk meža nekā lauka valsts. Te mums vienādas tiesības.

—    Neklabini tukšu! Visiem zināms, ka tu esi asaku rijējs, bet te taču zivju nav! Te ir balto gandru barība: vardes, čūskas, ķirzakas!

—    Tās ēd arī melnie gandri, kad lāmās nav loma. Ezers galīgi tukšs.

—    Kāda man daļa, ka ezers tukšs! Baltie gandri nav to izēduši.

—           Ezera vispār vairs nav. Ezers aiztecējis pa Lielo grāvi, ko izraka ciema ļaudis.

—           Pērn tu par to priecājies: seklajās lāmās esot vieglāka zveja!

—    Lāmas izdzērusi saule.

—           Saki vālodzei, lai sauc lietu! Nograndīs pērkons, nošļāks branga gāze, un lāmas atkal būs pilnas.

—           Nelīdzēs. Nav vairs ezera, nav zivju. Aizgājušas upē.

—    Tad brien upē.

—    Upe dziļa. Tur mans žebērklis par īsu.

—           Tad ej, kur zini, tikai nenāc garām Vidus ceram! Knābis acī!

Baltais Gandrs draudīgi klabināja.

Bet Melnais Gandrs nenobijās:

—            Knābis acī! — viņš atbildēja. — Atgriezties ligzdā bez loma es nedrīkstu. Man izšķīlies dēls. Un gaidāmi vēl vismaz divi.

—           Pār malu, pār malu. Ja tu nespēj izbarot, met liekos pār malu! Tāds ir senču likums!

—           Ļauns likums. Radies baigajos sausuma un bada laikos. Vai šovasar barības trūkst?

—    Man netrūkst, tev trūkst.

—           Klab, lab, kaimiņ. Paej no ceļa un ļauj man pamedīt gar Lielajiem akmeņiem. Tur odzēm midzeņi.

—    Knābis acī! Tās mūsu!

—           Knābis acī! Tās arī mūsu! Visa purvu pasaule zina, ka īstās balto gandru ganības plešas pa varžu bagātajām -upmalas ārēm un gar dzirnavu dīķi. Neviens melnais gandrs tur savu mūžu nav knābi mērcējis. Bet te ir Mežakaktu čūslājs. Rītos un vakaros tam pāri gulstas gāršas ēna. Brīvā meža valsts ik dienas kaisa te savu sēklu. Paraugies apkārt: jaunie kārklēni paskrējuši jau līdz pašai kaudzes vietai!

—           Tāpēc, ka pērn pļavā neskanēja izkaptis. Mežakaktu būdai jau sen dūmenis nekūp. Jumtā melni caurumi.

—           Redzi nu! Pat cilvēki atzīst, ka šī pļava ir meža tiesā! Te ir mūsu daļa!

—    Arī mūsu! Ari mūsu!

—           Klab, lab, kaimiņ! Lai ganās arī jūsējie. Mums nav žēl. Te pieliks barības visiem.

Un Melnais Gandrs, augstu cilādams sarkanās kājas, aizsoļoja uz Lielo akmeņu pusi.

Baltais Gandrs, nejuzdamies pārliecināts par savu taisnību, brīdi stāvēja uz vienas kājas, galvu šaubās piešķiebis, un mulsi atkārtoja:

—    Klab, lab, labi … Klab, lab, lab! …

Tad gausi pacēlās gaisā un lidoja projām.

Labāk jau patiešām pabradāt gar dzirnavu dīķi, kur neviens meža diedelnieks neiedrošinājās spert savu kāju, jo baltā mūra ēka virs mūžam šalcošā ūdenskrituma tos atbaidīja ar savu nerimtīgo dunu …

Laizdamies pāri Lielajiem akmeņiem, kur Melnais Gandrs patlaban medīja pievakares saulītē izlīdušās glodenes, viņš nicīgi nošņācās:

—           Mežonis! . .. Gāršas laupītājs! … Uzlaidīšu tev vīru ar pērkonu rokā! …

Un vienmērīgiem vēzieniem airējās pāri pļavmalas alksnājam.

Nejauši paskatījies lejup, Baltais Gandrs ar izbrīnu ieraudzīja, ka Mežakaktu būdai, kas tur aiz alksnāja paslēpusies Lielā ozola pavēnī, kūp dūmenis.

Arī jumta caurumi aizlāpīti ar baltām skaidām.

Tātad vecajā ligzdā atkal atgriezušies cilvēki.

Tie izpļaus krūmus pļavā, un Melnais Gandrs vairs nevarēs teikt, ka tā pieder meža valstij.

3

Mežakaktu būdas pa pusei sakritušais dūmenis patiešām kūp. Abiem lodziņiem slēģi vaļā, čīkstīgās durvis pusviru. Pa tām iznāk vecāmāte ar nēšiem plecos un lēni aizsoļo uz aciņu pēc ūdens,

Aciņa ir patālu no būdas, lejā aiz sakņu dārza, pašā pļavas malā. Taks uz to aizaudzis, jāiemin no jauna. Arī grodi aciņai sagruvuši un aizauguši ar zāli…

Soliņš gan vēl stāv, kā stāvējis: divi ierakti stabiņi, dēlītis pāri. ..

To darināja Andriņš, kad māte kādreiz ierunājās, ka pie aciņas derētu atpūtināt kājas pirms kāpšanas kalnā ar pilniem nēšiem . ..

Arī smeļamā kārtiņa ar sarūsējušu naglu galā stāv turpat, grodu stūrī pieslieta. Aciņa nav dziļa, vindas te nevajag.

Vecāmāte paņem kārtiņu, uzkabina spaini uz naglas un noliecas smelt. Akas melnajā spogulī viņa redz zilo debess dzelmi, redz savu grumbaino vaigu, kas kādreiz tur vērās pretī sārts un ziedošs. . .

Vecāmāte piesmeļ spaiņus, atsēstas uz soliņa un gremdējas atmiņās.

… Kad viņi ar Mārtiņu pirmoreiz atnāca uz Mežakaktu būdu Tumšupes dzirnavās, Andriņš vēl bija mazs zēns…

4

Andriņa tēvs bija gada kalps. No Jurģiem līdz Jurģiem viņš strādāja pagasta saimnieku sētās: ara un ecēja, sēja un pļāva, kūla un vētīja, raka grāvjus un plēsa cinaites, cirta mežus un skaldīja akmeņus, dēstīja dārzus un būvēja ēkas.

Andriņa māte ravēja saimnieka biešu laukus, grāba sienu un zārdoja āboliņu, plūca linus un raka kartupeļus, vērpa dzijas un auda raibas sedzenes saimnieka meitām un biezu vadmalu saimnieka kažokiem.

Andriņš ganīja saimnieka cūkas un kapāja žagarus lielajam lopu ķēķim, rudeņos basām kājām dzenāja nikno saimnieka kuili pa aso rugaiti, bet ziemā stiepa smagus malkas klēpjus no skaidienas uz riju, pirti un lielajām istabām saimnieku galā, kur vienmēr kurējās milzīgās podiņu krāsnis^ lai saimniecei būtu silti …

Saimnieks bagātīgi savāca savā klētī gājēju darba augļus, bet Andriņa tēvam atmērīja nolīgtos pūrus un sieciņus — taisni tik daudz, lai kalps ar savu ģimeni līdz nākamajai ražai nenonīktu badā un saimniekam nebūtu jānopūlas ar jaunu darbaroku līgšanu.

Kad Andriņam bija desmit gadu un viņš jau trešo vasaru gāja par lielo ganu, pelnīdams pats sev pakulu bikses un pastalas, māte sacīja tēvam:

— Šoziem puika jālaiž skolā.

Bet Andriņam bija jāgana saimnieka lopi līdz Mārtiņiem, un skolā viņš nokļuva tikai vēlā rudenī, kad pļavu tērcēm jau pa ledu varēja staigāt pāri.

—           Būs grūti, — skolotājs brīdināja. — Citi jau mazo reizes rēķinu ņem un trešo ticības locekli skaita.

—    Ko lai dara, — māte nopūtās. — Ganiņš!

—    Burtus pazīsti? — skolotājs jautāja Andriņam.

—    Pazīstu.

—    Baušļus zini?

Andriņš samulsa. Dažus viņš zināja gan, bet citi briesmīgi juka.

—           Kā nu nezinās, viņam jau viegla galva, — mate steidzās atbildēt.

Andriņam pamira sirds: ja nu prasa?

Bet skolotājs jautāja:

—    Skolā dzīvos vai kājām nāks?

—           Kājām, kājām, — māte aši atteica. — Cik tad te no Aizpurviem tālu?

—           Hm, — skolotājs norūca bārdā. — Verstis piecas būs gan.

—           Atskries, atskries, nav maziņais. Tagad pliksalā var taisni pār purvu, iznāks tuvāk …

—           Pliksalā gan, bet puteņu laikā … Stundas sākas astoņos, bet kur vēl gaisma? Vakaros atkal pa tumsu mājās … Smaga lieta!

Skolotājs domīgi noraudzījās zēnā.

—    Nebūs bail — vienam naktī pa mežu?

—           Nebūs, nebūs, — māte atkal pasteidzās atbildēt Andriņa vietā. — Citādi nevar. Mājās vismaz vakaros būs paēdis. Pastrēbs putru vai ko neko. Ja paliek skolā gulēt, jādod pavalgs līdzi… Kur to ņemt?

—           Jā… —<- skolotājs nopūtās un ierakstīja lielajā skolas grāmatā:

«Andrievs Liepiņš, Mārtiņa un Emmas dēls, gājēju kārtas.»

5

Mēdz sacīt, ka zivs meklējot, kur dzi]āks, bet cilvēks — kur labāk.

Arī Andriņa tēvs nebija atmetis cerību, ka kaut kur pasaulē jābūt tai labajai sētai, kur kalpam mērens darbs un piedienīga alga, tālab nereti Jurģos salīga

atkal pie cita saimnieka, dažkārt gluži svešā pusē, tālā novada malā.

Varētu domāt, .ka darbavietas izvēle bija nejauša, taču Andriņa tēvs turēja padomā kādu pazīmi, pēc kuras līkopos allaž vadījās un vērtēja jauno mājvietu: viņš vienmēr apvaicājās, vai tur ir gandru ligzda.

Kopš tēvtēvu laikiem bija zināms, ka gandrs, ko vairāk gan dēvēja par stārķi, ir laimes putns. Un Andriņa tēvam šajā ziņā arī pašam bija laba pieredze: jau tajā pavasarī, kad viņš vēl cerējās ar tagadējo Andriņa māti, gadījās, ka Priecumos, kur abi tikko bija sākuši strādāt par vasaras gājējiem, gandrs uzlaidās mājas jumtā.

Saimniece, to redzēdama, iesaucās:

—    Skat, skat, svētelis korē! Rudenī mūsmājās gaidāmas kāzas!

Un patiešām — Mārtiņš ar Emmu toruden apprecējās un dzīvoja, kā saka, labā saticībā, bet nākamvasar Mārtiņu jau aplīgoja kā Jāņatēvu un bija vien jāliek uz steķiem muciņa alus, jo stārķis bija atnesis jaunajam pārim dēlu uz pašiem Līgo svētkiem …

Pirmais stārķa nesiens tomēr nebija laimīgs: saimnieka cūkas ganot, Jānītis sasaldējās, saslima ar kakla kaiti un nomira.

Kopš tā laika bija noziedējuši daudzi pavasari un novītušas daudzas jāņuzāles, bet vairāk bērnu Liepi- ņiem stārķis kā nenesa, tā nenesa. Un pēkšņi — kad Mārtiņam jau bija sarmoti deniņi un arī Emmai brūnajā bizē jau parādījās pa sudrabainam pavedienam — gluži negaidot gadījās Andriņš …

Emmai sen bija apnicis ik pavasari iesildīt jaunu ligzdu, un ar bērnu viņa nemaz vairs negribēja kustēt.

Taču tagad Mārtiņam rokā bija drošs trumpis, un ap Meteņiem viņš ierunājās:

—    Klausies, Emm. Nu gan Jurģos mums jāiet projām no Aizpurviem.

—     Uja! Kāpēc tad jāiet? Ko t' nu atkal esi sagudrojis, to Juļķi augu vakaru lulķēdams? Vai tad citur būs maize bez garozas? Vai neesam jau viņus gadus diezgan izklejojušies, tās piena upes un medus krastus meklēdami? Te vismaz ir kur gotiņu krūmos paganīt! Arī siens ziemā nav 110 saimnieka devības ar zobiem

jāizplēš: cik pats jaudā sapļaut, tik ir. Pamazām vien. Ja gadās pliksala rudens, vari kapāt pa pura ciņiem kaut vai līdz Mārtiņiem, pats Mārtiņš būdams!

Andriņa tēvs no pieredzes zināja, ka sievai jāļauj izkratīt sirdi. Tāpēc rāmi noklausījās viņas iebildumus līdz galam un tikai tad sacīja:

—    Par sienu nav runa. Par puiku jādomā.

—    Par Andriņu?

—           Nu jā. Pamēģini vien staigāt diendienā to gaisa gabalu līdz skolai! Tumsa. Sals. Putenis. Viņdien jau bija nošķiebies no ceļa. Līdz gaismai maldījies pa tīreli. Vēl nosals!

Emma klusēdama ducināja ratiņu. Viņa neteica ne jā, ne nē. Viņa vēl domāja.

Bet Mārtiņš kala dzelzi, kamēr karsta.

—           Tā lieta skaidra. Jurģos jālūko pārcelties viņpus purva. Nevar jau tīšuprāt bērnu dzīt postā ..,

Emma bija atbruņota.

—           Ja nu Andriņa dēļ… — viņa domīgi teica. — Bet žēl gan šķirties no Aizpurviem! Tik ierasta vieta … Kā savās mājās! …

—    Nekas. Pieradīsi arī jaunajā vietā.

Mārtiņš izpūta baltu dūmu mutuli un sapņaini piebilda:

—    Gandra ligzda tur pašā korē!

—     Uja! Vai tad esi jau noskatījis?

—            Viņdien miestā satiku Tumšupes dzirnavnieku Lo- bes kungu. Viņš pārbūvēšot ērbēģi, darbarokas esot vajadzīgas kā ēst… Mežakaktu būda kopš rudens stāvot tukša, vecais Lazda aizgājis uz pilsētu pie dēla… Viņš tur nodzīvoja vai desmit gadu … Gluži savrupa mājele … Pavisam nost no dzirnavām, pļavas malā … Maldams es tur reiz iegriezos padzerties, kad padzītais melderzellis bija iesviedis dzirnavu akā sprāgoņas suni…

6

Pavasaris toreiz pienāca nemanot.

Kauprēs un pauguros ceļi jau bija sausi, bet ēnainākās pakrastēs vēl baloja sniegs; palu ūdeņi upēs plaka pagausi, visi grāvji vēl bija pilni, un aiz smago vezumu rindām, kas no daudzām sētām virzījās uz lielā ceļa pusi, palika dziļas grambas.

Vīri bija āvuši, garstulmu zābakus kājās un, vezumiem blaku iedami, droši brida dūkstīm pāri, bet jaunās meitas, kas dzina lopus, vietām lēca pāri grāvjiem un laipoja pa ciņiem, lai pārāk nesabristu šim it kā svētku gadījumam autās jaunās pastalas un pat godu kurpes.

Sargādamas mazākos bērnus un plīstamas mantas, uz vieglākajiem vezumiem sēdēja pašaustos plecu lakatos tinušās sievas, dažbrīd sasaukdamās ar talkas ļaudīm, no pašdarinātā miestiņa viegli iesilušiem, un norādamas palaidnīgākos knēveļus, kas līdzēja tēviem skubināt taisni tos čaklākos vilcējus un pinās visur zem kājām, taujādami, vai jaunajā vietā būšot aiz rijas tikpat lieli bērzi, no kā tecināt sulas, vai upītē, kas tur līkumojot gar pašu dārzu, esot arī vēži, cik tālu vēl jābraucot un vai pa ceļam iznākšot iegriešanās Krustakrogā — nopirkt savāžamo nazi, ko tēvs jau pērn solījis . ..

Vīru sejas tomēr lielāko tiesu bija samākušās un nelaipnas, jo viņus grauza klusa rūpe par gaidāmo dzīvi jaunajā vietā, un vienam otram vēju appūstais vaigs kļuva gaišāks vien retu brīdi, kad prātā nāca viss labais, ko iecerēts tur piedzīvot, bet tūdaļ atkal apmācās, jo ikviens zināja, ka cerības tik bieži viļ. .. Atmiņā plaiksnījās iepriekšējais gads, kas dažam svētīgs, dažam ļauns bijis, taču skumjas šī atcere izraisīja visiem, jo aiz muguras palika jau silti iedzīvots pajumts un diendienā iemīts taks. Kaut nevarēja saukt par savām atstātās noras un laukus, taču ražens darba cēliens bija tajos nostaigāts un pamesta da|a mūža, dažs pat vairākus gadus no vietas bija vienā un tai pašā tīrumā sēklu kaisījis un status cēlis, līdz pienāca šī diena, kad tā vai cita iemesla dēļ bija jāiet. Nu bija atkal ceļš zem kājām — un mīksta kļuva sirds, it kā sāpēdama satrūka kāda saite ar pagājušajām dienām, kas atcerē atsedzās vieglas un gaišas vien, kaut patiesībā bija gaužām smagas un bieži tika nolādētas.

Tādos brīžos roka nemanot ciešāk pievilka grožus, zirgs apstājās un sievai bija jāmeklē vezumā kanna, lai vīrs remdētu lielo slāpi vēsā malkā.

Taču rūgts, allaž rūgts bija Jurģu alus!

—     Redziet! Ligzda korē! — tēvs priecīgi sacīja, kad bija apbraukuši vai visam Klāņu purvam un jau pievakarē tuvojās Tumšupes dzirnavām.

Tēvs pieturēja zirgu pašā uzkalnā, no kurienes pavērās plašs skats uz zaļo Tumšupes leju un milzīgo Klāņu ezeru, kur līdz apvārsnim viļņoja nebeidzama niedru jūra un tikai vietumis spīgoja skaidrs ūdens.

No austrumiem ezeram pieslējās tumša mežu siena, kurā iesniedzās garenais un līkumotais dzirnavu dīķis. Baltās dzirnavu ēkas ar sarkanajiem dakstiņu jumtiem spilgti iezīmējās zaļajā lapotnes ietvarā. Tālu aiz tām, it kā uz ezera pusi pabēgusi un milzīga ozola pavēnī paslēpusies, — Mežakaktu būda, melna, ar apsūbējušu skaidu jumtu. Un tēvam nav jāsaka — tāpat jau redzams, ka tas viņu jaunais mājoklis. Bet lielās dzirnavu ēkas korē patiešām ir gandru ligzda …

—    Kur stārķis jumtā, tur svētība mājās, — tēvs sacīja, piebāzdams pīpi un priecādamies par krāšņo ainavu, it kā pats to uzbūris.

—    Tā svētība nav vis uz kalpa būdas, bet uz saimnieka ērbēģa, — māte pasmīnēja, bet tēvs nepadevas:

—    Ja saimniekam pilna klēts, tad arī kalpam nebūs jākar zobi vadzī.

Un pievilka grožus.

Ilgi nevarēja kavēties: aši jāizkrauj mantas no vezuma un pajūgs līdz vakaram vēl jānogādā atpakaļ uz Aizpurviem. No turienes vajadzēs visu lielo gaisa gabalu sliept kājām pa melnu nakti. Un rit agri jau darbā pie jaunā saimnieka …

Kad pārbrauca dzirnavu dambim, kur zem tilta šalkdams gāzās lejā balts ūdens, no ēkas jumta pacēlās gandrs un lēnām lidoja uz ezera pusi — taisni pāri Mežakaktu ozolam, it kā rādīdams braucējiem ceļu.

—     Re, aizlido uz mūsu pusi! — tēvs priecīgi iesaucās un uzšāva zirgam. — Nū-ū! Tūlīt būsim mājās!

Mājās?

Andriņš neteica nekā.

Arī viņam, tāpat kā mātei, sirds bija saaugusi ar Aizpurviem, kur pavadīti pirmie zēnības gadi.

—          Ej, ej, gočiņ, — viņš skubināja brūnaļu, kas bija

piesieta valgā pie ratiem un snaikstījās pēc ceļmalas zāles. Visu garo gājienu Andriņš bija nosoļojis tai nopakaļ ar rīksti rokā un jutās briesmīgi noguris, tomēr spridzīgi raudzījās apkārt un visu vēroja: jauna vide modināja ziņkāri. Dīķī varēs peldēties. Bet lielajā ozola viņš sev uzbūvēs cietoksni…

Un tūdaļ uzmācās ari rūpes: dzirnavnieka ganāmpulks droši vien krietni lielāks nekā Aizpurvos. Vai izdosies labi noganīt? Nez vai bullis te ir ar ragiem un vai nav pārāk nikns? Un vai būs labs ganu suns… Bez laba suņa kā bez rokām …

.. . Pagājis tik daudz gadu, taču vecā Emma vēl tagad atceras, kā dēls otra rītā, kājas audams, iztaujāja tēvu, bet tas tikai pasmējās par Andriņa bažām:

— Kas te ko nenoganit! Laid lopus gar Klāņa malu un pats cierē pa sausumu kā kungs! Uzmani tikai, lai nezogas Tumšupes līču pļavās! Ne tev tuvumā kāda labība, ne kas! Tīrumi gandrīz visi otrpus upes, kalnā. Par tiem tev maza bēda. Un ezerā jau neviens teļš pat bizodams nežausies iekšā!

Bet jau nākamajā vasarā pie Jodu bluķa (milzīga akmens prāvas pirtiņas lielumā, kas šķita pa roku galam dūksnājā iesviests) noslīka saimnieka pienigākā sugas govs. Dzirnavnieks brēca, ka tās vērtību palaidņa puika, pat desmit gadus par brīvu ganos iedams, nespējot atkalpot. Laikam jau būtu Audriņu padzinis, bet pēc dažām dienām sākās karš — un tad jau viss gāja juku jukām.

Kādu laiku dzirnavās stāvēja krievu zaldāti, tad iesoļoja vācieši ar pīķsmaiļu ķiverēm galvās.

Fronte bija apstājusies gar Daugavu un arī te, pie Klāņu ezera, kuram pāri tikai retumis pārlavījās gan no vienas, gan no otras puses kāds nadzīgāks izlūks.

Vācieši ierakās kalnā gar Tumšupes leju, kvernēja uz maiņām blindāžās un izēda tukšas visa novada klētis, apkāva lopus un putnus. Pat dzirnavnieks sāka sūroties, ka esot jācep maize no saslaukām, bet Mežakaktu būdā patiešām bija pienākušas īstas bada dienas.

Un taisni visbargākajā Meteņu sala laikā paklīda baumas, ka Krievijā notikusi revolūcija.

Brīvība!

Andriņš šo vārdu izrunāja ar kvēlojošām acīm, bet tēvs šaubās nogrozīja galvu:

—     Redzēs, redzēs. Ka tikai neiznāk tāpat kā piektajā gadā: sākumā padzina gan kungus un baronus, bet vēlāk melnā sotņa ņēma virsroku un apšāva ļaudis bez žēlastības, nodedzināja mājas, tūkstošiem aizdzina trimdā un katorgā . ..

—    Mežabrāļi tomēr cīnījās drosmīgi, — Andriņš iebilda.

—    Kā tad tu to zini?

—    Zinu … Skolotājs stāstīja …

Ilgāku laiku par notikumiem viņpus frontes nekas vairāk nebija dzirdams, bet vasarā kādunakt pāri ezeram bija pārnācis latviešu strēlnieku izlūku pulciņš, un rīta agrumā no niedrāja pēkšņi atskanēja tāda kā milzu taures balss. Vācu un latviešu valodā tā pavēstīja, ka Krievzemes darbaļaudis esot nogāzuši asiņaino ķeizaru Nikolaju Otro līdz ar visiem viņa rokaspuišiem un negribot vairs karot, jo viņiem pret vācu tautu neesot nekāda naida. Viņi griezīšot durkļus uz otru pusi un triekšot ellē pēdējos kaklakungus, dibināšot Krievzemē darbaļaužu taisnības valsti. Lai arī vācu zaldāti ejot mājās un darot tāpat ar savu ķeizaru Viļumu un baroniem, tad būšot miers virs zemes uz mūžīgiem laikiem!

To dzirdēdami, vācu oficieri pavēlēja gāzt uz niedrāju baltu uguni, taču zaldāti lielāko tiesu tīšuprāt tēmēja garām, jo daudzi atzina Krievijas darbaļaužu rīcību par pareizu un prātoja, ka arī Vāczemē laiks taisīt revolūciju . ..

Tajā pašā dienā Andriņš pazuda bez pēdām. Māte ļoti bēdājās, bet tēvs mierināja: — Nav jau vairs maziņais — sešpadsmit gadu — akā nevarēja iekrist! Vēlāk atrada zīmīti:

«Ardievu, māmiņ, ardievu, tēt! Es aizeju pāri!» Un

parakstījies kā jau pieaudzis cilvēks, kas pieņem patstāvīgus lēmumus: Andrejs.

Māte apraudājās, bet tēvs tikai norūca:

— Labāk neliecies ne zinis!

Un iemeta zīmīti ugunī.

Andrejs uz brīdi iegriezās Mežakaktos tikai deviņpadsmitajā gadā, kad Latvijā nodibinājās padomju vara. Viņā tālajā naktī zēns bija aizgājis pāri ezeram pie strēlniekiem un tagad pārnāca jau arī pats kaujās rūdīts sarkanais strēlnieks, stāvējis sardzē pie paša Ļeņina istabas durvīm Kremlī.

Arī Tumšupes dzirnavās pa to laiku bija notikušas lielas pārmaiņas. Vecais Lobe bija miris, saimniekoja viņa dēls Jēkabs, sīksts un manīgs vīrelis. Erbēģa korē vairs nebija gandru ligzdas. Jēkabs licis to nogrūst, lai nepūdē jumtu. Tomēr atļāvis Mārtiņam uzvilkt riteni bērza galā pie dambja. Tagad gandri ligzdojot tur.

Redzēšanās prieki tomēr bija īsi, strēlniekiem bija jāiet tālāk kaujās, jo pasaulē pirmajai padomju valstij no visām pusēm uzbruka līdz zobiem bruņoti inter- venti; pārspēka māktiem, strēlniekiem bija jāatstāj arī Latvija, lai karotu par revolūciju cilās frontēs.

No garās odisejas Andrejs Liepiņš atgriezās tikai četrdesmitā gada pavasarī, kad Latvijas darbaļaudis galīgi nokratīja kapitālistu un lielsaimnieku varu un atjaunoja republikā padomju iekārtu.

10

Tieši Līgo vakarā Mežakaktu sētā ienāca divi ciemiņi ar ceļmalas pļavās saplūktu jāņuzāļu pušķiem rokas. Vecākais bija stalta auguma pusmūža vīrs, jau iesirmiem deniņiem, ģērbies pilsētnieciskā vasaras uzvalkā, ar pelēku putekļu mēteli uz pleca un nelielu ceļasomu rokā; jaunākais — gadus divpadsmit vecs zens, vēl īsās bikšelēs, ar pioniera lakatiņu ap kaklu un cieši piestūķētu tūrista somu uz muguras, bruņojies ar brangu ceļā izgrieztu bozi, lai varētu atkauties no nikniem suņiem.

Diemžēl te neviens suns neskrēja pretī, pagalmā neredzēja arī neviena cilvēka. Būdas durvis tomēr bija pusviru, tas liecināja, ka ļaudis, kas te dzīvo, ir mājās. Kad bija iegājuši pa vārtiņiem pagalmā, zēns sacīja:

—    Tavs lielais ozols. Un vecākais atbildēja:

—    Jā.

—    Bet pils augšā vairs nav. Vecākais pasmaidīja:

—     Izplēnējusi. Kā visas gaisa pilis!

Pamanījis nākam no akas sievieti ar nēšiem, viņš iesaucās:

—    Tava vecmāmuļa nāk. Uzlīgosim nu. Un abi diezgan saskanīgi sāka dziedāt:

Labvakar, Jāņamāte,

līgo, līgo, Vai gaidīji jaņabernus,

līgo, līgo? Jaņaberni nosaluši,

līgo, līgo, Jāņuzāles lasīdami, līgo, līgo!

Sirmā veča, kurā tik tikko varēja pazīt kādreizējo stalto Emmu, pārsteigumā apstājās. Brīdi viņa stāvēja, platām acīm raudzīdamās abos līgotājos, tad nolika nesus turpat maurā un spalgi kā ievainota iekliedzās:

—    Andriņ!

Tas taču ir viņas mīļais zēns, viņas vienīgā sirds sāpe, viņas mūža laime un cerība! Tikai tāds kā kalsnāks, kā grūtās ganiņa gaitās novājējis, un savadi ģērbies!

Bet varbūt viņa ir aizsnaudusies un sapņo?

Un vecmāmuļa žēli atkārtoja:

—    Andriņ! …

Viņa it kā lūdzās, lai jaukais sapnis neizgaistu.

Zēns apmulsa, taču tūdaļ attapās un sveicināja:

—    Labdien, vecmāmiņ!

—    Labdien, māt! — sveicināja ari vecākais ciemiņš.

Ieskatoties ciešāk tam sejā, sirmā sieva cauri gadu

pēdām sazīmēja arī viņa vaigā to tēlu, ko nevīstošu glabājusi sirdī.

Apskaudama gan dēlu, gan mazdēlu, vecmāmuļā slaucīja prieka asaras un nevarēja vien diezgan nobrīnīties par abu līdzību:

—    Andriņš kas Andriņš!

—           Tu neesi maldījusies, māt. Arī šo jaunekli, tavu mazdēlu, sauc par Andriņu.

—           Kā nobildēts! Tieši tāds tu izskatījies tolaik, kad pārnācām dzīvot uz Mežakaktiem. Tovasar sāki iet pie dzirnavnieka par lielo ganu un allaž pārnāci vakaros nobridies kā melnais gandrs …

—           Ganos gan vēl nav gājis. To amatu neprot. Sapņo dienās kļūt par lidotāju!

—    Kļūšu arī, — zēns nopietni teica.

Un, neviena nemudināts, paņēma pilnos ūdens spaiņus un nesa uz istabu.

—           Ar nēšiem, ar nēšiem, dēliņ! — vecmāmuļa sauca pakaļ. — Rociņām tāds nesiens par smagu!

—           Ar nēšiem nest viņam vēl jāmācās, izlaistīs pa lupstājiem! — tēvs zobojās.

—           Neizlaistīšu vis, — zēns atcirta. — Kur tad vectētiņš? — viņš vaicāja, kad bija iegājuši istabā, kur vecmāmuļa steigšus klāja sava mūža priecīgāko mielasta galdu.

—    Vēl jau dzirnavās. Tur šovakar gaidot kādu augstu viesi no apriņķa pilsētas. Dzirnavas pārņemšot valdība.

—    Tas viesis no pilsētas nebūs nekāds augstais. Tas esmu es.

—    Tu? — vecmāmuļa satrūkās.

—    Jā. Dzirnavas tiek nacionalizētas. Citiem vārdiem — tās pāriet tautas īpašumā.

—    Bet kāpēc tad tieši tu? Tas gan nav labi… Lobes kungs ņems ļaunā …

Un vecmāmuļa pačukstēja kā baigu noslēpumu:

—    Jaunais jau esot draudējis, ka labāk šis tās dzirnavas uzsperšot gaisā nekā atdošot sarkanajiem.

—    Tāpēc jau atbraucu. Pie nacionalizēto objektu pārņemšanas jābūt sevišķi modriem. Un jāuzmanās arī vēlāk. Tādi kā jaunais Lobe pūlēsies kaitēt kā vien varēdami.

Izdzēris glāzi putojoša māju miestiņa un u?.kodis riecienu jāņusiera, Andrejs Liepiņš palūkojās aproces^ pulkstenī un cēlās no galda.

—    Paldies, māt. Jūs te mielojieties tālāk, bet man laiks doties uz dzirnavām. Mēs ar vecotēvu palīgosim vēlāk.

11

Taču vectēvs pārnāca viens un tik satraukts, ka Andriņu pat nepamanīja. Dambja apskates laikā no meža kāds šāvis. Lode trāpījusi Andrejam plecā. Par laimi, dzirnavās gadījusies Lobes meita no pirmās sievas — Skaidra. Atbraukusi pa Līgo svētkiem ciemos. Tā jau sen beigusi studijas un strādājot par ārsti apriņķa slimnīcā. Skaidra pārsējusi brūci. Teikusi gan, ka ievainojums neesot pārāk bīstams, tomēr pati braukusi līdzi uz pilsētu, jo ceļā varot kas notikt. Andriņš, visu to dzirdot, bāls pietrūkās kājās, it kā gribēdams nez kur skriet; un tikai tagad vecaistēvs pievērsa viņam uzmanību.

—    Mazdēls? — viņš jautāja.

—    Andriņš! — vecāmāte atsaucās. — Vai tad neredzi, cik līdzīgs?

—           Nu tad sveiks, puis! Tev esot jāpaliek pie mums, kamēr tēvs slimnīcā. Lika pateikt, ka tāda esot pavēle.

Andriņš klusēja.

Protams, pavēli viņš pildīs. Viņš ir disciplinēts pionieris. Bet vai tēvam tā vajadzēja darīt — vienam doties briesmās? Ja būtu gājuši uz dzirnavām abi, varbūt Andriņš to bandītu būtu pamanījis …

Vecāmāte, it kā nolasījusi Andriņa domas, klusi ievaicājās:

—    Vai tad to šāvēju neķēra rokā?

—           Kur šo saķers? Atskrēja gan miliči un drasēja pa krūmiem, bet nav jau sniega laiks, kad var redzet pēdas. Un mežs te gar Klāni aizstiepjas līdz pašai Tims- malei…

—    Tas ir bijis zinātājs …

—    Kā gan citādi. Smalki zināja, kur ies un ko darīs.

—    Vai jauno Lobi neredzēji?

—    Mintautu?

—           Vēl jautā… To puiku, to Noīdi, taču neviens nesauc par jauno Lobi. ..

—           Mintauts esot aizbraucis pa Jāņiem uz Kurzemi pie radiem.

—           Ka tikai nejāņo tepat gar Klāni, — vecmāmuļa norūca. — Vēl viņdien vazājās ar bisi pa niedrēm, stirnāžus dzenādams.

Vecaistēvs satrūkās, nolika pusdzertu glāzi, pameta ašu skatienu uz mazdēlu un bargi noraudzījās vecmāmuļā:

—           Tu nemuldi lieku. Pasaulei ir ausis. Bet mums te jādzīvo. Labāk raugi puisim guļasvietu. Būs noguris pēc ceļa.

—           Nē, — Andriņš atsaucās. — Mēs braucām ar auto. Izkāpām tikai kalnā pie pašām dzirnavām., lai saplūktu jāņuzāles. No turienes gan nācām kājām. Tevs gribēja visu apskatīt.

—           Vai kāds jūs redzēja? — vecmāmiņa aši ievaicājās.

—           Nezinu. Mēs neviena nesatikām. Nācām pa taciņu gar dīķi. Bet es saprotu, ko vecmāmiņa domā. No krūmiem tas bandīts varēja mūs novērot.

—    Vai tu re, kāds gudrinieks! — vectēvs pasmīnēja.

— Nekas tev nav jāsaprot. Taisies tikai uz čučumuižu. — Un iztukšoja glāzi līdz dibenam.

—    Nē, man vēl nenāk miegs.

—           Tad pasapņo tāpat bez miega. Re, vecāmāte jau gultu ir uzčubinājusi. Izej papētīt zvaigznes un liecies uz auss. Rīts esot gudrāks nekā vakars.

—           Ir vēl arī cita paruna: ko vari padarīt šodien, to neatliec uz rītu.

—           Oho, brāl, tu man esi prātvēderis, kā es skatos! Kas tad tas ir par darbiņu, kas tev vēl šovakar darāms?

—    Apkārtnes izlūkošana.

—    Kas, kas?

—           Kad ierīko nometni svešā vietā, vispirms jāveic tuvākās apkārtnes izlūkošana.

—           A, saprotu! Tu gribi zināt, kur izdarīt to zvaigžņu pētīšanu. Ja netīk skabūzī aiz kūtiņas, vari patecēt līdz krūmiem. Svaigā gaisā.

12

Andriņš neiebilda. Nav jau nozīmes strīdēties ar cilvēkiem, kas par nopietnām lietām tikai pazobojas.

īstenībā viņš bija nodomājis uzkāpt ozolā, jo no tēva stāstiem zināja, ka no turienes varot pārredzēt plašu apkārtni. Izgājis ārā, tomēr atzina, ka ir jau pārāk vēls, un nolēma atlikt kāpšanu uz rītu.

Tālumā līgoja.

Andriņš pagājās gabaliņu aiz vārtiem paklausīties.

Līgošana skanēja visās pamalēs.

Kalnā aiz dzirnavām, gaisā uzslieta, dega darvas muca. Apakšā ap to kustējās līgotāju ēnas.

Kājas pašas nesa zēnu uz to pusi.

Bet jāiet cauri krūmājam. Pa to pašu taciņu, kur pirmīt viņi nāca ar tēvu. Nakts gan ir gaiša, taciņu var samanīt, tai pāri tomēr krīt dīvainas un baigas ēnas. Mugurai pārskrien šermuļi.

Bailes!

Vai tiešām viņš ir zaķapastala?

Tāds vēl grib kļūt par lidotāju! Nē, nē, jāaudzina raksturs. Jāiet droši uz priekšu. Tur taču nekā bries- miga nav! Ēnas. Tikai ēnas. Tumsas un" gaismas spēle. Lūk, tur jau spīgo ūdens. Dīķis klāt. Tagad gar malu līdz dambim, tiltam pāri — un pa ceļu kalnā …

Muca deg kā milzīga lāpa. Sarkanīgā blāzma atspīd ūdenī. Tālu mežā atbalsojas: līgo, līgo! …

Galvās ozollapu vainagi.

Uz steķiem alus muca.

Milzīgā grozā siers un plāceņi.

Pie mucas rosās apaļš vīriņš, pats krietnas spundes lielumā. Viņš veikli izrauj tapu, alus putodams šļācas spainī. Kad spainis pilns un tapa atkal iedzīta caurumā, vīriņš pielej pilnas līdz malām lielās māla krūzes un laiž barā apkārt.

Vīri dzer, slaucīdami putas no ūsām, un aplīgo devēju:

Alu, alu, Jāņatēv,

līgo, līgo, Tev bij mieži tīruma, līgo!

Pie siera un plāceņu groza saimnieko pārdabiski gara auguma sieva — gandrīz tikpat gara kā tā kārts, kurā uzslieta degošā darvas muca. Vēlīgi noklausījusies pantu par govīm laidarā, viņa it kā no augšas sniedz katram šķēlīti siera, piebilzdama:

—     Ēdiet, ļautiņi! Dzeriet un ēdiet! Nu jau viss esot tautas manta!

—     Pareizi, dzirnavniec! Labāk ar prieku un līksmību nekā ar naidu un spītēšanu! — atsaucas kāds puisis.

Spundei līdzīgais vīrelis tūdaļ apbalvo saucēju ar alus krūzi, plati smaidot, saka:

—     Mēs ar mīļu prātu! Lai notiek pēc likuma! Ja valdība domā, ka mūsu dzirnavas ir tik svarīgs rūpniecības uzņēmums, bez kura padomju vara nevar pastāvēt, lai ņem! Mēs ar mīļu prātu! Un gar tiem trakajiem huligāniem, kas šauda no krūmiem, mums nav nekādas daļas. To neviens mums lai nesien klāt. Lūdzu! Dzeriet tukšu. īsts miežu alutiņš, bez kāda piejaukuma! Galva nesāpēs.

—    Paldies, Lobes kungs! Miezītis uz goda!

Garā sieva ierauga nomaļus stāvam svešu zēnu. Viņa

uzsauc izstīdzējušam pusaudzim, kas slaistas turpat tuvumā:

—           Noīdi, dēls, eku vēl viens ciemiņš atnācis! Ņem nu alus krūzi, ņem siera riku, pacienā puisīti!

—    Lūdzu…

—    Paldies …

… Tā satikās mūsu stāsta galvenie varoņi.

13

Pēc brīža viņi jau nošķīrās no pieaugušo pulka.

—           Iesim uz dīķmalu, — Noldis vedināja. — Tur dedzinās veco laivu un lēks tai pāri. Skuķi — ar visiem platajiem lindrakiem. Kurš nevar pārlēkt — ugunī iekšā. Bet laiva gads gadā darvota, svils tā, ka briesmas!

—    Es nevaru. Man jāiet mājās.

—    Mānies! Tev bail, ka nevarēsi pārlēkt.

—           Nē, es mājās nepateicu, ka aizeju līgot. Vecmā- muja uztrauksies …

—    Kā tevi sauc?

—    Andrejs Liepiņš.

—           Nelej čugunu! Tā jau bija vārds tam atbraucējam, kuru sašāva.

—    Tas ir mans tētis.

—    Muldi! Kur tad tu dzīvo?

—    Tur lejā, pie lielā ozola.

—    Mežakaktos?

—           Jā. Atbraucu ciemos pie vectēva un vecmāmuļas.

—           Pie Līkā Mārtiņa! Tas ir lāga vecis. Viņš man iemācīja nostiept taisnus makšķerkātus. Kad žeikste vēl zaļa, rūpīgi nomizo, piekarini aiz tievgaļa pažobelē pie spāres, bet apakšā, pie resnā gala, piesien pamatīgu atsvaru, kādu dzelzs gabalu vai akmeni. Kamēr izkalst, makšķerkāts nostiepjas taisns kā stīga!

—    Un kur tu dzīvo?

—           Dzirnavās. Tie — ar alu un sieriem — bija mani audžuveči. Cienā kalpus un kaimiņus. Uz atvadām. Tavs tēvs pateica, ka dzirnavas esot nacionalizētas. Es pats dzirdēju . .. Mums būšot jāizvācas.

—    Vai tev ir brālis Mintauts?

—           Kas šis man par brāli! Viņš ir īstais dēls. Bet kā tu to zini?

—    Šo to zinu. Tevi sauc par Noīdi.

—           Nu, nu, neizliecies par lielu Šerloku Holmsu! To Noīdi tu dzirdēji no manas audžuvecenes. īstais vārds man ir Arnolds.

—    Kad Mintauts pārbrauks no Kurzemes?

—    Pēc Jāņiem. Bet kas tev par daļu?

—    Vai viņš tev ir labs brālis?

—    Es jau tev teicu, ka viņš man nav nekāds brālis.

—    Bet kā tu ar viņu satiec?

—    Var iztikt.

—           Tad jau viņš arī tevi kādreiz paņem līdzi, kad iet gar Klāni stirnāžus dzenāt?

—           Nekā nebija! Uz stirnāžiem viņš iet viens, pļaviņā — uz gaidi. Rudenī uz pīlēm — tad gan ņem līdzi.

—    Vai ļauj tev kādreiz arī izšaut?

—           No mazkalibra bisītes — cik uziet, bet no trij- stobrenes vai no vintenes — velti mīlēts! Vintenes gan viņam tagad vairs nav. Bija jānodod milicijā.

Tā runādamies, bija nonākuši jau pie dīķa, kur krastmalā puiši pašlaik ar skaļām urravām vilka uz sausaku vietu dedzināmo laivas vraku.

Andriņš atvadījās un palēkdamies aizsteidzas pār tiltu.

14

Rītā vecmāmuļa mīļi rājās:

— Celies nu, līgotāj! Saule jau gabalā! Vecaistēvs tūlīt nāks brokastīs, ja atradīs tevi gultā, būs brāziens! Pārnāci nobridies kā melnais gandrs!

Andriņš izberzēja acis un ar trauksmes ātrumu skrēja mazgāties. Pēc īsa brīža viņš tīrs un saposies jau sēdēja pie plāceņiem un kafijas krūzes, ar nepacietību gaidīdams ienākam vectēvu un cīnīdamies ar vēlēšanos pavēstīt, ka ir sadzinis pēdas šāvējam. Tādās lietās arvien jābūt uzmanīgam, nedrīkst pieļaut lieku pļāpību, lai vainīgais neuzzina, ka viņam seko. To viņš nedrīkst

pat nojaust. Vecmāmuļai nevar teikt nekādā ziņā, tā sašutumā izkliegs visai pasaulei, ka tūlīt turējusi to puisi aizdomās. Vectēvs ir prātīgs, tam gandrīz varētu uzticēties.

Taču vectēvs ienāca tik drūms un saīdzis, ka An- driņam tūlīt zuda vēlēšanās dalīties ar viņu savos vērojumos un secinājumos. Sakumpis gluži līks, it kā nesdams plecos milzu nastu, vectēvs ar troksni strēba karsto rīta kafiju un nelikās Andriņu ne redzot. Paēdis drebošiem pirkstiem bāza pīpē tabaku, reizi pēc reizes švirkstināja sērkokus, kas neparko negribēja degt, tad izpūta sūru mutuli un norūca bārdā:

—    Nu ir galīgi ellē!

Vecāmāte paskatījās ar izbrīnu:

—    Kas tad vēl noticis?

—    Šorīt no rajona pienāca papīrs: mani iecēluši par dzirnavu pārvaldnieku.

—    Vai, manu dieniņ!

—    Nevaimanā. Ja kaušanās, tad kaušanās. Jūs te par abiem sakravājiet panckas, es pievakarē atbraukšu ar zirgu. — Vecaistēvs piecēlās, lai ietu.

—    Kas par panckām? Kas par zirgu? — Vecāmāte noskaitās. — Runā taču kā cilvēks, lai var saprast!

—    Zvanīja Zakars no izpildkomitejas. Strikti piekodināja, ka man jau šodien jāpārvācoties ar visu iedzīvi uz dzirnavām, lai dienu un nakti tās turētu stingrā uzraudzībā. Mežakaktu būda esot par tālu …

—    Traks un traks!

—    Es jau teicu: ellē līdz ausīm! Lobe tik laipns, kā caur bīdeļgaņģi izlaists. Lūdzu, saka, otrā stāva istabas ir brīvas!

—    Čūsku midzenī! Kā mēs tur dzīvosim? Malvīne apēdīs bez sāls!

—     Viņu ērbēģī jau es nelīdīšu iekšā. Pie maltuves ir bijušais meldera dzīvoklītis. Tas jau sen stāv tukšs. Vienīgi tālīnie malēji kādreiz puteņa naktīs tur pārgulēja, kad lielā istaba bija pilna. Jāsamūrē tikai plīts. Galīgi sabrukusi. Pa to laiku varēsi iekarināt putras katlu slietenī. Tas dīķmalā vēl labu labais.

—     Es labāk vāru uz pirts akmeņiem, ja tikai nav jāsaduras ar to garo zebieksti!

—           Bez sadursmes jau nu nebūs! Uz mierīgu dzīvi tu neceri! Ies vaļā kaušanās uz visas līnijas!

Vectēvs izslējās manāmi taisnāks un apņēmīgi izgāja pa durvīm. Vecāmāte izmisīgi sasita plaukstas:

—    Ko nu ķert, ko grābt! Jurģi uz pašiem Jāņiem!…

Pēc dažām dienām, kad ar dzīvi dzirnavās jau bija aprasts un vectēvs pa naktīm netrūkās ik brīdi augša no cisām un neskrēja kā negudrs gar gaņģiem, lūkodams, vai kur nav iegrūsts dinamīts, Andriņš beidzot atklāja viņam savu noslēpumu.

Bet vectēvs tikai pavīpsnāja:

—           Tu laikam domā, ka vienīgais esi tāds gudrinieks! Pat vecāmāte turēja Mintautu aizdomās! Un es tam zellim no čekas pateicu skaidri un gaiši: Mintauts — un neviens cits! Bet šis man atbild, ka Mintauts esot neapstrīdami pierādījis savu alibi.

—    Alibi?

—           Nu jā, tas tiesas vīriem ir tāds svešvārds … kad vari pierādīt, ka nozieguma laikā esi atradies citur…

—    Vai tad te bija kāds no čekas?

—    Bija gan.

—    Kā tad es nemanīju?

—           Tad jau tas nebūtu nekāds čekists, ja viņu varētu tik viegli uzzīmēt. Tie zēni strādā smalki! — Vectēvs sajūsmā nobraucīja bārdu.

Bet vecāmāte kādreiz pie launaga maltītes ne no šā, ne no tā ierunājās:

—           Lai nu tur ar to alibi būtu kā būdams, tā tomēr ir Mintauta roka. Un nav arī bez paša Lobes ziņas. To man lai nestāsta.

Andriņš paskatījās vectēvā.

Tas citu pēc cita dūra uz dakšiņas jaunos kartupeļus, cēla ar nazi katram virsū drusciņu sviesta un prāvu pikuci ar krējumu atšķaidīta biezpiena, ēda, šad tad piestrēbdams no krūzes paniņas, un neteica ne vārda.

Andriņš nenocietās:

—    Gan es reiz viņu atmaskošu!

Vectēvs mitējās gremot un padraudēja ar dakšiņu:

—           Tu liecies mierā! Es jau redzu, kā tu lenc Noīdi un lavies viņam līdzi pa visiem ērbēģa bēniņiem.

Liecies mierā! Tur nav ko jaukties. Pie pēdu dzīšanas lai strādā gudrāki vīri. Gan laiks rādīs, kur tas suns aprakts.

—    Viņam bijušas visādas šautenes.

—           Tās esot nodotas. Erbēģī karājas tikai medību bise.

—    Erbēģī gan. Bet citur?

—    Kur tad?

—    To es vēl nezinu. Jāizpēta.

—    Liecies mierā, es saku! Dabūsi pērienu!

Vectēvs galīgi noskaitās. Pat lāgā nepaēdis, nosvieda

nazi un dakšiņu un aizskrēja uz maltuvi.

Arī Andriņam aptecējās dūša.

Pērienu!

Lai tikai mēģina! Nav vairs nekādi vergu laiki…

Vecāmāte, gribēdama abus vīragalvas salabināt, rāmi sacīja:

—           Tu liecies gan mierā, dēliņ, klausi vecotevu, viņš jau tikai labu vien gribēdams rājas, citādi nemaz \iav špetns!

«Nelikšos vis,» Andriņš klusībā nodomaja. Viņš nolēma prasīt padomu tēvam un jau nākamajā dienā aizbrauca ar miltu mašīnu uz pilsētu.

Šādam mazdēla ceļojumam vectēvs piekrita bez iebildumiem, jo pašam darbs neļāva ne domāt par ievainotā apraudzīšanu slimnīcā.

15

Andriņš atgriezās vīlies. Arī tēvs neatbalstīja viņa ieceri. Gluži otrādi: aizliedza pat domāt par tādām lietām un pavēlēja tūlīt partraukt tik labi aizsākto izsekošanas darbu. Lai dzīvojot rātni un nejaucoties pieaugušo darīšanās. Bet pats sapinies ar to ārsti Skaidru, Mintauta pusmāsu. Tā viņam izvilkusi lodi no pleca, pārtraukusi savu atvaļinājumu un pati palikusi kopt. Todien paL ik pa brīdim bez kādas klauvēšanas nāk iekša palāta, bāž termometru padusē, liek dzert visādas zāles, bet patiesībā grib noklausīties, ko cilvēki runa. Bet Andriņš jau nav muļķis, nogaidīja tādu brīdi, kad Skaidru aizsauca pie cita slimnieka, tad klusiņām visu izstāstīja. Jo arī sienām var gadīties ausis. Var izurbt slepenu caurumu vai pat iebūvēt mikrofonu un noklausīties no liela attāluma. Taču Andriņa piesardzība bija gluži veltīga, jo tēvs pateica Skaidrai:

—           Tas atentāts' uz manu necilo personu sacēlis pagastā lielu troksni. Pat šis jaunais cilvēks aizrāvies ar vainīgā uzzīlēšanu.

To dzirdot, Skaidra ar interesi paskatījās Andriņa.

—    Tiešām? Kāda tad ir viņa hipotēze?

—           Diemžēl tā nav oriģināla. Arī viņš iedomājies, ka vainīgs jūsu pusbrālis. Man par prieku šī hipotēze sen apgāzta.

«Man par prieku,» viņš teica.

Par šiem vārdiem Andriņš atceļā ilgi lauzīja galvu, bet netika gudrs.

Jo zēns nedzirdēja sarunu, kāda norisinājās palātā pēc viņa aiziešanas. Skaidra, manāmi saviļņota, bridi stāvēja pie vaļēja loga, it kā ieņemdama elpu pirms lēciena atvarā, tad pagriezās pret Andreju Liepiņu un sacīja:

—    Arī es domāju, ka vainīgais ir Mintauts.

Ievainotais nobālēja, tad saslējās sēdus un, raudzida-

damies Skaidrā spožām acīm, iesaucās:

—    Vienalga! Vienalga!

Bet Skaidra jau bija piesteigusies viņam klāt un noguldīja atpakaļ spilvenos.

—    Jūs taču nedrīkstat celties!

—           Runāt es tomēr drīkstu. Un es atkārtoju: man tas ir vienalga. Māsai nav jāatbild par brāļa grēkiem,

—    Morāliski tomēr.

—    Nē un simtreiz nē!

—           Nestrīdēsimies velti. Lai arī viņš nav šāvis. Es tomēr jūtos līdzvainīga, jo esmu dzīvojusi tajā pasaulē, no kurienes nāca lode, elpojusi tās gaisu, pielūgusi tās elkus, atzinusi tās bauslību. Tagad man ir pavēries logs uz citu pasauli, es jau jūtu tās spirdzinošo elpu, bet manas kurpes ir aplipušas ar vecās pasaules sārņiem, un es vēl neiedrošinos pārkāpt slieksni…

Tā viņi runāja.

Un šī saruna bija ilga. Tā turpinājās līdz rudenim, kad Andrejs Liepiņš atstāja slimnīcu un atgriezās darbā. Tā turpinājās arī retajos ziemas vakaros, kad

viņam izdevās uz kādu stundu izrauties no verdošā pienākumu mutuļa un klauvēt pie Skaidras mazā dzīvoklīša durvīm.

Bet pavasarī visus dzirnavu ļaudis satrauca gluži neticama ziņa: Andrejs Liepiņš un Skaidra Lobe apprecējušies.

16

Par negaidīto iznākumu visvairāk priecājās Noldis. Līdz tam viņam bija jādzird nemitīgi audžumātes pārmetumi par draudzēšanos ar Andriņu, ar to nešķīsto lielinieka atvasi, un bieži jāsaņem pat dunkas pakausī, jo zemāk dzirnavniecei sava lielā auguma dēļ bija pagrūti aizsniegt. Labi vēl, ka audžutēvs aizstāvēja. Ja tas gadījās tuvumā, tad vētra pārskrēja viegli. Dzirnavnieks mēdza sacīt:

— Tu, Malvīn, nemaz neesi diplomāte. No pieredzes vajag mācīties. Tāda draudzība pie reizes var noderēt. Tautas gudrība liecina, ka nevienu aciņu neesot ieteicams bez laika piespļaut…

Noldis gan audžutēva runas īsto kodolu neizprata, taču sajēdza, ka dzirnavnieks viņa draudzēšanos ar Andriņu nenosoda.

Un tagad piepeši — tā kā radinieks!

Nu jau varēja drošāk vest istabās, kopā klausīties radio — dzirnavniekam bija gluži jauns telefunkens—, varēja kopā vizināties laivā pa dīķi un makšķerēt ruduļus krastmalas kārklu pacerēs.

Taču visus šos kopīgos priekus bija iespējams baudīt tikai pa svētdienām, kad Malvīne pati izgāja ganos; jau pērnajā vasarā dzirnavnieks pateica, ka vairs nelīgšot svešu ganu, jo Noldis jau esot diezgan liels, un iejūdza šajā nolādētajā darbā viņu.

Taču iznāca tā, ka tieši ganu gaitās Noldis sadraudzējās ar Andriņu vēl ciešāk, jo tas bija lāga zēns un karstajā bizeņu laikā labprāt atskrēja palīgā valdīt viņa lielo ganāmpulku, jo pašam Emmas brūnaļa bija tikai paretam jāpārsien.

Jautāja gan sākumā tik dīvaini, ka Noldis itin nekā nemācēja atbildēt. Pērnvasar reiz, kad abi bija noskrē- jušies slapji, gaiņādami teles no āboliņa lauka, un elsa gluži kā raibais Kāravs, kas bija izkāris mēli līdz zābakiem, Andriņš pēkšņi ievaicājās:

—     Kāpēc tev jāgana tik daudz lopu? Vai tu esi kolhoza gans?

Kad Noldis ar pūlēm ieskaidroja, ka lielais ganāmpulks piederot viņa audžutēvam, Andriņš nicīgi iesaucās:

—     Tad jau viņš ir īsts buržujs! Un tu esi viņa vergs. Es gan to neizturētu. Sen būtu aizbēdzis.

—    Kur tad lai es bēgu?

—    Tad taisi revolūciju.

—    Revolūciju? Kā tad?

—     Pasaki: diezgan vergots! Un aizdzen govis kolhozā. 9

—    Kur tad es šās aizdzīšu? Te nav neviena kolhoza!

—     Tad saki, lai gana paši! Bet tu izmācies par lidotāju. Tad var aizlidot, kur vien gribi!

—     Lidot man nepatīk. Var nokrist zemē. Es gribu būt par jūrnieku.

—    Es gan būšu lidotājs. Kā Čkalovs!

—    Kas tas tāds?

— Varonis!

—     Pastāsti.

Un Andriņš stāstīja. Stāstīja ka brīnišķīgu un aizraujošu pasaku par daudziem Padomju zemes varoņiem: par Čapajevu, kas brāzies baltā zirgā pār stepi kā viesulis un kapājis baltgvardus kā mūdžus, bet beigās aizpeldējis pār upi, un neviena naidnieka lode nav spējusi viņu panākt; par Ščorsu, kas bijis tik stiprs, ka varējis pārcirst ar zobenu jātnieku ar visu zirgu; par Lazo, no kura bēguši visi japāņu samuraji un beigās tikai ar viltu ievilinājuši dzelzceļa lokomotīves kurtuvē, gribēdami sadedzināt, bet viņš uzlaidis samura- jiem tādu sutu, ka tie bez biksēm aizmukuši savos kuģos atpakaļ uz Japānu; par Fabriciusu, kurš pratis iziet cauri visiem cietumu mūriem, tāpēc žandarmi aizsūtījuši viņu pašā taigas biezoknī, kur dzīvojot tikai lāči un tīģeri; taču Fabriciuss bijis tik veikls šāvējs, ka nakts laikā varējis trāpīt ar lodi tīģerim acī, tāpēc karā par pasaules revolūciju saņēmis veselu rindu

Sarkanā Karoga ordeņu, un vēlāk, kad fašistu spiegi uzspridzinājuši lidmašīnu, kurā viņš lidojis pār Melno jūru, Fabriciuss izglābis bērnus un sievietes, bet pats nozudis zem ūdens, lai sadzītu tiem spiegiem pēdas. Stāstīja par pulkvedi Vācieti, pirmo Sarkanās Armijas virspavēlnieku; par savu tēvu, kas puikas gados tepat gar Klāni pārbēdzis pāri frontei pie latviešu strēlniekiem un kopā ar tiem karojis pret baronu Vrangeli un citiem kapitālisma hidras ģenerāļiem.

—    Kas tā par hidru? — Noldis nesaprata.

Un Andriņš izsmeļoši paskaidroja:

—    Tā, kas gribēja nožņaugt revolūciju.

Citreiz, sagriezuši lopus Klāņa malas krūmos, kur tie varēja nobraucīt dundurus un ēnā atpūsties, abi draugi pa kārtai skrēja pār pļavu uz Tumšupi, brida bedrēs gar alkšņu saknēm un ar trīcošu sirdi bāza kailo roku līdz pašam plecam melnajās pakrastes alās, lai uztaustītu kādu spītīgu vēzi vai aizsnaudušos vēdzeli.

Ziemu skolā abi bija sagadījušies piektajā klasē, reizē gāja un nāca, vēlāk jau sēdēja pat vienā solā.

Ari te izrādījās, ka Andriņš ir biedrs uz goda, jo vienmēr palīdzēja ar padomu, ja Noldis nebija ticis galā ar kādu āķīgāku uzdevumu. Un jāatzīst, ka tas viņam gadījās diezgan bieži. Andriņš nebija arī iedomīgs uz savu pioniera kaklautu un necēla degunu gaisā pat tad, kad izrādījās, ka ir vienīgais, kas zina pastāstīt par pionieru darbu un uzdevumiem, kad arī Tumšupes skolā nolēma dibināt pulciņu. Un krieviski viņš prata runāt labāk par pašu skolotāju.

Uzzinājis, ka Andriņa tēvs apprecējis Skaidru, Noldis prātoja:

—    Tad jau viņa tagad būs tava mutere?

—    Tā iznāk, — Andriņš drūmi sacīja.

—      Tu nebēdā, — Noldis draugu mierināja. — Viņa ir laba.

—     Kas tad man . ..

—       Nē, bez jokiem! Par tādu memmi jebkurš puika var priecāties. Airē, slēpo, slido. Un peld labāk par mums abiem. Kraulā, uz sāna, uz muguras — kā vēlies! Un nekaujas. Reiz mani pat aizstāvēja, kad Mintauts par kaut ko gribēja nāvīgi mizot. Pēršana esot barbarisks audzināšanas līdzeklis… Ko tas nozīmē — barbarisks?

—      Laikam jau kaut kas no buržuju paņēmieniem. Padomju valstī pēršana aizliegta. Tagad tu esi padomju pilsonis, un neviens tevi vairs nedrīkst pērt.

—       Iestāsti to manai audžuvecenei. Viņa pasauks Mintautu palīgā un par tādu teikšanu vien noģērēs desmit ādas.

—    Tāpēc, ka tu ļaujies.

—      Tev viegli runāt! Skaidra tev pat pirkstu nepie- durs.

—    Lai tik pamēģina!

Redzēdams, ka Andriņš par Skaidru nav iejūsmināms, Noldis ievaicājās:

—    Un kur lava īstā māte?

—      Nomira. Jau sen, Es vēl biju mazs, gāju pirmajā klasē …

—       Es savējo nemaz neatceros. Bijusi kārstuves strādniece. Noslīkusi dīķī. Bet tēva man neesot bijis …

Divdesmit otrā jūnija rīts bija jauks un saulains. Ļaudis jau garšoja, vai labi norūdzis Jāņu alus, un priecājās, ka šogad laikam būšot vieni no tiem retajiem Līgo svētkiem, kad nelīšot lietus un nepūdēšot sienu. Pēkšņi rietumu pamalē atskanēja dīvaina rūkoņa. Izskrējuši skatīties, no kurienes nāk negaiss, ļaudis ieraudzīja brāžamies pret sauli melnus nāves putnus ar krustiem uz spārniem. Dārdinot debess velvi, tie, kāsis pēc kāša, lidoja pāri Klānim uz austrumu pusi, bet daži sagriezās sānis un lieca lokus tepat virs Tumšupes, bērdami baltu uguni uz pļāvējiem laukā, uz braucējiem ceļa putekļos, uz bērniem, kas bailēs kliegdami skrēja no skolas kalna, kur bija ar zaļumu vītnēm un meijām rotājuši svētku laukumu zāļu vakaram.

Nodevīgi lauzdami neuzbrukšanas līgumu, hitlerieši bija slepus sapulcinājuši pie Padomju valsts robežām milzīgu karaspēku un nakts tumsā ielauzušies mūsu zemē.

Tā stāstīja skaļrunis.

Un tā bija patiesība.

Neizsakāmi un neaprakstāmi drausmīga.

Dzirnavās sākumā viss bija mierīgi. Retie malēji klusēdami krāva maisus ratos un, bažīgi debesīs raudzīdamies, skubināja zirgus uz krūmu pusi, lai pa meža celiņiem lavītos mājās. Klāt nebrauca neviens, un Mārtiņam drīz nācās apturēt gaņģus, lai neklab tukšā. Strādāja tikai kārstuves nodaļa, kur vilnas bija savesta liela kaudze, jo rūpīgākas saimnieces lūkoja jau pa vasaru sagādāt dziju, lai rudenī vilktu stāvos un sāktu aust gan vadmalu, gan segas.

Kārstuves strādnieki ik pa brīdim skrēja laukā, klausījās tālajos dārdos un nepacietīgi skatījās pulkstenī, gaidīdami darba beigas, jo skaļrunis bija pavēstījis, ka visiem esot jāpaliek pie saviem darbgaldiem un jāstrādā ar vēl jo lielāku centību.

Tā pienāca pirmās kara dienas vakars.

Tumsā dārdoņa pierima, un mātes, kuru bērni arvien vēl nebija pārnākuši, steidzās uz skolas kalnu, un drīz no turienes tālu naktī aizskanēja šausmu kliedzieni, žēlas vaimanas un izmisuma lāsti.

Nevienā logā neiedegās uguns, neviena acs neaiz- vērās miegā. No dažām sētām izslīdēja un nakts tumsā pagaisa zaglīgas ēnas.

Nozudis bija arī Mintauts.

Viņš atgriezās tikai pēc vairākām dienām, kad pa lielceļu aizjoņoja motociklistu pulks ar miroņgalvam pierēs un kāškrusta zīmi uz piedurknēm.

18

Hitlerieši bija klāt. Taču tie ļoti steidzās un izskrēja cauri ciema centram pat neapstādamies. Tāpēc Mintauts, būdams Selonijas krāsnesis un aizsargu pulka adjutants, uzskatīja par savu pienākumu pagaidām pārņemt vietējo varu un palīdzēt iebrucējiem dibināt jauno kārtību, jo galvenos priekšdarbus viņš bija jau paveicis.

Jau pirmajā naktī viņš bija apskrējis uz divriteņa vai visu pagastu un sapulcinājis purvā raibu buķeti.

Tur bija daži nokaitināti budžu dēliņi, kuriem padomju vara apšķērējusi tēvtēvu grunti. Tie izturējās dižmanīgi un ar pārējiem sarunājās augstprātīgā rīkotāju tonī, respektēdami vienīgi Mintautu.

Savrup glūnēja pāris pastulbu Ulmaņa jaunsaimnieku, kas bija saņēmuši zemi par nopelniem kaujās pret sarkanajiem strēlniekiem deviņpadsmitajā gadā.

Noklausījušies likvidējamo padomju darbinieku un aktīvistu sarakstu, ko Mintauts jau bija tālredzīgi sastādījis, tic bailīgi klusēja un sēca saslietajās apkaklēs.

Izrādījās, ka visnadzīgākie jaunās kārtības dibinātāju iztapoņas ir divi nenosakāmas šķiras jaunekļi, ko rakstos mēdz dēvēt par deklasētiem elementiem. Nez no kurienes atklīduši, tie pelnījās ar gadījuma darbiem gan dzirnavās, gan kokzāģētavā, gan patālajā dzelzceļa stacijā, kur nogriezās šaursliežu atzarojums un vienmēr bija kaut kas pārkraujams no lielajiem vagoniem mazajos un otrādi. Nevienā darba vietā viņi ilgi neturējās, jo prasību ierasties noteiktā laikā un strādāt zināmas stundas tie uzskatīja par savas brīvās personības apspiešanu, bet par jaukāko izklaidēšanos atzina izkaušanos zaļumballēs, kas uz divriteņiem bija aizsniedzamas visos kaimiņu pagastos.

Abi nažu varoņi nokritizēja Mintauta sarakstu, jo tajā neesot neviena ebreja, bet tuvākajā apkaimē viņiem esot zināmi vismaz trīs: ciema aptieķnieks, stacijas bufetniece un Mīlmaņa firmas koku brāķeris zāģētavā.

Uz to Mintauts mierīgi paskaidroja, ka ebreju saraksts viņam esot rezervē un daudz plašāks, nekā abi jaunekļi varot iedomāties, bet tas būšot realizējams vēlāk, jau mierīgākos apstākļos. Vispirms esot jānospēlē pienācīga uvertīra. Tās laikā tad arī būšot redzams, cik kuram pulvera aknās. Šķidrākie pie nākamās akcijas netikšot pielaisti.

Jaunekļu dedzība tomēr izpelnījās Mintauta ievērību, un viņš norīkoja abus sev par tādiem kā adjutantiem, bet īstenībā par miesassargiem, vienam no viņiem zīmīgi pavīpsnādams:

—    Kaut gan šāvējs tu esi uz zaķa! No pļavas siena kaudzē nemāki trāpīt.

—    Jā, kad jūsu šautenei tik neprecīzi pieskrūvēts tālskatis! — jauneklis taisnojās. — Būtu ļāvuši vispirms piešaut!

—    Toreiz nebija laika. Tagad varēsi trenēties, cik nagi niez.

19

Pagasta izpildkomiteju izdemolēja tajā pašā naktī. Žakars un viņa meita, komjaunatnes organizatore, sīksti atšaudījās, tad reizē izlēca katrs uz savu pusi pa logiem, un Zakars gandrīz būtu aizbēdzis, bet bija jau uzaususi gaisma, un kāda no uzbrucēju lodēm panāca viņu pie paša rudzu lauka.

Toties meiteni, kas izlēca dārzā, jo tur bija it kā lielākas izredzes glābties, viņiem izdevās sagūstīt dzīvu.

.. . Pēc brīža gluži kailai viņai pasvieda lāpstu un lika rakt sev bedri.

Meitene pacēla lāpstu — atvēzējās — taču nebija vairs spēka. Tikai nobrāza vienam vilkatīgo vaigu. Tomēr cirtiens viņus saniknoja. It kā atraisīli tie atkal metās viņai virsū, sasēja rokas ar dzeloņstieplēm un aizbāza muti, jo tas bija viņas pēdējais ierocis.

Augstu debesīs riņķoja gandrs. Tas jau redzēja tālo sauli.

Sarkanā rītausma aiznesa mūžiem meitenes asiņu dzīvo krāsu.

Bet slepkavu sejās iegula līķu bālums.

Vairīdamies lūkoties cits citam acīs, viņi klusēdami apraka abus upurus turpat dārzā zem ābeles un bēga projām, steigdamies nozust meža tumsā, jo pa dienu vēl neiedrošinājās rādīties uz ceļa, — varēja sadurties ar kādu atejošu Sarkanās Armijas daļu un apsvilināt nagus.

Dzirnavās viņi ieradās tikai pēc tam, kad Mintauts jau staigāja SS oficiera uniformā un garais saraksts tuvojās beigām. Pašu mājās viņš negribēja taisīt lieku troksni, tāpēc Mārtiņu apcietināja gluži oficiāli un aizveda uz komandantūru, kur pratināja aiz mūra sienām, lai netraucētu dzīves rāmo plūdumu hitleriskās Lielvācijas paspārnē.

Viņu nošāva Senču kalniņā — kopā ar dažiem citiem.

Stāvēdams bedres malā, Mārtiņš pacēla acis pret zilo tāli un ieraudzīja gaisos lēni lidināmies savus laimes putnus.

Gandri jau bija izvadājuši bērnus.

20

Emma bēdās nosirmoja gluži balta. Kļuva tāda kā domīga, ilgi neatbildēja, kad viņai ko jautāja, un arvien raudzījās tālumā, it kā saskatīdama kaut ko tādu, par ko citiem nav ne jausmas.

No dzirnavām viņus izsvieda jau tajā pašā rītā, kad aizveda Mārtiņu. Lobe tomēr bija tik žēlsirdīgs, ka atļāva pārvākties atpakaļ uz Mežakaktu būdu, atgādinādams, ka citi saimnieki uz viņu gruntēm uzkundzējušos kalpus un bezzemniekus padzenot ar mietiem un neliekoties ne zinis par to, kur tie atradīs pajumti. Viņš esot humāns cilvēks un turot zem sava goda tik zemiski rīkoties, turklāt ar paša radiem.

Malvīne gan tūdaļ sāka kliegt, ka gan jau Lobe ar savu mīksto sirdi un paklīdušajiem radiem galīgi izputēšot no pasaules, savu mantu pa roku galam izdā- vādams.

Sirds dziļumos viņa arvien vēl juta aklu greizsirdību uz dzemdībās mirušo dzirnavnieka pirmo sievu, ar kuru Jēkabam jaunības karstumā bijis traks mīlestības romāns, jo labi zināja, ka pati par lielā ērbēģa saimnieci ir kļuvusi, tikai pateicoties savam bagātajam pūram.

Tāpēc Malvīne klusībā nīda arī Skaidru, mirušās sāncenses vienīgo atvasi, visādi to tirdīja un vīra acīs * nozākāja, kamēr meitene pamazām atsvešinājās, līdz pieaugusi galīgi izvēlās no nemīlīgās ligzdas un sāka dzīvot savu dzīvi.

Tagad, saiedamās ar to lielinieku, viņa pati bija devusi pamātei rokā neapgāžamu argumentu, ka tāda paklīdene nekavējoties jāizslēdz no likumīgo mantinieku saraksta.

IJn tad vēl te tie radi, kas met ēnu uz visas dzirnavnieku dzimtas labo slavu!

Kaut gan Jēkabs atkal atgādināja parunu par apdomīgu akā spļaušanu, Malvīne tomēr bija ar mieru atstāt to sērgu Mežakaktos tikai tādā gadījumā, ja puika sāk kalpot par gājēju.

Lobe labprāt tam piekrita, un dzirnavniece pati ar Emmu visu norunāja.

Lai Andriņš jau ar rītdienu nākot ganos, jo Noldim esot laiks sākt mācīties meldera amatu, lai dzirnavās nav jāalgo lieks zellis. Pašas govi varot laist līdzi barā, ganībās zāles diezgan. Par algu, zināms, nevarot būt ne runa, jo gans jau renti vien par Mežakaktiem nespējot. atkalpot, kur tad vēl uzturs! Tāds augošs zeperis dažkārt apēdot vairāk par lielo kalpu.

Emma, protams, neuzdrošinājās neko iebilst, un arī Andriņš saprata, ka nav citas izejas, tāpēc otrā rītā, ar rīksti bruņojies, jau mazā gaismiņā stāvēja pie laidara vārtiem, gaidot, kamēr meitas beigs slaukt.

Suns viņu pazina un tecēja līdzi bez lielas labināšanas. Arī ganības Andriņam bija zināmas. Puslīdz iepazīts jau bija arī lielais slaucamo govju bars, daudzām viņš atcerējās pat vārdus. Grūtāk bija ar teļiem un jaunlopiem: tie visi bija vienādi, brūni, ar patumšām galvām.

Smaga bija agrā celšanās, miegs allaž palika neizgulēts, tāpēc jo grūtākas šķita drēgnās un saltās rīta stundas. Kailās kājas aukstajā rasā nežēlīgi stinga, pat skraidot un nemitīgi no ciņa uz cini lēkājot, nebija iespejams sasilt.

Kad vecāmāte ierunājās par pastalām, jo puika diendienā pārnākot nobridies kā melnais gandrs, mūžīgi sadurot kājas un drīz vairs nemaz nejaudāšot paiet, Malvīne atkliedza, ka īstie gana apavi esot vīzes. Lai plēšot lūkus kaut vai no tiem pašiem purvmalas kārkliem, ja nevīžojot pa dienvidu aizskriet uz gāršu un nodīrāt kādu liepeli. Nopīt jau neesot māksla, to amatu pat viņa varot ierādīt, jo iemācījusies no nelaiķa tēva, kas bijis taupīgs saimnieks un pastalās āvies tikai sala laikā, bet zābakus maucis kājās, vienīgi dodamies pie dievgalda, turklāt līdz baznīcas lievenim nesis tos rokā. Tāpēc arī piedzīvojis lielu turību un aizgājis dieva mierā kā visā draudzē godāts vīrs un sātības sludinātāju biedrības kasieris.

Andriņam diemžēl neizdevās iemācīties vīžu pinēja amatu, kas vēlāk patiešām būtu lieti noderējis, jo notika tā, ka viņam nedēļām ilgi bija jādzīvo Klānī kā īstam Robinsonam.

Tas nāca gluži negaidot.

Kādurīt uz ganiem aizelsies atskrēja Noldis ar savādu vīstokli rokā un sniedza to Andriņam:

—    Še, ņem un laidies!

—    Kas tas ir?

—           Montekristo un divisiml patronas. Garās lodītes ar stiprajiem lādiņiem. Šķūņa durvīm sit cauri. Tās tev noderēs. Turi.

—    Man? Kāpēc?

—           Lai tev būtu ar ko šaut! Un tūlīt pazūdi! Šorīt dzirdēju, ka taisoties nākt tev pakaļ. Kāds mīkstais papūtis fričiem, ka tu esot boļševika dēls un staigājis ar sarkanu kaklautu.

—    Kur tu dzirdēji?

—           Mintauts stāstīja mātei. Teica, lai lūkojot jaunu ganu, vislabāk kādu skuķi. Bēgles tagad klīstot pa visiem ceļiem. Par vēdera tiesu nākšot labu labā.

—    Tavs Mintauts ir fašists.

—    Tāpēc jau es saku: laidies, kamēr nav par vēlu!

—    Uz kurieni tad es laidīšos?

—           Vislabāk gar mežmalu un Klānī iekšā! Tur kādā salā uztaisi no niedrām būdu un dzīvo nost!

—    Ko tad es ēdīšu?

—           Paņem līdzi klaipu maizes, cibu biezpiena un makšķeres.

—           Makšķeres gan, bet kā es zināšu, kad karš būs beidzies un varēs nākt malā?

—    Es došu zīmi. Vislabāk uzlaist gaisā raķeti!

—          Raķete neder. Tās friči paši grūž pa naktīm mākoņos.

—    Jā …

Abi sarauca pieres. Skrēja dārgās sekundes. Tad Andriņš pēkšņi atplauka:

—           Es izdomāju! Tu uzkāp Lielajā ozolā un izkar sarkanu karogu!

—    Kur tad es to ņemšu?

Andriņš zināja gan, kur to ņemt. Brīdi šaubās nolūkojies draugā, nolēma riskēt.

—    Panāc aiz krūma! — viņš te: :a.

Krūma aizsegā Andriņš novilka vējjaku, parāva uz augšu kreklu un sāka atritināt salocīto un ap krūtīm aptīto Tumšupes pionieru pulciņa karogu, kas bija sildījis viņa sirdi visās šajās baigajās dienās, murgu pilnajās naktis un vēsajos ganu rītos.

Viņš sniedza to saudzīgi paceltu uz abām rokām kā vislielāko svētumu un klusi sacīja:

—    Zvēri, ka sargāsi to vairāk nekā savu dzīvību!

—    Zvēru! — Noldis izdvesa.

—    Noglabā tā, lai neviens fašistu suns nevar uzost!

—           Uz bēniņiem! Man tur pažobelēs ir tādas alas, ka pats velns neatradīs! Un Lobes ērbēģī jau nemeklēs, vari būt drošs.

—           Labi. Tagad tu kādu brīdi paliec ganos, lai lopi neaizbizo mājās. Ja ieskries kāda tele laidarā, tūlīt sāks mani meklēt.

—           Traks! Ilgi es te nevaru kavēties, lai nerodas aizdomas, ka es zinu par tavu bēgšanu!

—    Ne jau ilgi. Pēc stundas būšu lielā gabalā! Sveiks!

—    Uz redzēšanos!

21

Vecmāmiņa, par laimi, nebija mājās. Laikam aizgājusi paganīt krūmos govi, jo laist savu brūnaļu pie niknajām dzirnavnieka ragainēm viņa negribēja, svešu varot nobadīt.

Andriņš paķēra no vadža sen aizmirsto tūrista somu, kurā vēl kopš pērnās vasaras mazajās kabatiņās glabājās dažādi cejojumā noderīgi sīkumi, kā adata un diega spolīte, marles saite gadījumam, ja iegriež pirkstā vai uzkāpj uz naglas, tukšs termoss ar uzskrūvējamu krūzīti, karote ar dakšveida kātu, bloknots un zīmulis, lai var atzīmēt maršrutu, rezerves auklas, āķi un vizuļi.

Paņēma no plaukta pie mazgājamās bļodas ziepju gabaliņu, savu zobu suku, apaļo zobu pulvera kārbiņu.

Atrāvis vaļā vecmāmuļas skapi, sagrābstīja tur dažus tīrus sporta krekliņus un zilās bikšeles, kabatas lakatiņus un dvieli. Sasvieda visu pa roku galam mugursomā, tad attapās, izrāva dvieli atpakaļ un ietina tajā pusklaipu maizes, kas kopš brokastīm vēl bija palicis turpat uz galda, apdomājās, izņēma no tīnes vēl klaipu, pievīstīja klāt.

Nu jau soma kļuva pasmaga. Pasvārstīdams to rokā, lūkojās apkārt un prātoja, kas vēl ņemams.

Sāls!

Iesēja tīrā kabatas lakatiņā prāvu riekšavu.

Sērkociņi!

Aizkrāsnē glabājās vesela paka. Paņēma trīs kastītes. Atcerējās, ka naktis jau vēsas, un norāva no savas gultas vecmāmuļas austo rakstaino vilnas segu, cieši salocīja, ietina teltenē, ko ik dienas bija ņēmis līdzi ganos, lai paglābtos no lietus. Uzsēja vīstokli virs pilnās mugursomas, no kuras gluži kā spininga kāts slējās augšup Nolda atnestā mazkalibra bisīte brūnā audekla makstī.

Liekas, nu bija viss. Uzmauca kājās vecmāmuļas gādīgi izmazgātās garās zeķes, uzāva savas vecās, vietām jau caurās kedas un cēla somu plecos.

Ieraudzīja apaļīgi izspiedušos garo somas sānkabatu un atcerējās, ka termoss tukšs. Ieskrēja pieliekamajā un iznesa piena krūzi. Vispirms padzērās, tad pielēja termosu līdz malām. Izņēma no otras sānkabatas bloknotu un zīmuli, izplēsa lapiņu un steigā uzšņāpa:

«Vecmāmiņ! Tu nebēdājies. Es aizeju uz staciju. Braukšu uz fronti. Varbūt tikšu pāri un sameklēšu tēvu. Gaidi! Pēc kara atgriezīšos.»

Un, atcerējies vecmāmuļas iemīļoto teicienu, parakstījās: Melnais Gandrs.

Tā. Nu gan bija viss.

Uzmetis galvā nodriskāto vectēva salmenīcu, uzstīvēja somu mugurā, sakratīja, lai labāk guļ, pa ceļam paķēra aizdurvi pieslieto makšķeri un devās projām.

Taču ne uz staciju, kā ar gudru ziņu bija rakstījis zīmītē (gadījumam, ja tā nokļūtu svešās rokās), bet taisnā ceļā uz ezeru.

Drīz viņš jau šļakstot brida pa Klāņa malas sēklēm un niedrājiem uz Timsmales pusi, turēdamies gāršas ēnā, kas rāmi, it kā mierinot, šalkoja.

Pievakarē ezermalā parādījās divi esesieši ar vilku sugas suni pavadā.

Pievedis vajātājus pa pēdām pie viļņojošās lāmas, suns, izkāris mēli, atskatījās uz saviem saimniekiem, it kā sacīdams, ka tālāk nekādi nespēj tiem līdzēt: bēglis te iebridis skaidrā ūdenī un nekādas pēdas nav atstājis.

To visu redzēja Jaunais Gandrs.

Viens no pirmajiem apguvis brīnišķo lidoņa prasmi, tas bieži medībās nošķīrās no pārējiem melno gandru šāgada cāļiem, kurus Gandramāte un Gandratēvs vēl arvien rūpīgi uzraudzīja, pamācīdami, kā izmantot vēja šūpas, lai bez spārnu vēziena paceltos augstu gaisā, kā pamieloties ar treknu vardulēnu pļavā un kā notvert šaudīgās zivteles seklajās ezera lāmās.

Jaunajam Gandram tas sen bija apnicis.

Arī todien viņš pārgalvīgi paklīda nost no bara, kas jau ar mazu gaismiņu bradāja pa niedrēm. Uzriņķojis augstu sārtajās rīta debesīs, viņš sagaidīja saullēktu, tad nolaidās Mežakaktu pļavā, gribēdams pierādīt, ka māk ne tikai piebeigt Gandramātes apveltu vardi, bet pats spēj atrast un noknābt vislielāko odzi.

Pēc ilgas un pacietīgas meklēšanas tas viņam patiešām arī izdevās. Saule jau bija pakāpusies virs gāršas galotnēm, kad Jaunais Gandrs, stundām izstāvējies uz vienas kājas, beidzot pamanīja aizlokāmies gar akmeni pelēko mūdzi.

Ar pāris spēcīgiem cirtieniem to noknābis, veiksmīgais mednieks turpat sakapāja gardo guvumu gabalos un, lepni noskatīdamies apkārt, pa kumosam vien norija.

Brangi paēdis, lēnām aizsoļoja pār nepļauto un sen novītušo pļavu, lai saldinātu trekno rīta maltīti ar kādu biti vai sienāzi.

Pēkšņi viņš izdzirda aiz krūma smagu soļu dipoņu un tūdaļ cēlās spārnos.

Paskatījies lejup, Jaunais Gandrs ieraudzīja brienam ezerā nelielo cilvēkbērnu, kas dzīvoja kūpošajā cilvēku ligzdā zem lielā ozola un pēdējā laikā dzenāja pa Balto Gandru ganībām milzīgos, brūnos zvērus, kas dīvainā kārtā tam klausīja, kaut paši likās daudz lielāki un stiprāki.

Cilvēkbērns nesa uz muguras smagu nastu, ar vienu spārnu turēdams uz priekšu pastieptu milzum garu knābi, ar kuru pašķīra niedres un ašķus, lai atbrīvotu sev ceļu.

Apmetis krietnu līkumu pa ezeru, gājējs novirzījās uz mežaino krastu un visu laiku turējās tā tuvumā, brīžam nozuzdams koku ēnā, taču neatlaidīgi brida arvien tālāk un tālāk uz to pusi, kur rītos lēca saule.

saturs

Ieskaņa

Klibais vilks

Putin pūta sila mednis ………………………………………. 91

Melnais gandrs

Jūlijs Pētera d. Vanags. MEZA DZIESMA

Redaktore I. Roze. Māksi, redaktors A. Lipins. Tclin. redaktore D. Pastare. Koreklore I. Ancāne. Nodota salikšanai 1975. g. 30. jūnijā. Parakstīta iespiešanai 1975. g. 2. oktobrī. Tipogrāfijas papīrs Nr. I, formāls 84X108/32. 5,5 fiz. Iespiedi.; 9.24 uzsk. Iespiedi.; 9.07 izdevu. I. Metiens 30 000 eks. Maksā 46 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā. Padomju bniv. 24. 1zdevn.Nr.404/27463-J2559. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pasut. Nr. 2343-Ļ.

Content

Vanags Jūlijs Meža dziesma

ieskaņa

KLIBAIS VILKS

PŪTIN PŪTA SILA MEDNIS

RIESTĀ

MELNAIS GANDRS

saturs