Akimuškins Igors

No rīta līdz vakaram

Igors Akimuškins

No rīta līdz vakaram

Stāsti par dabu

LĪDZĪGI UN TOMĒR ATŠĶIRĪGI

Bija laiks, kad naturālisti domāja, ka dzīvnieki nepavisam neesot mums līdzīgi. Visa viņu izturēšanās, paradumi, dažādās iemaņas esot caur un cauri instinktīvas, iedzimtas. Viņi darbojoties kā automāti pēc programmas, kas iedzimtības veidā jau no dzimšanas pastāv dzīvnieka organismā.

Taču bija ari laiks, kad zinātnieki apgalvoja pavisam pretējo: dzīvnieki ļoti līdzinoties mums. Sī problēma tika atrisināta pavisam nesen. Agrāk zoologi lielākoties pētīja nogalinātus dzīvniekus' pēc ādām un kauliem, kas bieži vien bija vesti no tālienes, izžāvēti vai iekonservēti spirtā. Salīdzināja, aprakstīja, prātoja. Panākumi bija lieli, bet gandrīz visi tādās zinātnēs kā anatomija, morfoloģija, sistemātika, faunistika un embrioloģija.

Labi bija izstrādātas arī evolūcijas teorija, fizioloģija, ekoloģija, ģenētika un citas svarīgas bioloģijas nozares.

Tomēr daudzas dzīvnieku izturēšanās nianses, kuras tagad mūs pārsteidz, ir atklātas un izpētītas tikai pēdējos divdesmit trīsdesmit gados.

Tas noticis tāpēc, ka zoologi un zoopsihologi, kuru vārdi vēlāk kļuva slaveni, atstāja laboratorijas un devās dabā pie alām, pie ligzdām, pie midzeņiem un diendienā stundu pēc stundas uzmanīgi vēroja, kā dzīvo zvēri un putni savās mājās, brīvībā. Zinātnieki

pierakstīja, zīmēja, fotografēja visas to izturēšanās detaļas. Un vajadzības gadījumā eksperimentēja turpat laukā un mežā. Sos drosmīgos entuziastus, «okšķerus zinātnes vārdā», nebiedēja pat gorillas un tīģeri, un zvēri pierada pie cilvēka skatiena, kurš neatlaidīgi sekoja tiem no krūmiem un slēpņiem. Tā atklājās daudzi zvēru un putnu visintīmākās dzīves noslēpumi.

Protams, arī laboratorijās darbi ritēja pilnā sparā, bet tagad tos veiksmīgi papildināja jaunas, svaigas idejas, kas bija iegūtas un pārbaudītas tieši dabā.

Un kļuva skaidrs: dzīvnieki ir līdzīgi mums un tomēr atšķirīgi! To jau varēja gaidīt. Cilvēks taču nav nācis no debesīm, kaut arī daži bībeles vai mūsdienu fantasti tā domā. Ja jau cilvēks cēlies no pērtiķa (kas sen ir pierādīts), tad, dabiski, saglabājis daudzas fiziskas un arī psihiskas iezīmes, kas kopīgas visai dzīvnieku pasaulei, kurā iesniedzas dziļas cilvēka evolūcijas saknes. Sīs visai dzīvajai dabai kopīgās iezīmes, tuvāk iepazīstoties, mēs pārsteigti ieraugām arī saviem asinsradiniekiem, kas tērpušies pašu vilnā un spalvās.

Tomēr cilvēks jau sen ir kļuvis par cilvēku, un šis godpilnais, kaut bieži vien smagais slogs ir uzspiedis viņa psihei un visai rīcībai noteiktu zīmogu, kas cilvēku krasi atšķir no dzīvnieka. Cilvēks vispirms ir sociāla būtne, un sociāla nevis pēc skudru vai bišu parauga, bet cilvēkam raksturīgā veidā! Daudzo paaudžu tūkstošiem gadu ilgā attīstība ir virzījusi pa īpašu gultni cilvēku apziņu, viņa psihi un darbību.

Dzīvnieku izturēšanos nosaka divi galvenie psihiskie un fizioloģiskie mehānismi: beznosacījuma refleksi, Citiem vārdiem, iedzimtās, iedzimtībā ieprogrammētās reakcijas un dziņas, tas ir, instinkti, un nosacījuma refleksi, tas ir, paražas un iemaņas, kas iegūtas veiksmēs un neveiksmēs, kļūdās un panākumos, īsi sakot, visā dzīves pieredzē. Tā tas ir, ja ainu stipri vienkāršo.

Dzīvnieku izturēšanās sarežģīto psihomehāniku zinātnieki vēl pēla un izzina pilnīgāk un precīzāk. Dažādu zinātnisko skolu, virzienu un metožu secinājumi, hipotēzes un atklājumi pagaidām vēl nav saskaņoti, daudz kas ir strīdīgs vai nepareizi izskaidrots.

Diemžēl mēs vēl joprojām slikti pazīstam dzīvnie» kus, varbūt vēl sliktāk nekā zvaigznes, no kurām līdz mums pat gaismas staram jāceļo vesels miljards gadu.

Dzīvnieku sugu un pasugu vien uz Zemes ir vairāk par miljonu. Visas tās ir dažādas, katrai savi instinkti, paradumi, savs dzīves veids un paņēmieni, kā izdzīvot. Tomēr arī tas, ko mēs jau zinām, neiekļaujas vienā vienkāršā shēmā,

Sai grāmatā stāstīts par daudz ko, kas no rīta līdz vakaram notiek mums apkārt putnu treļļu pieskandinātajos, ziedošajos, sirsināšanas un rēcienu pilnajos vai arī saspringti klusējošos mežos un laukos, uz kurieni mums ne vienmēr ir laiks un vēlēšanās aiziet un paskatīties.

TĪRĪBA — VESELĪBAS ĶĪLA Vispirms

Tropos mijkrēšļa nav: tikko saule noriet — tūlīt satumst, tikko uzlec — kļūst gaišs. Ātri izgaist nakts migla. Mostas planētas dienas dzīvnieki. No upes atskan varenas nopūtas — tur žāvājas nīlzirgi. 2āvājas zebras un lauvas, papagaiļi un pīles, čūskas un ķirzakas un — to gan grūti iedomāties! — pat zivis. Citiem vārdiem, to dara gandrīz visi mugurkaulnieki. 2āvājas nevis tāpēc, ka nebūtu izgulējušies, bet tāpēc, ka žāvas pēc miega piesātina smadzenes ar skābekli. Tikai paviānam un nīlzirgam žāvas ir arī draudu forma, kaut kas līdzīgs bruņinieku cimda nomešanai: vai nu bēdz, vai arī nomet savējo, tas ir, žāvājies, un tad cīnīsimies! Vilkiem gan, gluži otrādi, žāvas ir labas omas pazīme.

Pērtiķi, žigli nožāvājušies, steidzas tuvāk pie saules. No zara uz zaru, 110 koka uz koku lēkādami, viņi uz- traušas visaugstākajās virsotnēs un silda rasā samirkušās muguras.

Lejā uz zemes vēl ir drēgns un krēslains, bet augšā, gigantisko koku vainagos, spilgta saule un tropiska svelme. Arī leopardi, nakti izsalušies, parāpjas augstāk, lai apžāvētos un sasildītos.

Bet ziloņi iet mazgāties. Viņi ilgi peldas upē. Neviens sauszemes dzīvnieks tā nemīl ūdeni kā šie milzeņi. Ar kādu baudu viņi berž cits citam muguru, plunčājas vēsajos viļņos vai nirst zem ūdens, augstu šķiezdami šļakatas!

Ziloņu mātes mazgā savus untumainos bērnus. Tiepīgo zilonēnu māmuļa ievelk ūdenī, rūpīgi aplaista, pēc tam ar snuķi masē viņam muguru. Tad iepūderē, apbārstot ar smiltīm.

Lai kārtigi izpeldētos un nomazgātos, zilonim pietiek ar mazu strautiņu. Viņš straumes ceļā samet akmeņus un zemi, ar šādu dambi aizsprostodams strautu, — un peldētava gatava! Ja tuvumā nav neviena strautiņa, ziloņi sarīko dušu, smeldami ūdeni no saviem neaizskaramajiem krājumiem. Āfrikas ziloņa aizdegunē (krākažā) ir īpašs rezervuārs, kurā katram gadījumam pataupīts diezgan daudz ūdens. Si ir tā pati «ūdens tvertne», kuru anatomi veltīgi meklēja kamieļa kuņģī. Sausā savannā, kur līdz tuvākajam strautam, ezeram vai upei ir daudzi kilometri, ziloņi iekārto sev dušu. Iebāzuši snuķa galu mutē, viņi smeļ no «krātuves» ūdeni un aplaistās.

Tajos zooloģiskajos dārzos, kur administrācija atbild par dzīvnieku nodarītajiem zaudējumiem, izdevumi kompensācijai par notrieptu apģērbu nemaz nesamazinājās, kad ziloņus pārstāja dzirdīt zooloģiskā dārza apmeklējumu laikā. Iepriekš savākuši ūdeni krākažā, ziloņi tomēr iemanās apliet tos, kas viņus kaitina.

Zebras un dažas antilopes, kaut daba tās ar snuķi nav apveltījusi, tomēr bez dušas neiztiek: ieņem mutē ūdeni un, pagriezušas galvu pēc iespējas vairāk atpakaļ, aplaistās.

Arī bailīgā Āfrikas mūžamežu iemītniece — okapi rītos atspirdzinās peldoties. Okapi ir žirafes radiniece. Neviens nav redzējis žirafes peldamies, bet okapi katru rītu atnak uz upes smilšaino liedagu. Viņa auļos metas ūdenī, lēkā un met kūleņus vēsajā straumē. Izkāpusi krastā, okapi ar garo, stingro mēli ilgi tīra un spodrina skaisto ādu. Viņas mēle ir gandrīz pusmetru gara, arī kakls nav īss, tāpēc frizējoties viņa ar mēli var aizsniegt jebkuru ķermeņa vietu.

Ūdeni ļoti mīl bifeļi, aļņi, lāči, jaguāri, tīģeri, pret peldēšanos vienaldzīgas nav arī lapsas. Tīģeris pat lietū klaiņo pa mežu. Karstā laikā viņš nereti guļ strautā un atvēsinās. No visiem kaķu dzimtas pārstāvjiem tikai tīģeris un jaguārs peld pāri lielām upēm, piemēram, Gangai un Amazonei. Gadās, ka, nemanot piepeldējis, tas uzbrūk cilvēkiem laivās.

Laikam vienīgais zīdītājs, kurš no dzimšanas neprot peldēt, ir cilvēks un arī viņa mīļie radinieki — cilvēkveidīgie pērtiķi.[1] Visiem pārējiem zīdītājiem peldēt nav jāmācās. So mākslu pati daba tiem ielikusi jau šūpulī.

Cūkas, ziloņi, degunradži, tapiri, bifeļi, brieži, vārtīdamies pa mitriem māliem vai pa zemi, ieslēdz sevi dubļu bruņās kā futrālī. Lielisks aizsargs pret kukaiņiem! Pat dubļus šeit izmanto tīrībai.

Pēc tādas procedūras degunradzis aiziet sarkanā vai baltā tērpā atkarībā no mālu krāsas. Ir gadījies, ka, ieraugot pārkrāsojušos degunradzi, mednieki eiropieši noturējuši to par jaunu biezādaino sugas pārstāvi.

Bezūdens stepju un tuksnešu apdzīvotāji — antilopes, savvaļas ēzeļi, kāmji — peldas smiltīs. Smilšu graudiņi, sīkās straumītēs plūzdami pār ķermeni, aiznes līdzi netīrumus un parazītus.

Leduslācis dievina sniega peldes. Aiz labsajūtas viņš piemiedz acis un metas uz galvas sniega kupenā tikpat kā nirējs baseinā.

Kaķu dzimtas pārstāvji, izņemot tīģerus un jaguārus, nepeldas ne ūdenī, ne smiltīs. Viņi mazgājas ar ķepām, iepriekš tās aplaizījuši. Arī skudrulācis ar na- gainajām ķepām uzmanīgi — kaut tikai neieskrāpētul — mazgā savu garo purnu. Tāpat pēc kaķu modes ar ķepiņām mazgājas peles. Tās ir ļoti tīrīgas. Kā apgalvo, peles pusi mūža veltījot tualetei. Vai jūs neesat redzējuši vasaru tīrumā maziņu sarkanbrūnu pelīti ar bālganu

vēderiņu? Tā ir pundurpele. Viņa ir tik maza, ka viegli un veikli kā pērtiķitis lodā pa zāļu un labības stiebriem, cieši aptverdama tos ar ķepiņām un astīti. Tepat augšā starp stiebriem un vārpām tā vij no smildziņām arī savu niecīgo mājoklīti.

Ja jums laimēsies ieraudzīt šo mazulīti tīruma augu zaļumā, tad droši vien tā būs aizņemta ar tualeti. Viņa sēž uz stiebriņa, apvijusi ap to stingro astīti, un mazgājas. Aplaizījusi mazās, sārtās ķepiņas, viņa berž ar tām purniņu. Laiza un berž, laiza un berž, līdz spalviņas ir spožas jo spožas. Tīrīgais zvēriņš baidās atstāt uz savas ādas pat niecīgāko puteklīti. Pelīte rūpīgi nolaiza muguriņu, neaizmirst arī vēderiņu, tāpat notīra pakaļējās ķepas un beidzot maina pozu, lai notīrītu astīti. Putekļus un sīkus gružus tā nolaiza ar mēli, bet pielipušos dzelkšņus un prāvas dubļu piciņas izplucina ar pakaļkāju nadziņiem. To pundurpele dara tik ātri, ka atsevišķas ķepiņu kustības nav izšķiramas — divdesmit vēzieni sekundē! Ar tādu ātrumu sekundē mainās kinokadri uz ekrāna.

Bet pērtiķiem ūdens nepatīk: «Brr!» Lai nomazgātos un izpeldētos, tiem pilnīgi pietiek ar tropiskajām lietus gāzēm un nakts rasu. Agrās rīta stundas viņi veltī vingrošanai, kas atsvaidzina ķermeni un spēcina muskuļus.

Garrocis gibons kā labs vingrotājs uz trapeces rītos taisa sarežģītus akrobātiskus vingrinājumus

milzīgo koku zaros. Viņš pieķeras pie zariem un at- grūžas no tiem tikai ar rokām, bet lēcieni desmitiem metru attālumā ir viegli un plastiski kā putna lidojums. Šurpu turpu, šurpu turpu — tā bez gala no koka uz koku lēkā šis lielais pērtiķis, un viņa kustības ir tik skaistas, ka par šiem lēcieniem var bezgala priecāties.

Arī zaķi izprot vingrošanas derīgumu: atmodušies viņi izstaipās un uz pakaļkājām šūpojas uz priekšu un atpakaļ. Izvingrina muskuļus un pēc tam cilpo savās zaķu darīšanās.

Kaķu dzimtas pārstāvji — lauvas, tīģeri, leopardi — ari ļoti labprāt staipās un asina nagus. Izstiepj ķepas uz priekšu, izlaiž nagus un skrāpē koku vai ko citu, kas pagadās zem ķepas. Tā ir ļoti svarīga nodarbība: kad skrāpē kaut ko cietu, no nagiem noplēš veco, nolietoto raga «asmeņu» drumslas. Bez tādas slīpēšanas nagi var ieaugt ķepā un radīt sastrutojumus.

Matu sukas un zobu sukas

Pērtiķiem nepatīk ūdens, bet tas nebūt nenozīmē, ka viņi nerūpētos par sava ķermeņa tīrību. Viņi daudz laika veltī tualetei: sukā viens otram sapinkojušos vilnu, velk ārā no tās dzelkšņus un skabargas, bet pēc tam uzsāk tradicionālās «blusu medības». So ikdienas rituālu viņi veic ar īpašu aizrautību un cītību. Ar veikliem pirkstiņiem pērtiķītis šķirsta vilnu svētlaimē pamirušam ciltsbrālim, atrod «blusu» un… iebāž to sev mutē. Agrāk domāja, ka pērtiķi patiešām meklē blusas. Taču izrādījās, ka šiem dzīvniekiem gandrīz nemaz nav parazītu; viens otra vilnā viņi meklē nevis blusas, bet mazus sāls kristālus, uz ko pērtiķiem liela kāre.

Reizēm vienai pērtiķu mātei ar vārgajiem pirkstiņiem ir grūti izsukāt veca, kauslīga vadoņa savēlušās krēpes. Tad viņai palīgā nāk draudzenes. Paviānu barvedi katru dienu sasukā vairāki pērtiķi — frizieri. Viņi izveido tam «modernu» frizūru, cītīgi izsukādami un pieglauzdami sajukušās šķipsnas.

Kāds zinātnieks stāsta, ka savām acīm esot redzējis, kā makaku tēviņš izretinājis mātītei uzacis un izrāvis pārāk garos sarus uz sejas, ar zobiem rūpīgi pielīdzinājis vaigubārdu, un mātīte iznākusi no šī «kosmētiskā kabineta» manāmi glītāka.

Ja pērtiķiem būtu kādi tualetes piederumi — kaut vai tik vienkāršas sukas kā ķenguram vai bebram, ar kurām tie izsukā savus kažokus, viņi friziera darbā laikam gūlu vēl labākus panākumus.

Bebra pakaļkājas otrā pirksta nags ir robains kā matu suka. Kad bebrs grib sakārtot frizūru, viņš stipri atliec sānis pirkstu ar šo suku, atsēžas uz astes un izsukā savu dārgo kažoku. Turklāt īpaši dziedzeri izdala «pomādi» — aromātisku šķidrumu matu barošanai.

Zvēriem vispār ļoti patīk iesmaržināties. Viņiem nepietiek ar saviem dziedzeriem, kas izdala muskusu un citus asus aromātus, viņi izlieto ari svešas smaržas. Visiem, protams, zināmas suņu tieksmes pēc maitām, pa kurām tie labpatikā vāļājas, un kaķu kaislības pēc baldriāna (jaguāriem un leopardiem arī!). Nagainie pērtiķi tīksmi ieziežas ar citrona mizu. Lāči par smaržām lieto koku sveķus. Viņi var stundām rīvēties ar terpentīnā samērcētu vates piciņu, ja ' viņiem tādu iedod. Malajas lāči dievina… sīpolus. Saspieduši to divos pirkstos, viņi, labsajūtā ņurdēdami, berž un berž sevi ar to. No acīm plūst asaras, no mutes siekalas; uz viņiem raugoties, cilvēkiem pašiem gribas raudāt, bet pekaiņi nerimstas, kamēr nav ierīvējuši savā kažokā visu sīpolu. Pēc tam tie vēl pavārtās uz sīpola atliekām.

Ķenguram ir tādi paši nagi — sukas kā bebram un nevis pa vienam, bet katrai pakaļkājai pa diviem — otram un trešajam pirkstam.

Ar dažādām ragvielas tualetes sukām un skrāpjiem «matus» sakārto daudzi dzīvnieki: simpātiskais, mazai

vāverītei līdzīgais zvēriņš — moža susuris, lāčso- mainis jeb koala, Austrālijas skudrezis, zvīņainis jeb pangolīns, damans, garpirkstis, ķemmžurkas, daži puspērtiķi un pat sikspārņi. Sikspārņiem ap katras kājas ārējo pirkstu ir stingri sari, kas veido divpusīgu suku, ar kuru tie iztīra savu vilniņu.

Ar visneparastākās konstrukcijas matu suku laikam uzpošas «spārnainais» ādlidonis kaguans, kurš dzīvo Indonēzijas mūžamežos. Viņa seši apakšējie zobi — griezēji ir vērsti uz āru, un to gali ir nevis uz augšu kā citiem apakšžokļa zobiem, bet taisni uz priekšu. Katrs zobs ir sadalīts gareniskās vadziņās un izskatās pēc miniatūras matu sukas.

Dzīvnieku pasaulē nevienam nav tik universālu zobu kā kaguanam. Viņš var ar tiem ne tikai nokasīt augļu maigo mīkstumu, bet arī izsukāties.

Dienā kaguans karājas kokā, cieši piespiedies pie tā. Viņa āda nopūderēta ar zaļgani dzeltenu pulveri un uz koku mizas fona nemaz nav pamanāma. So pulveri bagatīgi izdala īpaši dziedzeri — «pūdernīcas». Ja kaguanam pieskaras, pirksti kļūst dzelteni. Pret vakaru kaguans sarosās un saved kārtībā savu kažoku, sasukājas, notīrās. Pēc tam, izpletis «spārnus» — ādas krokas starp pakaļējo un priekšējo ķepu, — kā liels papīra pūķis planējošā lidojumā laižas no koka uz koku, meklēdams augļus un sulīgas lapas.

Naktī kaguans sukājas daudz reižu, tāpēc viņa matu suka ātri aizķep ar vilnas plūksnām. Taču ka- guanu tas nemulsina. Uz viņa mēles galiņa ir daudzi ragvielas pauguriņi. Ar mēli ātri, ātri pārvilkdams pār zobiem, kaguans iztīra savu matu suku.

Vai jūs esat ievērojuši, ka visiem veselajiem dzīvniekiem vienmēr ir ļoti tīri zobi? (Vienīgi grauzējiem tie dzeltenās emaljas dēļ šķiet tumši.) Kā zvēri uztur savus zobus kārtībā bez zobārstiem?

Vaigu un lūpu iekšpusē, dažiem dzīvniekiem ari mēles malās ir nelieli valnīši. Tā ir dabiska «zobu suka». Ikreiz, kad, piemēram, suns atver vai aizver muti, «zobu suka» slīd pār zobiem uz augšu un uz leju un notīra tos. Zobi nebojājas un vienmēr ir tiri.

Jaunpiedztmušajicm cilvēku bērniem mutē ir tādas pašas zobu sukas. Bērnam augot, tās izzūd. Tāpēc pat maziem bērniem zobu sukas jāpērk aptiekā un pie viena ari zobu pulveris, lai labāk notīrītu zobus. Cilvēks tīra zobus tikai vienu divas reizes dienā, bet ikviens dzīvnieks droši vien simtiem reižu stundā.

Matu un zobu suku, skrāpju, pūdernīcu, matu un ragu ziežu — visa tā zvēriem ir pilnīgi pietiekami.

Kapēc pīles neslīkst?

Reiz es braucu pa Ukrainas upi Vorsklu un redzēju, kā mazgājās divas vālodzes: viena aiz otras nolaidās no papeles galotnes un, strauji planēdamas uz leju, ātri drāzās pār upi, viegli skardamas ūdeni. Katru reizi, kad vālodze ar izplestiem spārniem slīdēja lejup uz upi, pie viņas no visām pusēm vidžinādamas metās bezdelīgas, dzina prom, neļāva mazgāties. Varbūt tās dzina ārā svešiniekus no savu peldētavu teritorijas, varbūt tā gluži vienkārši bija rotaļa. Rīts bija priecīgs un noskaņoja uz mieru, nevis uz karošanu. Mums te ir svarīgs kas cits: tātad arī bezdelīgām un vālodzēm jāmazgajas.

Visiem putniem, lai viņu spalvas labi kalpotu un nelaistu cauri ūdeni, nepieciešams … ūdens.

Un visi putni mazgājas katru dienu.

Daudziem, lai samitrinātu spalvas, pietiek ar rīta rasu: zvirbuļi, vālodzes, kaijas, lielie piekūni ūdeni apmērcējas lidodami.

Smalks, silts lielus putniem ir īsti svētki. Tā taču ir lieliska duša!

Putni svētlaimīgi sabož spalvas un mazliet paceļ spārnus, lai visas spalviņas labi izmazgātos. Pūces, visu aizmirsušas, izspūrušas, tādā laikā ilgi riņķo gaisā, un aste tām izplesta kā plats vēdeklis.

Lai cik dīvaini tas būtu, ūdensputniem (tiem, kas no ūdens gandrīz nemaz neiznākl), lai saglabātu spalvu struktūru, ari ir jāmazgājas. Peldot tie paliek sausi, tikai pavēderes spalvas no ārpuses mazliet ap-

skalojas, bet līdz dūnām un vēl jo vairāk līdz ādai ūdens nenokļūst.

Nirējpīlēm, piemēram, spalvotais «ūdenslīdēja tērps» izveidots tik gudri, ka tanī no ūdens ir paslēpti pat spārni. Tāpēc niršanas laikā — un tas notiek pastāvīgi! — viņu spārni nesamirkst, tie vienmēr ir sausi, un izniris putns tanī pašā brīdī var lidot.

Arī peldētājputniem, kuri nemāk nirt (zosīm, gulbjiem un pelikāniem), spārni ir labi aizsargati no ūdens sānu spalvu nišās. Tāpēc, it īpaši no rītiem, viņi sarīko tā saucamo «rotaļu niršanu». Jūs to daudzreiz esat redzējuši: viss zosu bars, skaļi plīkšķinādams spārnus un gāginādams, «skrien» pa ūdeni, ka šļakatas vien šķīst. Tāda kolektīva plunčāšanās pamatīgi izmazgā ne tikai spārnus, bet visas spalvas un ādu zem tam, kur parasti nenokļūst neviens piliens, kaut arī zosis visu dienu «mirkst» ūdenī.

Ja pīli, kura dažas dienas nav mazgājusies, lai gan

visu laiku ir ieziedusi spalvas, strauji ielaiž ūdeni, tā

»

var… noslīkt. To labi zina mednieki. Bet nezinātājus, iespējams, sagaida neveiksmīgas medības. Un es iedrošinos viņiem dot padomu: ilgi neturiet dzīvoklī, šķūnī vai citā vietā pīli — pievilinātāju bez ūdens, dodiet viņai kaut b|odu ar ūdeni spalvu saslapi- nāšanai. Citādi medībās viņa noslīks un nebūs kas pēkšķina!

Reiz pazīstamajam vācu zvēru dresētājam Kārlim Hāgenbekam, kad viņš tikko bija sācis strādāt un vēl vāji pārzināja putnu paradumus, noslīka visas dārgi pirktas pīles. Viņš ielaida tās ūdens tvertnē, pats uz brīdi aizgāja, bet atgriezies ieraudzīja, ka pīļu nav. Dresētājs nodomāja, ka tās nozagtas, pēc tam ieskatījās vērīgāk — visas nogrimušas dibenā. Cilvēks, no kura viņš tās bija pircis, izrādījās, nebija ļāvis tām mazgāties. To spalvas bija kļuvušas netīras, salipušas, ūdenī ātri samirka, un putni noslīka.

Putniem svarīga ne tikai apmazgāšanās; ūdenim noteikti jābūt tīram, tekošam.

Līdz zināmam laikam upes dabiski spēja attīrīties no piesārņojumiem, ko cilvēki tanīs iepludināja. Ūdens, šis brīnumainais minerāls, pats prot sevi attīrīt. Tagad daba vairs netiek galā ar duļķainajiem notekūdeņiem, ko pilsētas ieplūdina planētas upēs.

Pat jūras ūdens ir netīrs. Katru diennakti visas pasaules kuģi izlaiž jūrā apmēram četrpadsmit tūkstošus tonnu mazuta. Bet viena tonna mazuta izplūst plānā kārtiņā pār divpadsmit kvadrātkilometriem jūras virsmas! Jau sen visas jūras un okeāni būtu pilnīgi pārklājušies ar varavīksnes krāsās zaigojošu plēvi — tas būtu noticis septiņu gadu laikā —, ja nebūtu mikroorganismu, kas naftu sadala.

Taču arī mikroorganismi patlaban tikko spēj veikt šo uzdevumu: cilvēki okeānos katru gadu izlej pieci miljoni tonnu naftas.

Un katru gadu no tās iet bojā apmēram divsimt tūkstoši jūras putnu. Neko ļaunu neparedzēdami, putni nolaižas uz ūd?ns. Nafta salipina viņu spalvas, un putni nobeidzas.

Ūdens piesārņošana nes nāvi visam dzīvajam ūdenī un uz sauszemes.

Dabas aizsardzībai ziedotās pūles būs veltīgas, ja visu valstu cilvēki enerģiski un mērķtiecīgi necīnīsies par ūdens tīrību.

Tātad putni, kuriem spalvas ir netīras, nevar ne lidot, ne peldēt.

Kāpēc tā?

Spalvas vissīkākās daļiņas, tā saucamie zariņi, kuri, cits pie cita pieķerdamies ar mikroskopiskiem āķīšiem, padara spalvu blīvu, bez ūdens salīp kopā un salūst. Arī pēc mazgāšanās vai paņemot putnu rokās — tāpēc viņiem tas ļoti nepatīk — zariņi zaudē saistību: spalva kļūst plūksnaina, izspūrusi. Tādu spalvu vēcināšana nerada lidojumam vajadzīgo pretestību un nepieciešamos aerodinamiskos spēkus. Bet, ja spalvu pamatīgi sapurina, «bultu» mikroskopiskie āķīši automātiski saslēdzas cits ar citu, un spalva atkal kļūst blīva.

Tāpēc, nomazgājušies un izkāpuši krastā, putni ai knābi notrauš 110 sevis ūdeni. Viņi nopurinās — vispirms visu ķermeni, pēc tam galvu (tikai pūces dara otrādi).

Nopurināšanās nav nekāda niekošanās.

Ar spēcīgu purināšanos putni ne tikai nokrata ūdeni no spalvām, bet arī atjauno to struktūru, jo citādi nevar lidot.

Tīro, nomazgāto spalvu sīkie zariņi, ar āķīšiem saķerdamies cits ar citu, atkal padara spalvas buras stingras un kompaktas.

Pēc mazgāšanās nopurinājušās un sakārtojušas spalvas, pīles, zosis un visi citi putni, kuriem ir astes dziedzeris, ar tā taukiem ieziež spalvas. Jūras kraukļi un viņu tropiskie radinieki — angingi pēc mazgāšanās vēl žāvē asti un spārnus, izplezdami tos sānis.

Putnu āda nav tāda kā zīdītājiem: tā ir pilnīgi sausa. Lai labāk varētu lidot un peldēt, pelikānu ādā atrodas arī… gaiss, un tā čaukst kā papīrs! Ievērojamais čehu zoologs Zdeneks Veselovskis apgalvo, ka peli- kāna ādā injekciju adata esot grūti iedurama. Tāpēc saslimušiem pelikāniem iešļircinājumus izdarot kājās. Zīdītājiem pie katra mata saknes ir savs tauku dziedzeris mata ieeļļošanai, lai tas nelūztu. Putniem — un arī ne visiem — ir tikai viens vienīgs dziedzeris: astes virspusē, virs astes kaula. Parasti to ietver cietu spalvu vairodziņš. Zīdītājiem katrs mats ieeļļojas it kā automātiski. Putniem tas jādara pašiem.

Sis ikdienas rituāls vienmēr tiek veikts stingrā secībā (rituāla zināšana kopā ar citiem instinktiem iegūta jau dzimstot). Putns ar knābi paspiež dziedzeri, kā 110 tūbiņas izspiež no tā tauku ziedi, paņem to knābī un ieziež vispirms krūšu spalvas, pēc tam sānus, muguru, spārnus, vēderu, asti, kājas (stilbu spalvas) un pašu pēdējo — galvu. Tā kā ar knābi, protams, galvu nevar aizsniegt, tad to ieziež, riņķveidīgi paberzējot pa muguru vai paņemot no knābja taukus ar nagiem un ieziežot galvas spalvās.

Putni tīra arī knābi ar nagiem vai pret zariem. Bet rubenis to notīra, bāzdams zemē!

Tomēr ne visi putni ietauko savas spalvas ar ziedi.

Iedomājieties — daži pūderējas. (Es nejokoju!) Pa- raugieties uz balodi, kad viņš mazgajas. Balodis aizlido, bet pār peļķi klājas plāna, blava kārtiņa, it kā

to kāds būtu nopūderējis. Tas ir baloža darbs! OdenI pērdamies, viņš ir nobirdinājis no spalvām zilganpelēku pulveri. Un, kad mazgājas gārnis, ūdens, burtiski, kļūst pelēks no sīkiem putekļiem. Āfrikas dzeguzes mazgājoties izbārsta ūdenī… sarkanu pūderi. Pēc viņu mazgāšanās ūdenim ir asiņu nokrāsa. Arī papagailis, pasēdējis uz jūsu pleca, nopūderēs visu apģērbu, apbārstīs kā ar miltiem.

Putnus, kuriem virs astes kaula dziedzeris nav attīstījies (vai tā nemaz nav: baložiem, strausiem, sīgām), daba nav atstājusi gluži bez kosmētikas, bet apveltījusi ar pūdernīcām. Uz krūtīm, dažreiz arī uz vēdera vai muguras, viņiem zem spalvām paslēpti divi ļoti trauslu dūnu pušķi. No tiem birst sīkas, sīkas raga zvīniņas (tūkstošreiz mazākas par milimetru!), Putni ar knābi ņem šo pulveri un apbārsta spalvas.

Bez pūdera gārnis būtu pagalam! Tas ķer zivis, un no zivju gļotām tam salīp spalvas. Tāpēc gārnis tās bagātīgi iepūderē. Pūderis uzsūc gļotas, un gārnis ar suku — vidējā pirksta zobaino nagu — notīra slapjo pūderi un kopā ar to visus netīrumus, kas pielipuši pie galvas un kakla spalvām.[2]

Veicot šo sarežģīto operāciju, gārnis izstiepj zem spārna kāju uz priekšu. Tā rīkojas arī baloži un kaijas. Dziedātājputni un tārtiņveidīgie sasukā spalvas uz galvas, izstiepjot kāju uz priekšu virs spārna. Vai šai atšķirībai ir kāda bioloģiska nozīme? Izrādās, ka nav. Gluži vienkārši ieradums. Taču zoologi ir atraduši šai ieradumā svarīgu domu graudu, kas viņiem palīdz labāk izprast putnu izcelšanos un labāk tos zinātniski klasificēt: ja kādi putni vienādi sukā spalvas, tad tas nozīmē, ka šo manieri tie mantojuši no kopīgiem senčiem; tātad sloka, kaut līdzīga gārnim, tomēr nav gārņa, bet gan lakstīgalas un kovārņa radiniece, bet balodis, kas visādā ziņā vairāk līdzinās kovārnim, nevis gārnim vai kaijai, acīm redzot, radniecīgāks tomēr šiem spārnotajiem zivju «zvejniekiem».

«Skudru vannas»

īsi pirms otrā pasaules kara Pīters Bredlijs, Melburnas priekšpilsētas zēns, nosūtīja vēstuli pazīstamajam austrāliešu ornitologam doktoram Cīzholmam. Zēns rakstīja, ka redzējis mājas strazdu, kurš ar knābi ķēris skudras un bāzis tās sev zem spārniem. Kāpēc viņš to darījis?

Zinātnieks nezināja, ko zēnam atbildēt. Viņš pats nekad neko tamlīdzīgu nebija novērojis, nedz arī lasījis vai dzirdējis par to. Zinātnieks nolēma, ka zēns gluži vienkārši ir kļūdījies, kaut ko sajaucis.

Pagāja daži gadi. Doktors Cīzholms, pārlūkodams savas vecās piezīmes, atrada tajās pilnīgi aizmirstu kada cita cilvēka vēstuli no Sidnejas, kurš rakstīja par tadu pašu dīvainu putnu izturēšanos pret skudrām. Cīzholms nolēma uzmanīgi pārskatīt žurnālu rakstus un grāmatas par putniem: varbūt tur būs kādas ziņas par putnu tieksmi uz skudrām. Taču viņš neatrada neko. Grāmatā «Austrālijas brīnumainie putni» viņš tomēr pastāstīja par savu korespondentu neparastajiem novērojumiem. Sī nelielā informācija saistīja izcilā vācu ornitologa Ervīna Strezemana uzmanību. Viņš rakstīja par to lielā vācu žurnālā un lūdza katru, kas tādu putnu rīcību redzējis, paziņot viņam par saviem novērojumiem.

Strezemans pat negaidīja, ka viņa niecīgā piezīme izraisīs tādus vēstuļu plūdus no visām Vācijas malām. Daudzi zemnieki, mednieki un dārznieki rakstīja, ka redzējuši, kā visdažādākie putni izkārpa skudru pūžņus, ķer skudras un bāž tās savās spalvās.

Strezemans publicēja aptaujas rezultātus un ieteica šai dīvainajai putnu rīcībai īpašu terminu. Viņš nosauca to par «skudrošanos» («ameisen») no vācu «Ameise» — «skudra».

Angļu ornitologi lieto vārdu «Anting» («Ant» — angliski «skudra»).

Pēdējo divdesmit gadu laikā ir savākti daudzi fakti, kas rāda, ka visos četros kontinentos, kur dzīvo skudras, ļoti daudzi putni — meža strazdi, mājas strazdi, sarkanrīklites, ūdens strazdi, dižknāBji, sīļi, žagatas, vārnas, papagaiļi — «droši vien puse mūsu dziedātājputnu,» raksta ornitologs Raitings, bet citi ornitologi domā, ka gandrīz visi sauszemes putni, — izmanto skudras savu spalvu tīrīšanai.1 Reizēm putni skudras gluži vienkārši pabāž zem spārniem, bet dažos gadījumos putns, burtiski, ieberzē ar tām savas spalvas. Daži putni peras skudru pūžņos.

' Oficiālajos sarakstos jau reģistrēts vairāk nekā sešdesmit to putnu sugu, kuri lieto «skudru vannas».

Ir novērots, kā divi mājas strazdi ar joni ielec skudru pūznī. Spalvas uzbozuši, pagriezdami pret saniknotajiem skudru leģioniem gan vienu, gan otru sānu, putni grozījušies uz visām pusēm un čivinājuši aiz labsajūtas.

Kāda vārna, pakārpījusi skudru pūzni, uzturējās šai «skudru vannā» veselas divdesmit minūtes! Ar knābi viņa ķēra satrauktos kukaiņus un saspieda tos pie savām spalvām, aizmetot «drabiņas» un no jauna tverot svaigas skudras.

Tādās pašās nodarbībās ornitologi sastapa meža strazdus un mājas strazdus.

Divi papagaiļi Asamas džungļos tā bija aizrāvušies ar «skudru tualeti», ka nepamanīja medniekus piecu metru attālumā. Putni tvēra ar knābjiem lielās, sarkanās skudras un ieberzēja ar tām savas spalvas.

Manipulācijas, kuras izdara putni «skudru vannā», visiem ir apmēram vienādas. «Skudru saķer ar knābja galiņu,» raksta Kanādas ornitologs Aivors. «Putna acis pusaizvērtas. Spārni izplesti uz sāniem un stipri izstiepti uz priekšu, tā ka lidspalvu gali skar zemi knābja līmenī: Arī aste stipri noliekta uz leju un izstiepta uz priekšu zem putna vēdera. Reizēm putns ar kājām uzkāpj uz savas astes un tad amizanti apveļas uz muguras vai nokrīt uz sāniem. Visas viņa izdarības ir tik neparastas, tik atšķirīgas no ierastās putnu izturēšanās un tik jocīgas, ka, skatoties uz viņiem, nevar novaldīt smieklus.»

«Skudru vannās» putni iet pilnīgi instinktīvi. To pierāda jauno putnu attieksme pret skudrām, kad tie skudras vēl nekad nav redzējuši. Tikko iemācījies lidot, mājas strazda mazulis, ieraugot skudras, ķer tās citu pēc citas un bāž zem spārniem.

Tāpat rīkojas arī jaunais ūdens strazds.

Ir novērots, ka, trūkstot skudrām, putni atrod to aizstājējus — citus skābi saturošus kukaiņus vai augus. Pieradināti mājas strazdi iezieda savas spalvas ar citrona gabaliņiem un centās izpeldēties salātu traukā ar etiķi vai pat krūzē ar alu. Pieradināts sīlis labprāt peldējās apelsīnu sulā. Kad saimnieki lobīja apelsīnus, tas pielidoja tuvāk un ar izplestiem spārniem tvēra sīkos sulas pilieniņus.

1949. gada pavasarī pie Dienvidkalifornijas krastiem viņš novēroja zem ūdens jocīgu ainu, ar kuru sākās ļoti interesantu pētījumu sērija.

Viņš redzēja, kā satikās divi jūras asari: lielacainais, sudrabainais liiperprosopons un mazais, zeltainais bra- hiihtiuss.

Lielais, ieraudzījis mazo, peldēja tam pretī. Mazā priekšā apstājās, izplēta spuras un sastinga dīvainā, nedabiskā pozā — ar galvu uz augšu. Bet mazais sāka rosīties ap lielacaino: «dažus mirkļus badīja ar garo purniņu viņa sudrabainajos sānos».

Pēc tam asari izšķīrās: mazais iešmauca aļģu audzēs, bet lielacainais svinīgi aizpeldēja pie savu radinieku bara un iejuka tanī.

Sākumā Limbo neveltīja redzētajam īpašu uzmanību. Taču turpmākie novērojumi pārliecināja viņu, ka asaru sastapšanās nav bijusi nejauša. Viņš sāka uzmanīgi ielūkoties rifu apdzīvotājos, izdarīja dažus mēģinājumus un nonāca pie secinājuma, ka jocīgā ainiņa, kurai sākumā viņš tikko bija pievērsis uzmanību, «klusuma valstībā» atkārtojas ļoti bieži. Viņš bija redzējis sanitāro apstrādi — kā mazais asaris notīra parazītus 110 lielā ciltsbrāļa ādas.

Zinātne jau pazīst vairāk nekā divdesmit sešas zivju — sanitāru sugas, sešas garneļu sugas un vienu krabju sugu, kas ir speciālisti jūras dzīvnieku attīrīšanā no parazītiem un baktērijām — ādas slimību izraisītājiem. Atklājās brīnumainas parādībasl

Kalifornijas zvejnieki labi pazīst mazo, zeltaino zivteli senjoritu, kā viņu šeit dēvē. Tā ir lupainā oksiula. Ēsmu viņa veikli zog.

Dažas zivis, starp tām aterinas, girellas un dažādi rifu apdzīvotāji, līdzko ierauga senjoritu, metas pie tās, bariem drūzmējas ap to. «Kad es pirmo reizi pievērsu uzmanību šim zivju baram, kur simtiem zivju ielenca vienu vienīgu sanitāru,» raksta Limbo, «es nodomāju, ka viņas ir sapulcējušās nārstam.»

Limbo piepeldēja tuvāk. Senjorita pamanīja viņu un pašāvās zem klints. Zivis, kuras bija gaidījušas savu kārtu, metās tai pakaļ, panāca, aizšķērsoja tai ceļu un centās to aizturēt.

Kad senjoritai apkārt grozījās mazāk zivju, varēja redzēt, ko šī liellūpainā zivtele dara zvīņaino ķermeņu visbiezākajā koncentrācijā. Tā badīja gan vienu, gan otru zivi un kaut ko koda viņām nost no sāniem. Bet pašas zivis svētlaimīgi sastinga visneparastākajās pozās: ar galvu uz augšu, ar galvu uz leju, plakaniski uz vieniem sāniem un pat ar vēderu uz augšu.

Konrāds Limbo noķēra un uzšķērda dažas senjori- tas: to kuņģi bija pārpildīti ar parazītiskiem vēžveidīgajiem (sīkiem airkājiem, vienādkājiem) un zivju ādas gabaliņiem, ko bija saēdušas baktērijas.

Visas zivis sanitāres ir līdzīgas cita citai: to purni izstiepti kā pincetes un ķermeņi ļoti spilgtā krāsā. Parasti tās dzīvo pa vienai vai pa pāriem.

Dažas no tām gluži vienkārši piepeld pie zivs, kurai grib izdarīt pakalpojumu, un lietišķi tīra to. Citas visu to veic ar izdarībām, kas atgādina putnu riesta spēles. Strauji metas uz priekšu, sastingst un pamazām iesānis koķeti kāpjas atpakaļ. Atkal izrāviens — un rotaļīga bēgšana, un tādā garā turpinās, kamēr kādu zivi iekārdina vilinošais priekšlikums notīrīt sānus. Sanitāri jau iztālēm ievēro savus klientus un ir tik laipni, ka tūliņ steidzas tiem pretī.

Interesanti ir vel arī kas cits: kaut sanitāri apēd parazītus, tie nav viņu galvenā barība. Viņi varētu bez tiem pilnīgi iztikt.

Sanitāri ir neaizskaramas «personas». Plēsoņas tos saudzē un neiznīcina. Nevienā no simtiem izpētīto plēsīgo zivju kuņģiem Limbo neatrada senjoritu. Taču

daudzas reizes viņš tika redzējis, kā Šīs zivtiņas iepeld milzīgu asaru atvērtajās mutēs un nokož tur mājīgi iekārtojušos parazitējošos vēzīšus.

Dažas neaizsargātas zivtiņas ir iemācījušās savā labā izmantot nerakstīto neaizskaramības likumu, kas okeānos stingri sargā sanitārus: viņas piemērojas sanitāriem ar krāsu, un šī viltība palīdz viņām paglābties. Un otrādi: daži plēsoņas, ar ķermeņa krāsu un kustībām atdarinādami sanitārus, zem «sarkanā krusta» viltus karoga sekmīgi medī upurus, kurus ir maldinājusi pirātu viltība. So parādību, kad vieni dzīvnieki atdarina citus dzīvniekus pēc krāsas un ķermeņa formas, sauc par mimikriju. Tā ir ļoti plaši izplatīta dabā.

Zivis sanitāres strādā savu derīgo darbu, nevis kur pagadās, bet vienīgi noteiktās vietās — pie kāda klinšu izciļņa, pie nogrimušiem kuģiem, zemūdens «mežmalās».

Uz «sanitārās apstrādes punktiem» klienti atpeld no tālienes un salasās šeit veseliem bariem. Viens tāds sanitārais punkts pie Bahamas salām, pēc biologu novērojumiem, sešās stundās apkalpojis līdz trīssimt zivju!

Zivis, kuras parazitārie vēzīši ir sevišķi nomocījuši, dodas no viena punkta uz otru, apnikdamas sanitāriem ar savu uzbāzību. Lūk, ko saka Limbo: «Atcerēdamies zivis pēc dažādām pazīmēm, es konstatēju, ka viņas dienu dienā pēc vienādiem laika sprīžiem atgriežas uz sanitārajiem punktiem. Visā visumā zivis pavadīja tajos, liekas, tikpat daudz laika, cik veltīja barības meklēšanai.»

Daudzām ar zivīm bagātām zvejas vietām, kas iemantojušas labu slavu zvejniekos, jāpateicas par to mazajām zivtiņām sanitārēm. Tur, kur to ir daudz, vienmēr uzturas lieli zivju bari.

Limbo izdarīja vairākus mēģinājumus.

Dažus zemūdens rifus viņš atbrīvoja no sanitāriem, tos izķerot. Un kas notika? Zivju skaits tūlīt te samazinājās. Bet pēc divām nedēļām tās pazuda pavisam. Palika tikai nedaudzas vietējās, ilggadīgās iemītnieces.

Biologs novēroja arī, ka tām zivīm, kuras nebija atstājušas pamestos rifus, piemetās dažādas ādas slimības. Zvīņas pārklājās ar čūlām un pampumiem. Spuras kļuva caurumainas, gar tām radās pūkaini, balti apaugumi.

Izpētot šīs slimās vietas, atklājās, ka tās pilnas ar baktērijām!

Simbioze kalpo higiēnai

Dzīvnieku pasaulē savstarpējie pakalpojumi ir parasta parādība. Ja jūs domājat, ka dzīvnieki tikai medī cits citu un spēcīgie aprij vājos bezgalīgā, cietsirdīgā eksistences cīņā, tad jūs ļoti maldāties. Cīņa paliek cīņa, bet daudzi dzīvnieki bieži arī palīdz cits citam.

So neapzināto, bet uzticīgo draudzību jeb sugu savstarpējo palīdzību zinātnieki dēvē grieķu cilmes vārdā par simbiozi: sytn — grieķiski «kopā», bet bios — «dzīve». Tatad kopdzīve.

Simbiozi pirmais ir atklājis un aprakstījis slavenais sengrieķu vēsturnieks Hērodots. Gandrīz pirms divarpus tūkstošiem gadu viņš ceļoja pa Ēģipti. Ombosā priesteri parādīja viņam krokodilu templi (ēģiptieši pielūdza krokodilus, jo ticēja, ka tajos ir iemiesojies dievs Suhoss).

Ēnainā parka marmora baseinos snauda milzīgie rāpuļi. Zelta gredzeni apjoza viņu resnās ķepas. Pirkstos mirdzēja dārgakmeņi.

Pienāca svēto dzīvnieku ēdināšanas laiks. Uz dārgām bļodām kalpotāji pienesa krokodiliem ceptas irbes, cūkas šķiņķus, pīrāgus un visādus saldumus.

Taču Ilērodotu pārsteidza kas cits. Ne izmeklētie ēdieni, ne zelts, ko izšķērdīgi krāva trulo radījumu priekšā. Viņu pārsteidza mazie, pelēkie putniņi.

Paēduši krokodili atpleta mutes. Putniņi, kas blakus bija gaidījuši savu kārtu, tūlīt ielidoja rīldēs. Kroko- dilām vajadzēja tikai aiztaisīt muti ciet, un viņš uzreiz norītu kādu desmitu garšīgu putniņu. Taču krokodili to nekad nedara, pat tad ne, ja viņiem ļoti gribas ēst: bez putniem zobtīriem viņu zobi ātri bojātos. Krokodili guļ atvērtu muti stundām ilgi, un putniņi bez bailēm skraida starp to zobiem.

«Visi putni un zvēri,» Hērodots rakstīja, «vairās no krokodila. Viņš satiek vienīgi ar glareolu, tāpēc ka izmanto la pakalpojumus. Kad krokodils izkāpj no ūdens uz sauszemes, tas atpleš savu rīkli — gandrīz vienmēr rietumu vēja virzienā, — glareols ieiet rīklē un apēd parazitējošās dēles. Tas patīk krokodilam, un viņš nenodara glareolam nekādu ļaunumu.»

Putniņi — krokodila zobtīri pieder pie tārtiņveidīgo kārtas, glareolu dzimtas (glareoli dzīvo arī pie mums Ukrainā, Pievolgā un Vidusāzijā). Lai gan šo putnu dīvainie paradumi ir aprakstīti jau vēstures rītausmā.

vēl mūsu dienās, atklāti runājot, zoologi nezina, ko putni meklē krokodilu rīklēs: barības atliekas, mušas, odus vai parazitārās dēles. Senie rakstnieki domāja, ka dēles, piesūkdamās pie krokodilu smaganām, aukslējām un mēles, loti nomoka viņus. Visticamāk tomēr, ka briesmīgo rāpuļu mutē putniņi iegūst sev visu ēdamo: gan dēles, gan mušas, gan barības atliekas.

Āfrikā un Indijā, Ziemeļamerikā un Dienvidamerikā un Austrālijā — visur, kur ir putni, daudzi dzīvnieki (ziloņi, degunradži, nīlzirgi, bifeļf, bizoni, antilopes, brieži, susliki, govis un s zirgi) izmanto stārķu, gārņu, pīļu, atkāpurotāju, mušķērāju, cielavu, mājas strazdu, kaiju un citu putnu pakalpojumus, kuri no dzīvnieku vilnas izlasa visdažādākos parazītus.

Bifeļus parasti apkalpo piles, gārņi un Antigonijas dzērves. Bifeļiem ļoti patīk ūdens, un, kad viņi, iegremdējušies ūdenī līdz pašām acīm un nāsīm, guļ upē vai purvā, pīles peld viņu tuvumā, bet dzērves cienīgi soļo apkārt, garās kājas cilādamas. Pēkšņi kāda no tām sastingst, nolūko upuri un zibenīgi notver mušu vai aklo dunduru no bifeļa acs vai purna. Taču kukaiņa notveršana ir tik uzmanīga, ka bifelim neliek nodarīts nekāds ļaunums, viņš sprauslo vien aiz labsajūtas. Gārņi un pīles reizēm uztraušas uz bifeļa muguras un medī tur.

Uz Āfrikas ziloņa muguras ar mušu medībām reizēm vienlaikus noņemas pieci baltie gārņi un kāds desmits kāpurēdāju. Sie putniņi ir visuzticīgākie pārnadžu draugi. Viņi ielenc tos veseliem bariem, tekalē augšup un lejup pa žirafēm, ziloņiem, antilopēm, zebrām un degunradžiem kā pa kokiem un ievāc tur kukaiņu nodevas.

Atkāpurotāji jeb bufagusi, kurus sauc arī par degunradžu putniem, konkurēdami ar kāpurēdājiem, iegūst sev iztiku uz degunradžu, antilopu, bifeļu, kamieļu, mājas zirgu un govju mugurām.

Dienvidamerikā līdzīgi atkāpurotājiem rīkojas tā saucamās laivastes, bet Ziemeļamerikā — vēršu putni jeb molotrusi.

Pēc izskata molotrusi atgādina lielus zvirbuļus, bet vecāku pienākumus tie pilda ne labāk par dzeguzēm: savus mazuļus paši neperē, bet iedēj olas citu putnu ligzdās. (Starp citu, arī krokodilu draugs no Pluvia- nus ģints tāpat neperē savas olas, bet ierušina tās karstās smiltis.) Vēršu putnu brīvo laiku aizņem rūpes par zirgiem, govīm, mūļiem, bizoniem un citiem mājlopiem, kā arī savvaļas dzīvniekiem. Ievērojamais amerikāņu zoologs un rakstnieks Setons Tompsons pirmais pievērsa uzmanību vēršu putnu un bizonu apbrīnojamai sadraudzībai. Viņš ievēroja, ka ziemā šie putniņi nelido tālu prom no bizonu bariem. Bizons viņiem ir gan ēdnīca, gan silts dzīvoklis: molotrusi «rok» dzīvnieka biezajā vilnā ejas un alas, kur sasildās salā un puteņos. Tur, vilnas «džungļu» dziļumā, viņi arī pārnakšņo.

Ziemeļamerikā pārnadžus no mušām modri sargā ievestais Ēģiptes gārnis — lielais Āfrikas biezādaiņu draugs.

Putni ēnmīļi un putni saulmīļi, trupiali, mājas strazdi, žagatas un zīlītes arī barojas ap pārnadžiem, uzmeklēdamas viņu vilnā ēdamus kukaiņus.

Zoologi ir jau aprakstījuši daudzus putnus, kas dezinsecē dzīvniekus. To saraksts aizņemtu apmēram lappusi. Ir pat putni, kas medī mušas, ceļodami pa .stepēm un savannām nevis uz zvēru mugurām, bet uz citiem putniem, piemēram, uz sīgām un stārķiem.

Vārdu sakot, izdevumus higiēnai daba nežēlo. Varbūt tāpēc dzīvniekiem vispār ir laba veselība, kaut viņiem nav ne medicīnas zinātnieku, ne ārstu, ne slimnīcu.

Mēdz sacīt, tīrība — veselības ķīla. Dzīvnieki daudz pūļu velti sava ķermeņa un mājokļu tīrībai, tātad viņi rūpējas par savu veselību.

VIŅU MAIZE UN ŪDENS

Ēdelīgie gargantijas un nemirstīgie kaščeji

Normandijā uz ceļu stabiem gadoties šādi paziņojumi: «Ganiet savus zirgus manā tīrumā. Maksa par zirgu ar īsu asti desmit santīmi dienā, par zirgu ar garu asti — divdesmit.» Sī savādā piemaksa par garo asti izskaidrojama gluži vienkārši: īsastains zirgs, kad viņam nedod mieru aklie dunduri un mušas, bieži pārtrauc ēšanu, lai ar galvu aizgainītu kukaiņus, jo īsā aste ir slikts mušu sitamais. Turpretī garastains zirgs to nedara un tāpēc ganībās apēd, pēc šejieniešu uzskata, divreiz vairāk zāles nekā īsastainais.

Varētu likties, ka astes saru garums ir tīrais sīkums, tomēr kuņģa piepildījuma pakāpe ir atkarīga no tā. Vai ir vērts ņemt vērā arī citus apstākļus, kas ietekmē dzīvnieku apetīti? Iemeslu ir daudz, un visu iepriekš paredzēt nevar, pat ja runa ir par divu vienādu radījumu salīdzināšanu.

Salīdzinot dažādus zīdītājus, putnus, zivis, rāpuļus vai kukaiņus, iegūst visdažādākos rezultātus. Daži ir ēdelīgi kā Gargantija, bet citi turpat blakus — nemirstīgie kaščeji.

Vai atceraties, kā šis teiksmainais ļaundaris, Nemirstīgais Kaščejs, Marjas Morevnas gūstā desmit gadus ne ēda, ne dzēra un tomēr nenomira? Neviens dzīvnieks viņa rekordu nav vēl pārspējis, bet daži badošanās čempioni ir nonākuši tam tuvu. Seit galvenie rekordisti ir aukstasiņu dzīvnieki: viņu vielu maiņa nav tik intensīva kā siltasiņu dzīvniekiem, tāpēc molusku, kukaiņu, rāpuļu un zivju ķermenī ik brīdi sadeg mazāk barības nekā putnu un zīdītāju ķermenī. Tādēļ ari aukstasiņu dzīvniekiem nepieciešams mazāk barības.

Reiz Amsterdamas zooloģiskajā dārzā dzīvoja anakonda, kura bez jebkāda redzama iemesla —tā domāja zooloģiska dārza darbinieki — pieteica bada streiku: pārstaja ēst žurkas, trušus un citus dzīvnieciņus, kurus tai piedāvāja. Divus gadus čūska nekā neēda. Bet pēc tam pēkšņi — tāpat bez iemesla — atkal metās virsū žurkām, kuras jau bija pieradušas uzskatīt viņu par dzīvu baļķi, un anakonda pēc tam vēl nodzīvoja daudzus gadus.

Hamburgas zooloģiskajā dārzā ari ir bijis savs kaščejs — pitons. Tas nav ēdis divdesmit piecus mēnešus! Dzēris tikai skaidru ūdeni. Taču pēc badošanās tā bijis novārdzis, ka, atkal atgriežoties apetītei, nav varējis norīt balodi un aizrīdamies dabūjis galu.

Arī bruņurupuči, krokodili un astoņkāji var mēnešiem ilgi neko neēst. Un zirnekļi, un skropstiņtārpi…

Skropstiņtārpi ir apbrīnojami radījumi! Tie izplatīti visā pasaulē: dzīvo gan jūrās, gan saldūdeņos, gan tropisko mežu sūnās. I<ā raibas, krāsainas lentas no naga līdz plaukstas garumā tie nevis rāpo, bet drīzāk slīd, it kā plūst ar ātrumu dažus metrus stundā pa gļotaino «celiņu», kuru paši sev paklāj. Tie «uzošņā» gliemjus un sliekas. Skropstiņtārpi terikolas notver tārpus, cieši apskauj tos ar savu plakano ķermeni un, apslakot ar gremošanas sulām, sagremo, pat nepapūlēdamies laupījumu norit.

Ja kāds grib aprīt pašu skropstiņtārpu, tad vispirms tam jāsagatavo nervi, lai noskatītos vivisekcijas izrādi, kuru skropstiņtārps var notēlot. Kad terikolām draud briesmas, viņas pašas pēkšņi satrūkst gabalos, un pārsteigtā ienaidnieka priekšā dzīvā tārpa vietā sastingst desmit divdesmit gļotainas, apaļas piciņas. Pēc dažam stundām, kad briesmas ir garām, katra piciņa, reģene- rēdama orgānu pēc orgāna, atjauno veselu tārpu! Saglabājot no sevis tikai vienu divdesmito daļu, terikola neaiziet bojā, -bet drīz vien atjauno sevi kā indivīdu divdesmit jaunos īpatņos.

Sīs augstākajā mērā unikālās spējas izglābj teriko- las arī citā nelaimē — kad tām ilgāku laiku nākas ciest badu. Mēnešiem tās var neēst neko. Patiesībā tā nemaz nav: ja nav ko ēst, viņas ēd pašas sevi! Viņu orgāni brīvprātīgi — šūna pēc šūnas, ta sakot, ar pašu kājām dodas zarnu kanālā, un tur tos sagremo. Vispirms upurējas dzimumorgāni, pēc tam muskuļi. Taču nekad, pat ja tārpam sevī pašā vairs nebūs nekā, ko ēst, tas neēdīs savas smadzenes un nervus. Tie ir viņa esamības pamatu pamats!

Ir bijuši gadījumi, kad, badojoties veselu pusgadu un sevi bez žēlastības sagremojot, skropstiņtārpi apēda sešas septitdaļas sava ķermeņa. Kļuva septiņreiz īsāki! Kad tiem atkal deva pietiekami daudz barības, skropstiņtārpi ātri auga un no jauna atguva gan zaudēto svaru, gan iepriekšējos apmērus.

Bieži vien pa pusgadam un ilgāk gavē blaktis. Protams, ne aiz savas gribas. Blakšu kāpuri nepieciešamības gadījumā, ja no mājas ir aizbraukuši visi iedzīvotāji, ietur stingru diētu veselu gadu un pat pusotra gada!

Aktīnijas nav līdzīgas blaktīm, bet arī tās var ilgi badoties: pa divi, pa trīs gadi. Dažādos akvārijos tas novērots ne vienu reizi vien. No tādas dzīves aktīnijas ļoti «novājē»: kļūst desmitreiz vieglākas. Taču, līdzko viņām atkal dod barību, viņas kāri to rij un ātri pieņemas svarā. Pēc dažām dienām grūti ticēt, ka aktīnija tik ilgi gavējusi.

Kad aktīnijām rodas apetīte, tās rij visu pēc kārtas, pat neēdamus un sev bīstamus priekšmetus. Kāda aktīnija aiz bada reiz norija lielu gliemežnīcu. Tā šķērsām iestrēdza kuņģi un pārdalīja to divās daļās — augšējā un apakšējā. No mutes barība apakšējā,daļā nenokļuva.

Domāja, ka aktīnija nobeigsies. Taču viņa atrada izeju: pie pašas aktīnijas pēdas cieši blakus tai vietai, ar kuru šis jūras «ziediņš» sēž uz akmens, savu bezzobaino rīkli atvēra jauna mute. Tai apkārt drīz izauga taustekļi, un aktīnija laimīgi iedzīvojās divās mutēs un divos kuņģos.

Diez vai kāds rīma var sacensties ar ērcēm. Tās sūc visdažādāko dzīvnieku asinis un sūc tik daudz, ka nesamērīgi uzblīst.[3]

Suņu ērce pēc pamatīgas pieēšanās sver divsimt divdesmit trīs reizes vairāk nekā pirms ēšanas. Ganību ērcē triju nedēļu laikā palielina svaru desmittūkstoš reizesl

Tāpēc nav nekāds brīnums, ka pēc tādas ārkārtīgas negausības ērces gavē gadiem ilgi. Lai pārbaudītu, cik ilgi tās var izlikt bez ēšanas, zinātnieki nogrieza ērcēm visus mutes piedēkļus, bez kuriem tās nevar sūkt asinis. Izoperētās ērces dzīvoja laboratorijā vienu gadu, dzīvoja divus gadus, trīs, četrus… Viņas jau gandrīz aizmirsa … Apnika gaidīt, kad šīs ērces nobeigsies bada nāvē. Taču viņas nenomira arī pēc pieciem, sešiem, septiņiem un vel vairāk gadiem …

Tā cilvēki lika mazajām zirnekļu radiniecēm uzstādīt pasaules rekordu: ilgāk par tām badoties nevarēja neviens. Protams, izņemot Kaščeju, bet tā ir pasaka.Turpretī gadījums ar ērcēm ir zinātnisks fakts.

Zīdītāju kuņģi nav tik ietilpīgi kā ērcēm. Taču arī daudzi zīdītāji ir krietni izēdāji. Te īpaši izceļas sīkie un kustīgie dzīvnieciņi vai tādi darbarūķi kā kurmji: diennaktī tie apēd tikai uz pusi mazāk barības, nekā paši sver. Pat izveicīgā un plēsīgā cauna ir mazāk ēdelīga par kurmi vai cirsli: dienā viņa apēd desmitreiz

mazāk gaļas, nekā pati sver. Bet lauva divdesmit reizes mazāk.

Zilonis, kas sver tonnas piecas, diennakti apēd vairāk par simt kilogramiem.

Lūk, vienas dienas ēdienu karte kādam Prāgas zooloģiskā dārza zilonim:

100 kg zāles un zariņu (vai 40 kg siena), 20 kg biešu vai burkānu, 6 kg auzu, 2 kg miežu, 2 kg kviešu kliju,

0,1 kg minerālvielu un vitamīnu maisījuma, 0,1 kg sāls.

Kopā 130 kilogrami 200 grami dažādas barības. Tas viss vienā dienā!

Tomēr absolūtais pasaules rekords lielēšanā pieder nevis zilonim, bet, protams, valim. Pat ne visai lieli vaļi katru dienu aprij vairākas tonnas vēzīšu, zivju un kalmāru.

Zilā vaļa jaunpiedziinušais mazulis izzīž no vaļu mātes divsimt litru piena diennaktī un aug acīm redzami; katru stundu tas pieņemas svarā par četriem kilogramiem! Neticami, vai ne? Un tomēr tas tā ir. Vaļiem piens ir ļoti trekns — nevis piens, bet īsts krējums! Tauku vien tanī ir piecdesmit procenti (govs pienā tikai trīs līdz četri procenti), turklāt vēl arī olbaltumvielas un ogļhidrāti: patiesībā tas ir pārtikas koncentrāts ar augstu kaloriju saturu.

Daudziem dzīvniekiem, kas raduši dzīvot barā, vientulībā barība nemaz negaršo. Un otrādi: sabiedrībā tos var piespiest apēst divreiz vairāk. Ar vistām, piemēram, daudzreiz izdarīti šādi mēģinājumi. Izsalkušai vistai deva graudus, cik tik. Kad viņa bija paēdusi un graudus vairs neknābāja, būrī ielaida otru — izsalkušu vistu, kas alkatīgi metās uz graudiem. Tūliņ paēdusi vista (vai nu skopuma, vai solidaritātes dēļ?) atkal sāka knābāt un apēda vēl gandrīz tikpat graudu, cik iepriekš bija jau apēdusi.

Lapsas nav bara dzīvnieki, bet arī tās kompānijā ir negausīgas. Kāds zooloģiskā dārza kalpotajs, burtiski, nogalinaja lapsu ar gaļu, sviezdams viņai gabalu pēc gabala citu — izsalkušu lapsu acu priekšā. Nelaizdama

citas klāt, viņa ēda un ēda, kaut jau sen bija paēdusi, un… kuņģa sieniņas neizturēja un pārplīsa.

Daudziem dzīvniekiem apetīte atkarīga arī no gadalaika. Lāču matēs rudenī ēd vairāk nekā vasarā un pavasarī: viņām ir jāuzkrāj ziemai tauki, lai barotu lācēnus, kuri dzimst midzenī. Roņu mātes, uz ledusga- baliem mazujus barodamas, neēd neko, tāpat kā lāču matēs.

Briežu tēviņi gavē riesta laikā, rudenī, un tad novājē par kilogramiem sešdesmit. Toties pirms riesta viņi ēd ļoti daudz.

Putni uzkrāj taukus pirms pārlidojumiem un pirms spalvu mešanas (piemēram, zosis).

Kad barības nav vai tās ir maz (kā tas mēdz būt ziemā), kukaiņi, zirnekļi, zivis, rāpuļi, abinieki, daži zīdītāji un pat putni, piemēram, Amerikas vakarlēpis, ieslīgst ziemas guļa vai sastinguma. Tie guļ nekustēdamies, gandrīz neelpo, un to ķermeņa temperatūra reizēm nokrīt līdz mīnus diviem grādiem.

Sliktā laikā iztiku sameklēt ir grūti. Arī dažu putnu mazuļi tad uz laiku sastingst: svirulēni šādā veidā «iekonservē» sevi uz trim nedēļām, bet vētrasputna mazuļi — uz piecpadsmit dienām.

Ir aprēķināts, ka siltasiņu dzīvniekam siltuma veidā apkārtējā telpā aizplūstošās enerģijas kompensācijai ir jāapēd dienā tik daudz barības, lai, organismā sadegdama, tā izdalītu apmēram 800 līdz 1300 lielās kalorijas, rēķinot uz katru dzīvnieka ķermeņa virsmas kvadrātmetru. Tā tas ir, ja dzīvnieks nekustas. Ja tas skrien vai lido, tad barības vajag trīs un pat divsimt piecdesmit reizes vairāk! Tikai barības sagremošanai vien papildus tiek izlietots 20 līdz 40 procentu kaloriju.

Lielam sunim, kura svars ir trīsdesmit kilogramu, ķermeņa virsma ir apmēram viens kvadrātmetrs. Ja suns visu dienu mierīgi gulēs, tad, lai dzīvotu, viņam pietiks ar tūkstoš simt piecdesmit kilokalorijām. Taču trīsreiz vieglākam sunītim, kas tāpat nedara neko, tajā pašā laikā jāpatērē nevis trīsreiz, kā varētu domāt, bet tikai divreiz mazāk kaloriju. Tas tāpēc, ka mazajam sunītim arī ķermeņa virsma ir nevis trīsreiz, bet gan divreiz mazāka nekā lielajam sunim. Jo mazaks ir dzīvnieks — vispār jebkurš priekšmets, jo relatīvi tam ir lielāka ķermeņa virsma (tātad ari enerģijas patēriņš lielāks). Tādi ir fizikas likumi. Tāpēc mazie dzīvnieki, ņemot vērā to svaru, ēd vairāk nekā lielie dzīvnieki. Salīdzināsim lielos, plēsīgos putnus ar mazajiem putniem. Pirmie dienā apēd tikai trīsreiz mazāk barības, nekā paši sver. Bet meža strazda un mājas strazda apēstās barības svars ir četrdesmit līdz piecdesmit procenti no viņu ķermeņa svara, zīlītei — astoņdesmit līdz simt procenti, zeltgalvītim — simt divdesmit procenti, bezdelīgai — simt septiņdesmit procenti.

Daži dzīvnieki ēd bez izņēmuma visu. Oposums, piemēram, vienlīdz kāri notiesā putnu olas un pašus putnus, vardes, vaboles, peles, kāpurus, kukurūzu, augļus, zāli un koku pumpurus.

Kuzulis, Amerikas oposuma ciltsbrālis Austrālijā, barībā ir tikpat neizvēlīgs. Tāpat arī jenots un koijots. Bet kurmis, šis nesabiedriskais alu racējs, aprij visu dzīvo, ko var noķert un uzveikt, — sākot ar vabolēm un beidzot ar tārpiem.

Arī žurkas, cūkas, āpši un lāči būtībā ir visēdāji. Lāči pēc ziemas miega stundām ganās kā govis pļavā, mielodamies ar svaigu zāli.

Turpretī asinssūcējs sikspārnis ievēro stingru diētu: tas dzer tikai svaigas, siltas asinis. Pielidojis pie guļoša cilvēka vai dzīvnieka, ar maigām spārnu vēdām sikspārnis ieaijā viņu vel dziļākā miegā. Ar asajiem priekšzobiem kā ar bārdas nazi tas izgriež upurim gabaliņu ādas. Pēc tam ar ragvielas pauguriņiem klātais mēles galiņš kā rīve padziļina brūcīti. Lai guļošo ne- pamodinātu, asinssūcējs parasti lidinās virs viņa, laizīdams no brūces plūstošās asinis. Sikspārņa siekalas satur īpašu, sāpes remdējošu, anestezējošu vielu (kāds ķirurgs!) un fermentu, kas neļauj asinīm sarecēt. Sāds ferments ir arī dēļu un ērču siekalās.

Koala jeb Austrālijas lāčsomainis ir veģetārietis. Tas ēd tikai lapas. Un ne jau kuras katras, bet tikai noteiktu eikaliptu sugu lapas. Turklāt viņš ļoti riskē: viņa iemīļoto koku lapās, tuvojoties ziemai, rodas daudz zil- skābes — ļoti bīstamas indes, tāpēc rudenī un ziemas sākumā koala pārvācas uz citiem eikaliptiem, bet, ja ēd to pašu koku lapas, tad tikai lielās, vecās, kurās ir maz zilskābes.

Koalu nav ko apskaust.

Dienvidamerikā dzīvo čūska musurana. Čūska kā jau čūska, nekā sevišķa, šķiet, nav. Taču, ieraugot citu čūsku, it īpaši indīgo, musurana dzenas tai pakaļl Tā šņāc, grasās kost ar indes zobiem, bet musurana nebaidās, droši klūp ienaidniecei virsū un žņaudz viņu sava spēcīgā ķermeņa gredzenos.

Musurana manās satvert savu medījumu aiz pakauša. Ja tas izdodas, upuris no nāves neizbēgs. Ieķērusies pakausī, musurana spēcīgi purina čūsku — tāpat kā suns sesku! — un salauž tai mugurkaulu. Kad čūska nobeidzas, musurana to ēd. Norij pilnīgi veselu.

Musurana viegli uzvar un aprij pat čūskas, kas pusotras reizes garākas nekā viņa pati!

Brazīlijā musuranu aizsargā likums. Pasaules lielākā čūsku audzētava Sanpaulo pilsētā terārijos sa- vairo musuranas, kuras pēc tam izvadā pa visu valsti.

Indijā dzīvo milzu kobra, pasaules vislielākā indīgā čūska, — ar to gan musurana netiks galā. Četri metri nav pats lielākais milzu kobras garums. No viņas kodiena cilvēks mirst ļoti ātri. Taču vēl ātrāk viņa uzveic indīgās čūskas: notver, nogalina un aprij. Tāpēc cilvēkiem no šīs kobras ir vairāk labuma nekā ļaunuma.

No cilvēku viedokļa čūskas kā pārtikas produkts nav diez cik pievilcīgas, bet izrādās, ka daudziem dzīvniekiem tās garšo: čūskas ēd gan izdarīgais Āfrikas putns sekretārs, gan Dienvidamerikas karinamas — baismīgo, milzīgo strausu fororakusu un diatrīmu (kas, par laimi, jau izmiruši!) pasīkās pēcteces, gan marabu, gan daži stārķi, gan čūskērglis, gan mūsu mīļais ezītis, gan, protams, Kiplinga slavenais mangusts Riki-tiki-tavi; šis ievērojamais čūskēdājs sevišķi veikli uzveic tās bīstamā divkaujā.

Brīnišķīgajā filmā «Pa džungļu takām» redzams, cik droši mangusti cīnās ar nāvi. Kaujā ar kobru mangusta niknumā atņirgtais purns dreb, burtiski, dažu centimetru attālumā no čūskas rīkles. Kobras galva šo attālumu veic zibenīgi — vienā mirklī. Sekundes ceturtdaļu ilgst čūskas uzbrukums: izklupiens uz priekšu,

kodiens, indes injekcija no indes dziedzeriem un galvas atvirzīšana atpakaļ kaujas pozīcijā.

Ja čūskas kustības ir tik zibenīgas, tad ko lai saka par čūsku pieveicēja mangusta ātrumu: viņš vienmēr pagūst izvairīties no čūskas kodiena!

Māņticīgas valodas piedēvējušas šiem dzīvniekiem pārdabiskas īpašības, kas it kā sargājot tos 110 čūskām.

Mangustus aizveda no Āzijas uz Ameriku. Tur tos gribēja aklimatizēt, lai arī Amerikā tie iznīdētu čūskas. Taču mēģinājums neizdevās: mangusti, slavenie čūsku iznīcinātāji Vecajā pasaulē, krita par upuri jau pašiem pirmajiem zibenīgajiem klaburčūsku uzbrukumiem. Gadu simteņos mangustiem bija radušās iemaņas cīņā pret Āzijas kobrām un odzēm. Sastopoties ar Amerikas klaburčūskām, vecie cīņas paņēmieni vairs nederēja. Jaunā ienaidnieka aizsardzības refleksi bija ātrāki nekā pašam mangustam, un mangusti nespēja izvairīties no klaburčūsku indes zobiem.

Vispār — viss dzīvais ēd visu dzīvo vai arī to, kas no dzīvā palicis pēc nāves. Nedzīvo patērē tikai augi. Lai iegūtu enerģiju, dažas baktērijas «grauž» — oksidē — akmeni, dzelzi, sēru, pat… briesmīgu indi — sublimatu.

Dzīvnieki to nespēj. Dzīvniekiem par barību der tikai organiskās vielas, ko augi sagatavojuši savos audos.

Ed visu.

Lapas ēd aļņi, stirnas, sumbri, žirafes, lāčsomaiņi, sliņķi, pērtiķi (no Presbiiis un Colobus ģintīm), primitīvākie putni hoacīni, medņi, maijvaboles un daudzi citi.

Lapu un ziedu pumpurus — irbes, rubeņi, dzērves, dziedātājputni, krāšņvaboles un daudzi citi.

Zarus un mizu — ziloņi, melnie degunradži (baltie ēd zāli!), aļņi, sumbri, brieži, bebri, peles, papagaiļi — dažiem maltītē ir divpadsmit procenti koksnes, — termīti, koksnes alotāji, mizgrauži, ragastes.

Ogas — gandrīz visi putni un zvēri! Pat caunas, lapsas, vilki, lāči, tīģeri, saldūdeņos ienākušie delfīni, Āfrikas lapseņu klijāns, bet no mūsu plēsīgajiem putniem — ķīķis.

Riekstus un sēklas — ļoti daudzi putni, zīdītāji, kukaiņi.

Ziedu nektāru un koku sulas — kukaiņi, papagaiļi lori, kolibri, nektārputni, ķenguri, somainie medusēdāji. Pat lāči, brieži un peles grauž koku un laiza sulu. Pavasarī arī dzenis kaļ bērza mizā glītus lodziņus, lai nodzertos bērza sulu.

Koka sveķus — kāds Ziemeļamerikas dzenis no tiem vien pārtiek.

Dzīvnieki ēd gan zaļi, gan sēnes — pat cilvēkam indīgās. Āļģes barībā patērē pīles, gulbji, flamingi, du- gongi, lamantīni, valzirgi, aļņi un leduslāči. Dzīvnieki ed pat baktērijas: pēc dažu zinātnieku domām, trīsdesmit procentu govs ēdienu kartē ir tieši baktērijas.

Pēc tam kad augēdāji dzīvnieki zaļbarību ir apēduši, sagremojuši un izlietojuši savu audu veidošanai, viņi paši bieži kļūst par barību citiem, stiprākiem dzīvniekiem. Laikam nav neviena putna, neviena četrkājainā, bezkājainā vai daudzkājainā radījuma, kuru kāds cits radījums nekārotu apēst.

Tārpus ēd mājas strazdi, meža strazdi, slokas, kivi, kurmji, pīļknābji, eži, skudrulāči, bruņneši, lāči un mežacūkas.

Moluskus — meža strazdi, nirējpīles, tārtiņveidīgie, flamingi, platknābja ibisi, Amerikas klija rostrams (tai pat ir āķveidīgi saliekts knābis, lai moluskus vieglāk izvilktu no gliemežnīcām), pīļknābji, ondatras, roņi, lāči, vilki, lapsas, cūkas, pērtiķi, Rousettus ģints sikspārņi, kā ari kašaloti un citi lielie jūras iemītnieki (ēd astoņkājus un kalmārus).

Adatādaiņus (jūras ežus) — polārlapsas un jūras ūdri: adatādaiņi aizņem astoņdesmit procentu no visas jūras ūdru barības.

Vēžus un krabjus — ūdri, lapsas, jenoti, koijoti, pērtiķi, žurkas, roņi, valzirgi, va]i, delfīni un daudzi putni.

Kukaiņus — gandriz visi putni (pat nektārputni un kolibri nevar dzīvot bez tiem) un daudzi citi dzīvnieki, pat antilopes un tīģeri!

Arābi savus rikšotājus baro ar žāvētām akridām, tas ir, siseņiem. Bet vāveres vasarā ēd kāpurus.

Zirnekļus labprāt knābā ceplīši, bet simtkājus — meža strazdi. Paviāni veikli ķer skorpionus un, dzeloni norāvuši, ēd tos šmaukstinādami kā lielu gardumu.

Paši zināt, ka zivis ir ļoti garšīga barība. Kas tikai tās neēd! Gan vaļi un ūdensciršļi, peldvaboles, mežacūkas un brieži, gan tīģeri, jaguāri un lāči. Pat sikspārņi

Vardes ir baltā stārķa un kliedzējērgļa galvenā barība (taču krupjus, kuru āda ir indīga, tie neēd!). Vardes iecienījuši arī zalkši, eži, lapsas, pērtiķi un pus- pērtiķi.

Kas ēd čūskas, to mēs jau zinām.

Pērtiķus medī ne tikai leopardi, bet arī Dienvidamerikas harpijas — plēsīgi putni, kuri pērtiķu un sliņķu iznīcināšanas darbā sasnieguši meistarības kalngalus.

Bet arī pērtiķi nav labāki: kad cilvēki ar aitu ganāmpulkiem bija apmetušies viņu apdzīvotajā apvidū, paviāni drīz iemācījās nosist aitas un jērus un izzīst pienu no aitu tesmeņiem un jēru kuņģiem. Ir sen zināms, ka vilki saplosa aitas, bet pārsteidz tas, ka daži papagaiļi pārņēmuši šos ļaunos vilku paradumus. So papagai|u sugu sauc par kea. Tā dzīvo Austrālijā. Miljoniem gadu kea bija mierīgi pārtikusi no augļiem, bet tad pēkšņi pie Austrālijas krastiem piebrauca lieli kuģi, un tajos atbrauca savādi, blējoši dzīvnieki. Aitas bija papagaiļiem pa garšai, un, noniecinādami augļus, viņi drīz iemācījās ēst tās dzīvas: putni apsēžas uz aitu vilnainajām mugurām un ar saviem spēcīgajiem, āķveidīgajiem knābjiem izrauj lielus gaļas gabalus.

Par aitām nebrīnīsimies! Savvaļas suņi kolzuni ēd pat tīģerus, baros uzbrukdami tiem.

Dzīvnieki ēd daudz ko tādu, kas ēšanai vēl mazāk piemērots: lijas un hiēnas (kuru zobiem, graužot kaulus, piemīt piectūkstoš atmosfēru liels spiediens!) ēd maitas; Āfrikas putns medusēdajs un vaskukode (liekas, vairāk neviens) — vasku; holotūrijas un jūras eži — dūņas; sliekas — trūdvielas; mēslu vaboles — citu dzīvnieku izkārnījumus, bet savus izkārnījumus — truši.

Dažreiz badā brālis apēd brāli (pūces un citi plēsīgie putni, kad maz barības). To sauc par kainismu. Para- dību, kad vecāki apēd bērnus, sauc par kronismu. Bet lādam «barbarismam», kad bērni apēd vecākus (jaunie ausurbji un daži zirnekļu mazuļi savu nobeigušos māti), pat zinātnieki nav atraduši nosaukumu!

Dzīvnieki reti kad ēd tikai vienus dzīvniekus vai vienus augus. Parasti viņu ēdienu kartē ir ļoti liela dažādība. Lūk, ar ko barojas plēsīgie, bet derīgie putni piekuni jeb peļu klijāni: 214 izpētītajos piekūnu kuņģos zoologi atrada 670 peles un strupastes, 36 ķirzakas, 20 tritonus, 20 mazus putnus, 9 zaķēnus, 7 irbes, 6 kurmjus, 4 vardes, vienu pīli, vienu balodi, vienu zalkti, vienu sikspārni un neskaitāmus taisnspārņus un citus kukaiņus.

Asinskārais laupītājs tīģeris medī ne tikai briežus, stirnas, cūkas, bet arī lāčus, zivis, bruņurupučus, sienāžus, ēd ciedru priežu riekstus, ogas un zāli!

Seit ir vietā uzdot jautājumu (un censties uz to atbildēt): kā dzīvnieki zina, ka viņu priekšā patiešām ir viņu barība?

Astoņkaji un citi vienkāršas uzbūves radījumi nosaka galvenokārt pēc smaržas, vai tas, ko viņi noķē-

ruši, ir ēdams vai neēdams. Smaržu astoņkāji saož nevis ar degunu, kura viņiem nav, bet ar piesūcekņiem.

Eksperimentētāju piedāvātās barības garšu astoņkājis izzina ar taustekļiem. Degustācijā piedalās ne tikai taustekļa ārējā, bet ari visa iekšējā virsma un katrs piesūceknis. Lai uzzinātu, vai piedāvātā maltīte atbilst viņa gaumei, astoņkājis to nogaršo ar taustekļa galiņu. Ja tas ir ēdams gabaliņš, astoņkājis velk to mutē, nerēķinoties ar citu maņu signāliem, piemēram, tausti. Astoņkājiem tika doti poraini akmeņi, kas bija samērcēti gaļas ekstraktā. Ar tausti varēja manīt, ka šis priekšmets nav ēdams, taču taustekļi degustatori, cepeša sulas iekārdināti, nepievērsa uzmanību taustes nervu protestiem. Astoņkājis cēla nodevīgo akmeni pie mutes, centās to pārgrauzt un tikai pēc tam aizmeta prom. Turpretī no ēdamiem gaļas gabaliem, kuriem nebija gaļas sulu, astoņkājis, viegli pieskāries tiem ar vienas «rokas» galiņu, ar nicinājumu novērsās.

Putniem ir vāja oža. Kā viņi atrisina šo ļoti svarīgo dilemmu: ko ķert un ēst, ko mest projām? Altēģinājumi ir pierādījuši, ka dzīvniekiem ir stereotipa shēma, saskaņā ar kuru tie izvēlas objektu. Sī shēma ir instinktīva — iedzimta, ieprogrammēta smadzenēs dabiskās izlases ceļā miljonu gadu evolūcijā. Stereotipa shēma ir samērā vienkārša: upura formā un uzvedībā ievēro tikai galvenās, pašas raksturīgākās iezīmes. Acīm redzot, tas ir nervu enerģijas ekonomijas nolūkā.

Katrai pūcei, pat ja to uzaudzinājis cilvēks un tā nekad nav redzējusi citas pūces, ir iedzimts priekšstats par peli kā par skrejošu čabinātāju, kurai ir monolīts, kompakts ķermenis ar īsām kājiņām, bet putns (ari garšīgs!) ir ar olveidīgu ķermeni, pie-kura pieauguši spārni un aste. Vai tas kustas vai nekustas, čabinās vai nečabinās — tam vairs nav nozīmes.

Lielais dzīvnieku pazinējs Zdeneks Veselovskis saka: «Tādas shēmas rašanās ir viegli izskaidrojama.» Pūces taču medī naktī, kad arī peles neguļ, ir aktīvas un skraida, tātad čabinās. Pagatavojuši atbilstošus modeļus (čabinātāju, kurš skraida ar kājiņām, un nekustīgo olveidīgo ar spārniem un asti), zinātnieki viegli piema- nīja pūci: viņa saķēra šos viltojumus (nekustīgo ar kājiņām un olveidīgo bez astes, kurus arī viņai pie- dāvaja. viņa neaizskāra, ignorēja). Satvēra, drusku paturēja nagos — tā rīkojas pūces ar jebkuru laupījumu un tikai pēc tam to nogalina —, piespiedās ar knābi un ar taustes spalvain apņēma to, acis aizvērusi, aptaustīja un, pārliecinājusies, ka noķerts nav īstais, viltojumu aizmeta prom.

Viss, kas kustas, daudziem dzīvniekiem izraisa visai agresīvu noskaņojumu: vēlēšanos kustīgo objektu noķert, protams, ja tas nav viņiem par lielu (starp citu, suņi, kā zināms, uzbrūk pat ziloņiem!). Cuskas, piemēram, neēd beigtas peles. Arī jauniem kaķiem nedzīva pele neizraisa nekādas mednieka un gastronomiskas emocijas. Taču veci, pieredzējuši kaķi tūlīt to ķer ciet: dzīve tiem iemācījusi, ka beigta pele tāpat ir ēdama kā dzīva.

Vispār dzīvnieki ir ļoti spējīgi skolēni. Putni ātri uzzināja, ka Kolorādo vabole, kas pēkšņi uzradās pie mums, nemaz nav bīstama, kaut tai brīdinošs krāsojums (dzeltenas un melnas svītras kā lapsenei), un ta ir ēdama.

Kādā Anglijas novadā — droši vien nejauši — zīlītes reiz bija pamēģinājušas ieknābāt krējumu no pudelēm, kuras šeit agri no rīta piena vedēji atstāj māju durvju priekšā. Ļoti atri visas Anglijas zīlītes jau mācēja saknābāt plānos alumīnija piena pudeļu vāciņus. Mazliet vēlāk par šo atklājumu zināja arī zīlītes Lamanša otrā pusē, Francijā. Arī tur tas sāka mieloties ar pienu.

Tāpat notiek arī ar zivīm: tās nebīstas no cilvēkiem — nirējiem. Bet, tikko krastā parādās mednieks ar zemūdens šauteni un nošauj dažas zivis, tūliņ pārējās (vai uz ilgu laiku?) turas tālāk no cilvēkiem ar pleznām.

Dzīvnieki ātri uzzina par nelaimi, kas piemeklējusi to ciltsbrāļus. Uzzina arī, kāds radījums ciltsbrāli nogalinājis, kaut arī varbūt paši tur nav bijuši klat, un šim radījumam vairs neuzticas kā agrāk. Ja šis radījums joprojām nogalina, tad dzīvnieki bēg un slēpjas no tā.

Sīkāk par to, kā dzīvnieki cits citam paziņo interesantus jaunumus, pastāstīšu nodaļā, kas veltīta viņu valodai.

Kā dzīvnieki ēd

Tīģeris ir ļoti viltīgs. Indijā mēdz sacīt, ka džungļos viņš ir visgudrākais zvērs pēc ziloņa. Atdarinādams brieža' brēcienu, tiģeris piemāna briedi sev klāt. Trenkdams pērtiķus, viņš baismīgi rūc. Baidīdamies pērtiķi lec no koka uz koku un bailēs bieži nokrīt zemē. Tur arī zvērs tos saķer.

Tīģeris ir tīrīgs: pirms ēšanas savam laupījumam izņem iekšas, ar zobiem noplēš vilnu un pat trusi vai pīli noplūc pavisam, nesavainojot ādu. Zarnas viņš neēd, bet, saņēmis zobos, neslēpdams riebumu, aiznes sānis. (Leopards apēd visu, nenoplūcot spalvas un neizņemot zarnas.) Ja tuvumā ir ūdens, pēc sātīgām pusdienām tīģeris izskalo muti.

Arī ērglis un vanags noplūc laupījumam spalvas, bet piekūns knābā to pa gabaliņam, atstādams spalvas uz- spārniem un astes.

Pūcēm patīk putnus un peles aprīt veselus. Tikai ezi tā veselu nerij, un paši saprotat, kāpēc.

Ūpis, ar saviem garajiem nagiem noķēris ezi, pa gabaliņam izknābā tam pavēderi, jo tur nav adatu.

Amerikas jenots pirms ēšanas ņem ar priekškājām savu barību un skalo ūdenī. Pīles bieži vien ar ēdamā gabalu, kuru ir atradušas krastmalā, skrien pie ūdens un, samērcējušas to, norij. Gan gārņi, gan ibisi, gan dzērves sausai maltītei uzdzer virsū ūdeni.

Āfrikas čūska—olēdāja ēd tikai putnu olas. Viņa norij tās veselas. Čūskas rīklē ir «konservu nazis» — mugurkaula izaugumi, kuri speciāli kalpo čaumalu saplēšanai. Olas baltums un dzeltenums aiztek tieši uz čūskas kuņģi, bet čaumalu tā izspļauj ārā.

Zvēriem «konservu naži» nav vajadzīgi: viņiem ir zobi. Tiesa gan, zilonim ir tikai četri dzerokļi, toties savā mūžā zilonis maina tos sešas reizes.

Kad dzīvnieki gremo, viņu zobi veic lielu darbu. Skatīdamies uz gremojošu aitu, es nekad nebūtu ticējis, ka vienā minūtē tās žokļi kustas uz priekšu un atpakaļ 60 līdz 70 reizes! Briedim mazāk — 30 reizes. Katru zāles kuški, iekams to norij, bizons košļā 15—30 reizes, žirafe — 14—20, aita — 5—12, bet zirgs — 40 reizes.

Dzīvnieki barību vispirms košļā piecas, desmit reizes vienā mutes pusē, pēc tam tikpat reizes — otrā pusē. Košļājot dzīvnieki izlieto daudz siekalu: zirg^ 40 litrus vienā dienā (vairāk nekā viņam ir asiņu!), bet bizons — pat 60 litrus (no tiem 40 litrus izlieto atgremošanā).

Grauzēju priekšzobus emalja klāj tikai priekšpusē.

Zobu iekšpuse, kur emaljas nav, bet ir mīkstāks materiāls — dentīns, nolietojas ātrāk, un tāpēc tie vienmēr ir asi. Graužot grauzēja priekšzobi uzasinās, nevis nodilst neasi. Tie ir bez saknēm un aug visu mūžu.

Vāverēm, murkšķiem un bebriem īpaši muskuļi spēj satuvināt un attālināt apakšējos priekšzobus. Divus cieši satuvinātus priekšzobus vāvere iecērt rieksta čaumala, pec tam ar spēku attālina tos, un čaumala saplaisā. Tad ar tiem pašiem priekšzobiem kā ar pinceti viņa pa gabaliņam izņem no čaumalas kodolu.

Starp citu, dzīvnieki košļā ne tikai ar zobiem.

To pārliecinoši demonstrē pangolīni. Viņi dzīvo Āfrikā, ir saglabājušies arī Indijā un šur tur Indonēzijā. Pangolīnuš bieži sajauc ar zvīņķirzakām: viss viņu ķermenis ietērpts zvīņveidīgās ragvielas bruņās. Zvīņas ir prāvas un klājas cita virs citas kā egles čiekuram.

Taču pangolīni nav ne zvīņķirzakas, ne rāpuļi, bet gan zīdītāji. Tie ir siltasiņu dzīvnieki, kas mazuļus baro ar pienu. Tērps maldina; līdzīgi senajiem dinozauriem un vēl mūsdienās dzīvojošajiem krokodiliem, pangolīni evolūcijas gaitā no ienaidniekiem paslēpās savās ragvielas bruņās.

Kaut ari bruņās tērpts, pangolīns veikli uzrāpjas kokos. Meklēdams skudras un termītus, tas ielien gan koku dobumos, gan parokas zem saknēm. Atradis meklēto, pangolīns labpatikā izbāž garo mēli un ieliek skudru pūzni. Skudras aplīp ap meli, un pangolīns kā uz mušpapīra aizrauj tās drošā nāvē — savā mutē.

Košļāt nav laika — visas skudras aizmuks! Un pan- golīnam nav ari ar ko košļāt: mutē viņam nav zobu. Tie atrodas kuņģī — daudzas rindas asu ragvielas zobu.

Paēdis un saritinājies alā, pangolīns pats varbūt jau sen guļ, bet viņa kuņģis strādā: košļā, kož, nospiež kukaiņus, kurus viņš ir apēdis pusdienās.

Kā zināms, arī putniem nav zobu ne mutē, ne kuņģī. Barību sasmalcina muskuļu kuņģa sieniņa, kura sevišķi attīstīta graudēdājiem putniem (kuņģa augšējā, barības vadam tuvākā daļa — dziedzeru kuņģis — šai procesā nepiedalās). īpaši dziedzeri izklāj muskuļu kuņģi ar olbaltumvielu kaolīnu, kas spēj ātri sacietēt un ir līdzīgs ragvielai.

Putnu kuņģa muskuļu spēku ir pētījuši jau seno laiku naturālisti — Svamerdams, Reomīrs un Spalan- cāni.

Tītaru sabaroja ar valriekstiem, pēc četrām stundām nokāva un apskatīja, kas noticis ar riekstiem: ar visu čaumalu tie bija pārvērtušies miltos (pareizāk gan, riekstu miltu mīklā).

Reomīrs piespieda tītaru norīt dzelzs caurulīti, kas nesaliekdamās bija izturējusi trīsdesmit pudu lielu spiedienu. Diennakts laikā tītara kuņģis bija tik pamatīgi to apstrādājis, ka no caurulītes bija «izvelmēta» plāksnīte.

Spalancāni pārbaudīja tītara kuņģī spiedienu ar stikla bumbiņu: tā pārvērtās pulverī.[5]

Ja vistas norij tērauda adatu vai asu stikla gabalu, tie airi kļūst neasi un nenodara vistām nekādu ļaunumu.

Sevišķi raženi putna kuņģis strādā, ja to apgādā ar zobu «protēzēm», kas uzlasītas uz ceļa, vienkārši runājot, ar akmeņiem. Visi putni, it īpaši graudēdāji, rij akmentiņus. Dažiem putniem tie aizpilda kuņģa trešo daļu — gandrīz tūkstoš akmentiņu!

Bezzobainu krokodilu, liekas, vēl neviens nav redzē- jis.Taču arī šie daudzo zobu īpašnieki rij akmeņus tāpat kā putni, lai atvieglotu kuņģa darbu. Bet, kā nesen pārliecinājās angļu zoologi, krokodilam akmeņi vajadzīgi arī balastam. Kad krokodils peld bez akmeņiem vēdera, tam grūti noturēt līdzsvaru, tāpēc enerģiski jāstrādā ar kājām, lai neapgrieztos ar vēderu uz augšu.

Dzīvniekiem akmeņi kalpo barības apstrādei ne tikai kuņģī, bet arī ārpus tā. Apēst bruņurupuci ar visām bruņām lijai ir tīrais nieks. Viņa satver bruņurupuci, ar visu uzlido augstu gaisā un sviež lejā pret akmeņiem: bruņas sašķīst. Lija no augstuma met lejā arī lielus kaulus, lai tā iegūtu kaulu smadzenes. Vārnas un kaijas met pret akmeņiem gliemjus. Zīlītēm un gār-

ņiem ir arī laktas, uz kurām tie sadauza cietās sēklas un riekstus.

Pērtiķi kapucīni, paņēmuši rokā akmeni, sadauza- ar to riekstus. Viņiem tik ļoti patīk dauzīt ar akmeni, ka, «aizrāvušies darbā», ja riekstu nav, izsit pat būra logiem rūtis, dauza pa grīdu un pa režģi.

Angļu pētniece Džeina Gudolla redzējusi, kā jauns šimpanze, nolēmis pamieloties ar termītiem, izrāvis no zemes vicu, nošķinis lapas, apkodījis galu tievāku un asāku, tad notriepis to ar siekalām (lai termīti liptu klāti) un ar šī «darba rīka» palīdzību viegli ticis pie garšīgajiem kukaiņiem.

Nesen holandiešu zoologs doktors Adrians Kort- lands pavēstīja pasaulei par vēl vairāk apbrīnojamām šimpanzes spējām. Par māku apieties ar nūju kā… ar pīķi! Kortlands apgalvo, ka nebrīvē pērtiķi notrulinās un neizturas tik gudri kā brīvībā dzimtajos mežos.

Pēc zinātnieka domām, agrāk šimpanzes dzīvojuši savannu plašumos, staigājuši pa zemi uz divām kājām un cīņā par eksistenci iemācījušies rīkoties ar akmeni un nūju. Cilvēki iespieduši viņus mežu biezokņos, un tur šimpanzes pakāpeniski degradējušies, viņu spējas notrulinājušās. Koki, kuros pērtiķi apmetās uz dzīvi, viņus baroja ar saviem augļiem un glāba no ienaidniekiem. Nūjas un akmeņi vairs nebija vajadzīgi, un pērtiķi tos aizmirsa.

Taču, kā redzams, ne galīgi. Tie šimpanzes, stāsta Kortlands, kuri dzīvo tuvāk mežmalai un dodas uz tīrumiem mieloties ar kukurūzu un banāniem, bieži lieto nūju, sagādājot sev iztiku un aizstāvoties pret ienaidniekiem.

Kortlands uztaisīja no ādas un dzelzs karkasa mehānisku leopardu, kurš kustināja galvu un asti kā dzīvs. Ar šo «rotaļlietu» atjautīgais zoologs devās Gvinejaš džungļos, uzmeklēja šimpanžu baru un izlika tiem, kā saka, zem paša deguna savu mākslīgo leopardu. Tas sāka kustināt asti un grozīt galvu, krūmos zinātnieks ierēcās zvēra balsī, un pērtiķi uzreiz pārtrauca savas nodarbības, sarosījās, rokas nolaiduši, uz augšu palēkdamies un ūjinādami, tie draudīgi virzījās uz leoparda pusi. «Šimpanzes uzbruka leopardam ar satricinošiem kliedzieniem stingrā kārtībā — kā pats nelabais.» Uzbruka ļoti saliedēti, visi kā viens, daži pat sadevušies rokās. Šimpanzes svieda zvēram ar zariem un zemes pikām, lauza lielus zarus, nodarināja tos un, rīkodamies ar tiem kā ar pīķiem, visu izbāzeņa ādu sabakstīja vienos caurumos. Uzbrūkot viņi nesa nūjas par pleciem, bet, pienākot tuvāk, ļoti trāpīgi meta.

Ir vēl kāds dzīvnieks, kurš, iegūdams sev iztiku, lieto akmeni par laktu. Tas ir kalāns jeb jūras ūdrs. Pie mums kalāni mīt Komandora salās, Klusajā okeānā. Parasti tie apdzīvo tuksnešainas klintis pašā okeāna krastā, pārtiek no jūras ežiem un bentiskiem vēžiem.

Pirms došanās pēc laupījuma kalāns krastmalā vai jūras dibenā izvēlas akmeni un iežmiedz to padusē. Tā apbruņojies, viņš veikli ienirst jūrā.

Ar vienu ķepu kalāns salasa vēžus un jūras ežus un saliek tos sev padusē kā kabatā, tur, kur jau atrodas akmens.

Lai guvumu ceļā nepazaudētu, kalāns cieši jo cieši spiež sev klāt ķepu un steidzas uzpeldēt virs ūdens, kur ķeras pie mielasta.

Lai uzkostu, kalāns nepavisam nesteidzas uz krastu; viņš ir pieradis pusdienot okeānā. Dzīvnieks atlaižas uz muguras un iekārto sev uz krūtīm «pusdienu galdu» — uzliek tur akmeni, pēc tam pa vienam izņem no paduses jūras ežus un vēžus, sadauza tos pret akmeni un nesteigdamies ēd. Viļņi ritmiski šūpo viņu, saulīte silda — ir labil

Paēdis kalāns sāk žāvāties. Žāvājas, žāvājas, pēc tam iemieg. Turpat uz ūdens, gulēdams uz muguras.

Ķepiņas saliek uz krūtīm, iespiež tajās purniņu un šūpojas viļņos kā šūpuļtiklā.

Bet kalānu māte, līdzko tai piedzimst bērniņš, tūliņ viņu nes uz jūru, uzliek sev uz^krūtīm un tā kopā ar viņu peld. Tāpat uz muguras. Tā* nirst arī pēc jūras ežiem: ar mazuli- uz krūtīm!

Ieroči dzīvnieku ķepās

Pirms divtūkstoš gadiem romiešu naturālists Kajs Plīnijs Vecākais domāja, ka astoņkāji ar viltu ieņemot cietokšņus, kuros slēpjas gardi moluski. ' Bruņojušies ar akmeņiem un pacietību, viņi ilgi dežurējot pie aizvērtās gliemežnīcas. Līdzko tā atveroties, astoņkājis tūliņ iemetot tajā akmeni. Gliemežvāki vairs nevarot aizvērties, un astoņkājis vienā mierā kā no apakštases apēdot austeri, bet pēc tam apmetoties uz dzīvi tās mājā.

Taču patlaban daudzi zinātnieki izturas pret Plīnija teikto ar lielu neticību.

Izdarīja šādu mēģinājumu: akvārijā izsalkušiem as- toņkājiern deva cieši aizvērtas gliemežnīcas ar moluskiem, viņiem izsniedza arī akmeņus. Sāka novērot. Astoņkāji izturējās tā, it kā viņiem nebūtu ne jausmas par Plīnija ieteikto paņēmienu.

Tomēr pašus dedzīgākos entuziastus šī neveiksme neapturēja. Ir taču labi zināms, ka nebrīvē dzīvnieki izturas citādi nekā dabā. Un tā, raksta britu naturālists Frenks Leins, diviem pētniekiem ar saviem novērojumiem izdevās apstiprināt seno leģendu par astoņkā- jiem, kas sviež akmeņus molusku gliemežnīcās.

Tuamotu salās ceļotājs Vilmons Monards, kam bija līdz kaste ar stikla dibenu, caur kuru austeru un pērļu zvejnieki noskata lomu jūras dibenā, daudzreiz redzēja, kā astoņkāji uzbrūk austerēm, mezdami viņu gliemežnīcās koraļļu gabalus.

Petniekiem vēl ir japierāda, vai Plīnijam bija taisnība vai ne, piedēvējot polipiem [6] tik sarežģītas iemaņas. Taču labi zināms, ka astoņkāji taustekļos veikli pārnēsā akmeņus. Viņi no tiem būvē ligzdas un, atvairīdami ienaidnieka uzbrukumus, aizsargājas kā ar vairogiem.

Daži astoņkāji, ievākdamies tukšās gliemežnīcās, noslēdz ieeju ar divvāku molusku čaulām, kuras sameklētas tieši šīs ieejas lielumā.

Kad nav gatavu dzīvokļu, astoņkāji būvē tos paši. Sanes kaudzē akmeņus, gliemežvākus un apēsto krabju bruņas, no augšas kaudzē ierīko dziļu krāteri, kurā tad paši iemitinās. Bieži vien astoņkājis neapmierinās tikai ar cietokšņa valni, kas būvēts no akmens, bet no augšas vēl pārsedz sevi ar lielu akmeni.

Nelielās pastaigās astoņkājis reizēm aiznes līdz arī jumtu, turēdams to sev priekšā. Ja draud uzbrukums, astoņkajis akmeni noliek tajā pusē, no kuras nāk briesmas, apšaudīdams ienaidnieku ar ūdens strūklām no piltuves kā no ugunsdzēsēja šļūtenes. Atkāpjoties viņš velkas atpakaļ aiz cietokšņa vaļņa, atkapšanos segdams ar akmens vairogu.

Pilsētas astoņkāji būvē naktī. Parasti pirms pusnakts tie nekādas pastaigas neuzsāk, bet pēc pusnakts it kā pēc komandas dodas meklēt būvmateriālus. Astoņro- kainie darbarūķi stiepj nesamērīgi lielus akmeņus, kas piecas, desmit un pat divdesmit reizes smagāki par viņiem pašiem.

Kāds divpadsmit centimetrus garš astoņkāju mazulis (kas svēra apmēram simt gramu) atstiepa uz ligzdu divus kilogramus smagu akmeni. Un tūlīt laboja savu rekordu — rāpdamies atmuguriski, atvilka vēl vienu trīs kilogramus smagu akmeni.

Kāds cits atnesa būvlaukumā uzreiz astoņus akmeņus. Pēc tam tas devās pēc jauna materiāla un atstiepa vēl piecus akmeņus (to svars trīssimt piecdesmit gramu).

Dažās vietās, kuras astoņkājiem bija sevišķi iepatikušās, jūras dibenā ūdenslīdēji ir atraduši veselas as- toņkāju pilsētas — akmens mājas tuvu citu pie citas.

«Ziemeļaustrumos no Porkerolas salām uz līdzena sēkļa,» raksta Kusto un Dimā, «uzgājām astoņkāju pilsētu. Mēs gandrīz neticējām savām acīm. Zinātniskie fakti, kurus apstiprināja mūsu personiskie novērojumi, liecināja par to, ka astoņkāji mitinās klinšu un rifu plaisās. Turpretī mēs pamanījām dīvainas celtnes, acīm redzot, pašu astoņkāju būvētas. Sai konstrukcijai bija plakans, pusmetru garš un apmēram astoņus kilogramus smags akmens jumts. Mājas vienā pusē slējās akmens centimetru divdesmit virs grunts, un tas balstījās uz mazāka akmens un ķieģeļu lauskām. Iekšpusē bija divdesmit centimetru dziļš iedobums. Nojumes priekšā stiepās neliels valnis, celts no dažādiem gružiem: tur bija krabju bruņas, austeru gliemežvāki, mala suķes, akmeņi, tāpat arī aktīnijas un jūras eži. No mājokļa āra rēgojās gara roka, bet pār valni tieši manī raudzījās astoņkāja pūces acis. Tikko es pienācu klāt, roka sakustējās un piebīdīja visu barjeru pie ieejas cauruma. Durvis aizvērās. So «māju» mēs uzņemam krasainā filmā. Fakts, ka astoņkājis vāc savai mājai būvmateriālu, bet vēlāk, pacēlis akmens plātni, liek zem tās balstus, ļauj secināt par viņa smadzeņu augstu attīstību.»

Akmens un nūja bija pirmie ieroči mūsu senču rokās. Mēs redzam, ka arī daži dzīvnieki, iegūdami sev iztiku vai celdami mājas un vīdami ligzdas, tver šos pašus priekšmetus savās ķepās, knābjos, taustekļos, snuķos — kas nu kuram ir.

Zilonis akmeni izlieto kā skrāpi. Akmeni vai koku snuķī paņēmis, viņš kasa muguru vai notrauš no ausīm piesūkušās dēles.

Sauszemes dēles neganti tiranizē tropisko zemju apdzīvotājus. Dažus nelaimīgus dzīvniekus tās noklāj no vienas vietas ne tikai no ārpuses, bet arī iekšienē, ielīzdamas rīklē un baribas vada. Bruņojies ar akmeni, zilonis labāk par citiem četrkājainajiem tropu iemītniekiem aizsargajas no dēlēm. Akmens vietā zilonis bieži ņem nūju un ar to aizsniedz jebkuru sava ķermeņa vietu.

Ar nūju viņš izņem arī barību no redelēm. Nolauzis lielu koka zaru, zilonis ar to apvēdinās un aizdzen uzbāzīgos odus un mušas, bet pēc tam zaļais vēdeklis aizceļo uz muti. Atgaiņādamies no uzmācīgu suņu bara, zilonis, tāpat kā tādos gadījumos cilvēks, reizēm apbruņojas ar nūju, kuru paņem snuķī.

Mūsu valsts tuksnešu un pustuksnešu apgabalos dzīvo interesanti grauzēji, pēc izskata līdzīgi žurkām, bet ar kuplām astēm. Tās ir smilšupeles.

Viņas rok zemē dziļas un sarežģītas alas, īstus labirintus. Pazemes kamerās tuvāk izejai ir viņu «siena šķūņi». Sienu ievāc viņas pašas, nograužot stepju un tuksnešu zāli, to saulē izžāvējot un pēc tam sanesot savās alās.

Karakuma tuksnesi un stepēs ap Balhaša ezeru, raksta pazīstamais padomju zoologs profesors A. Formo- zovs, smilšupeles glabā sienu arī virs zemes. Viņas labi izžāvēto sienu rūpīgi sakrauj nelielās kaudzītēs pie alām. Lai stepes vējš neaizpūstu krājumus, smilšupeles nostiprina kaudzītes ar balstiem: zobos atnes zariņus un kociņus un iesprauž tos zemē apkārt kaudzei.

Pat kukaiņi aptver, cik derīgi ir darba rīki. Reizēm tie paši darina šos rīkus.

Zirnekļi jau sen ir slaveni kā dažādu tīmekļu, medījamo tīklu un visai sarežģītas konstrukcijas lamatu meistari.

Amerikas tropos, Dienvidāfrikā un Austrālijā dzīvo kovbojzirnekļi. Viņi visi medī naktīs, un visiem ir vienādi medību rīki. Tikai katrs tur tos citādi — dažs ar pirmo, dažs ar otro, bet dažs ar trešo kāju. Austrālijas kovbojzirnekļi pirms uzbrukuma savicina ieroci kā svārstu, Amerikas kovbojzirnekļi to nedara. Taču šīs visas ir taktikas detaļas, galvenais ir kas cits.

Amerikas mastoforu vai, pēc vietējā nosankuma, po- dadoru ģints pārstāvji tur un met laso ar priekšējo kāju. Viņiem patīk vīna dārzi, un, kad podadora nekustīgi sēž, to grūti atšķirt no vīnogulāju lapu pumpuriem.

Peru, Cīlē, Argentīnā un Brazīlijā no šī zirnekļa ļoti baidās, jo tas ir indīgs. Ja viņš iekož pirkstā, tad pirkstu bez vilcināšanās nocērt, citādi sakas audu ne- kroze, visādas gangrēnu komplikācijas un bieži vien — nāve.

Pievakarē, kad debesis satumst, podadora ieņem ērtāku pozīciju un satver ar kāju savu ieroci — lipīgu pilīti pie tieva, vienu vai pusotras collas gara tīmekļa. (Pilīti tas ir satinis ar pakaļkājām no tīmekļa vielas jau agrāk, dienā.)

Pamanījis odu vai naktstauriņu, zirneklis sastingst. Sīcošais medījums ir pavisam klāt: parāvis kāju, mednieks met lipīgo laso — un ods ir pielipis pie pilītes. Ja zirneklis snaiperis trāpīs spārnā pat lielam tauriņam, mestais lādiņš pielips pie spārna, un tauriņš būs pagalam. Piestiprinājis pie zariņa tīmekļa galu, kuru bija turējis pie kājas, zirneklis pa zīdaino pavedienu kā pa virvju kāpnēm nokāpj lejā, kur spirinās ķercilpā nokļuvušais tauriņš.

Arī Eiropā ir savi zirnekļi snaiperi. Tie apsmidzina mušas… ar lipīgām «siekalām», kuras lidojumā pārvēršas par tīklu!

Scitodess medī pie griestiem un uz akmeņiem. Sastindzis viņš gaida, kamēr kāda bezrūpīga muša pielido tuvāk. Tad zirneklis ātri, ātri apsmidzina to, kā saka, no galvas līdz kājām. Viņš izsmidzina lipīgu šķidrumu no heliceru indes nagiem un smidzina, nevis kā pagadās, bet ar apdomu: grozīdams krūtis no vienas puses uz otru, ar lipīgiem ličločiein «pienaglo» visas sešas mušas kājas un abus spārnus pie griestiem. Zirnekļa izšautais šķidrums, nokļuvis uz mušas, uzreiz sastingst un mušas kājas un spārnus sasien kā ar auklu.

Ceilonas scitodesam kaujas šķidrums ir ne vien lipīgs, bet arī indīgs: skāris mušu, tas viņu gan sasaista, gan nonāvē.

Kāds Dienvidāfrikas zirneklis medī naktstauriņus…

ar tauriņu ķeramo tīklu! Viņš pats tīkliņu (pastmarkas lielumā) darina no tīmekļa un tur to ar kājām. Viņš medī pa naktīm, tupēdams slēpnī. Kad neuzmanīgs naktstauriņš pielido pārāk tuvu, zirneklis ātri izstiepj uz priekšu garas kājas un medījumam uzmet virsū tauriņu ķeramo tīklu.

Plēvspārņu darba rīki

Skudru grupa ekofili dzīvo Javā, Indijā un Ceilonā. Ekoļilla grieķu valodā nozīmē «māja no lapām». Un tā ir tīra patiesība: tieši no lapām ekofili ceļ savas mājas. Nevis no nedzīvam, nobirušām, bet no zaļām, dzīvam lapām, sasaistot tās cieši kokā ar zīdainiem pavedieniem. Kur gan ekofili ņem šos pavedienus? Daudzi naturālisti ir uzdevuši šo jautājumu, bet atbildi nav atraduši. Ne vienu reizi vien mikroskopā ir uzmanīgi aplūkotas skudras, bet, lai kā centās, tādus dziedzerus kā zirnekļiem viņām nevarēja saskatīt. Arī viņu kāpuri iekūņojas kaili, kokonā neievīstās un tomēr… Tomēr kāpuriem tīmekļa dziedzeri ir attīstīti ļoti spēcīgi.

Kādam nolūkam?

Liekas, pirmais šo mīklu pirms pusgadsimta ir atminējis pazīstamais vācu zinātnieks Francis Dofleins, kurš pētīja Dienvidāziju.

Reiz viņš atvēra ekofilu ligzdu, lai paskatītos, kas tur iekšā notiek.

Lielākā daļa skudru metās ligzdu aizstāvēt. Viņas nostājās ap bojāto vietu un sāka dauzīt pa lapām. Sis troksnis, kas atgādina klaburčūskas klabināšanu, ir viņu vienīgais aizsargs. Tanī pašā laikā no skudru bara izdalījas neliela sapieru grupa, kura tūliņ ķērās pie sapostītās ligzdas sienas labošanas. Sapieri izkārtojās rindās vienā pusē caurumam pie lapas malas. Kā pēc pavēles visas skudras reizē pārliecās pār plaisu un cieši satvēra žokļos pretējās lapas malu. Pēc tam lēni un uzmanīgi sāka kāpties atpakaļ, saudzīgi likdamas vienu kāju aiz otras. Lapu malas pakāpeniski satuvināja. Tad ieradās vēl viena celtnieku grupa, kas sāka vākt projām vecos audus no lapu malām. Skudras iekodās ar žokļiem lapās un tikmēr plucināja tās, kamēr visas sažuvušās laupsniņas atdalīja nost. Gružus skudras aizvilka uz kādu atklātu vietu un meta lejā. Visas reizē tās atvēra žokļus, un lapiņa aizlidinājās vējā.

Pēc pusstundas ilga, čakla darba skudrām izdevās satuvināt plīsuma malas. Un tad sākās pats interesantākais: no ligzdas izskrēja līmskudras, katra turēdama mutē pa kāpuram. Viņas devās taisni pie izlauztā cauruma. Bija redzams, kā viņas spraucās caur strādājošo skudru rindām, kuras stingri turēja lapu malas. Uz mirklīti pielikušas kāpuru ar priekšējo — tievo galu pie vienas lapas malas, līmskudras pārgāja pāri spraugai uz pārrāvuma otru pusi un arī tur pie lapas piespieda kāpuru galviņas. Rāpodamas no spraugas vienas malas uz otru, viņas nosedza visu plaisu ar lipīgu tīmekli. Pamazītēm spraugu pārvilka ar plānu zīdainu segumu.

Arī jaunas ligzdas ierīkodami, ekofili salīmē lapas ar tīmekļa pavedieniem, kurus bagātīgi izdala kāpuri.

Dažādas ekofilu sugas (tāpat arī pārstāvji no poli- rahisu ģints) būvē skudru pūžņus, satīdami atsevišķas lapas vai sasaistot kopā blakus lapas. Ja attālums starp tām ir liels un skudras blakus lapu nevar aizsniegt, lai kā stieptos, tad viņas, saķerdamās ķēdē, no saviem ķermeņiem uzceļ pārkaru tiltu pār bezdibeni. Reizēm pat septiņas astoņas skudras, cita pie citas pieķērušās, kā ķēdīte pārmetas no lapas uz lapu. Pēc tam, kāpdamās atpakaļ, pakāpeniski tuvina lapu malas, kamēr tās saskaras. Tad tās «sašuj» ar kāpuru zīdainajiem pavedieniem.

Ekofili ar «līmes tūbiņu» palīdzību salīmē arī aplokus saviem «mājlopiem» — laputim, kuras slauc, iegūstot no viņām saldu sulu. Laputu mītnes ir zaļas bumbas līdz pusmetram diametra. Ekofili būvē arī «pieliekamos» — lapu nojumes, kas nostieptas kā teltis par koku zariem un lapām, no kurām tecina saldu sulu.

Vispār skudras ir saimnieciski kukaiņi. Viņu zemkopības plantācijas, sēņu dārzi, daudzās «mājlopu šķirnes» un pazemes «elevatori» graudu uzglabāšanai sajūsmina cilvēkus.

Skudru pazemes noliktavās glabājas ne tikai graudi vien. Amerikas Savienoto Valstu dienvidos un Meksikā dzīvo medusskudras: viņas sūc saldo ozolu sulu un uzkrāj to.

Kad pirmie pētnieki atraka šo skudru ligzdas, viņi bija pārsteigti. Skudru pūžņa centrā zem lieias, pus- apaļas kameras velvēm karājās vīnogas iieluma «mucas» ar medu. «Mucas» bija dzīvas! Neveikli tās centās aizrāpot uz tālāku, tumšāku kaktu.

Skudras ražo medu pa naktīm. Saldo sulu tās atrod ozola pangās, apēd, cik var, un krietni resnākas atgriežas ligzdā. Guzā atnestais medus no mutes mutē tiek atdots ciltsbrāļiem — «dzīvajiem traukiem». So apbrīnojamo skudru kuņģis var izstiepties, it kā būtu no gumijas. Skudras — tā saucamie medus podiņi norij tik daudz medus, ka to vēders izplešas neiedomājami lielsl Pieķērušās ar kājām pie griestiem produktu noliktava, kas ir visplašākā telpa skudru pūznī, tās karājas kā pārgatavojušās vīnogas. Vietējie iedzīvotāji šīs skudras sauc par zemes vīnogām. No skudrām izspiestais medus ir līdzīgs bišu medum, un tam ir ļoti patīkama garša. Lai iegūtu medu, meksikāņi izposta medusskudru ligzdas: no tūkstoš medus podiņiem var izspiest mārciņu brīnišķīga medus.

Ar medu skudras baro kāpurus. Bada laikā arī pieaugušās skudras ietek pagrabiņā, lai saņemtu dažas saldas pilītes, no skudras — medus podiņa mutes.

Smilšu lapsene amofila savus kāpurus baro nevis ar medu, bet ar paralizētiem tauriņu kāpuriem. Daudzu pasaules valstu lauksaimniecībā šīm lapsenēm ir ļoti liela nozīme. Pretēji citu lapseņu paradumiem amo- filas nedzīvo lielās kopās. Pilnīgā vientulībā viņas cīnās ar dzīves grūtībām.

Ar asu dzeloni izdarīdama iešļircinājumu nervu centros, amofila paralizē noķerto tauriņu kāpuru. Pēc tam savu upuri tā ievelk smiltīs izraktā aliņā, kur uz kāpura ķermeņa sadēj oliņas. Tauriņa kāpurs ir labi iekonservēts, tāpēc nebojājas.

Pēc tam lapsene aizber aliņu ar smiltīm. Paņēmusi žokļos mazu akmentiņu, amofila mērķtiecīgi un rūpīgi noblietē pār ligzdu pašas sabērtās smiltis, kamēr ligzda ir nolīdzināta līdz ar zemi un ieeju aliņā pat visplēsonīgākais un pieredzējušākais skatiens nevar pamanīt.

Kāda cita amofilu suga akmens vietā žok|os ņem koka gabaliņu un cieši piespiež to pie zemes, pēc tam pace| uz augšu un atkal piespiež, tā atkārtojot vairākas reizes.

Amofilas mīt gan Eiropā, gan Amerikā. Taču dīvaini: Amerikas sugas ar «darba rīkiem» prot rīkoties labāk. Eiropas amofilas, kā redzams, ne vienmēr un ne visas aizbērtas aliņas noblietē ar akmeņiem.

Pieaudzis skudrulauva, spārei līdzīgs kukainis, ir bezkrāsains un neievērojams. Taču viņa kāpurs ir ļoti talantīgs. Tas ir ārkārtīgi plēsīgs.

Skudrulauvas kāpurs (pēc izskata līdzīgs lielai ērcei ar žokļiem kā zobeniem; mutes viņam nav) saviem upuriem — sīkiem posmkājiem un skudrām — rok ķeramās bedres un pats tur paslēpjas. Vispirms tas ieurbj galvu smiltīs un ar resno vēderu kā ar cirkuli apvelk sev apkārt dziļu vagu. Pēc tam ar kāju met zemi uz platās, lāpstveidīgas galvas, bet ar galvu zemi sviež uz augšu, turklāt ritmiski griežas, izmētādams smiltis uz visam pusēm. Pamazītēm zemē tiek izveidota piltuve, kuras dibenā iesēžas pats zemes racējs kāpurs. Iesēdies tur, viņš noslēpjas smiltīs un gaida, ārpusē izlicis tikai atvērtās žok|u knaibles. Pacietīgi gaida vienu dienu, divas, nedēļu, mēnesi, līdz sagaida arī

Skudras lieliski zina, kur ir viņu naidnieka midzenis, un aptek to ar līkumu. Ja arī gadās vai nu drūzmā, vai skudrulauvas smakas pievilinātām pieskriet pārāk tuvu pie nodevīgās bedres malas un — lai dievs ne- dodf — iekrist tanī, viņas tūliņ steidzas ātrāk izrāpties no tās. Tieši tad plēsīgais kāpurs apšauda upurus ar smiltīm. Viņš met smiltis, pasizdams plato galvu uz augšu, un met tik precīzi, ka gandrīz vienmēr trāpa skudrai un notriec viņu no kājām. Slīdēdama pa piltuves slīpumu un ar kājām izmisīgi ķerdamās pie plūstošajām smiltīm, skudra krīt lejup. No apakšas skudrulauva vēl parokas zem skudras, līdz zeme zem viņas iegrūst pavisam, un viņa, nabadzīte, iekrīt tieši starp sava naidnieka žokļiem kā starp zobeniem.

1 Ja neko nesagaida, tad rapo smilšu virskārtā ar pakaļgalu uz priekšu, uz jaunu vietu, augšup izmezdams smilšu strūkliņas.

«Tālāk,» stāsta Pāvels Marikovskls«notiek kas neparasts. Skudrulauva nevelk laupījumu zem zemes kā citi. Viņam ir pavisam citāds paņēmiens. Satvēris skudru aiz pavēderes, viņš dauza to pret slazda sieniņu tik ātri, ka acis tikko spēj uztvert straujos vēzienus. Sitieni birst cits pēc cita. Pēc mana aprēķina, simt divdesmit sitieni minūtē. Sadauzītā skudra vairs nepretojas. Tā mirst un — cik tas ir skumji — aizvien vārgākām priekškāju kustībām pēdējo reizi tīra' savas apputējušās antenas. Tikai tad, kad tā pavisam sastingusi, viltīgais plēsoņa nobēdzina savu laupījumu zemē. Un tūliņ arī kāri ķeras pie ēšanas.»

Skudrulauva ēd īpatnēji: viņam ir ārējā barības sagremošana.

Putni meistari

Britu naturālists Džons Gvelds, pirms vairāk nekā simt gadiem ce|odams pa Austrāliju, dzirdēja no vietējiem medniekiem interesantus stāstus par melnkrū- taino kliju.

Lai iegūtu iztiku, klija rīkojas kā piķējošs bumbvedējs. No augstuma ieraudzījusi ligzdā strausu emu, viņa lido pie ta un baida to kā prazdama: brēkdama pikē lejup tieši uz strausu, neganti plīkšķina spārnus virs tā galvas. Muļķa strauss, pakļāvies panikai, pieceļas ligzdā un mazdūšīgi aizbēg. Tad klija satver nagos lielāko akmeni, kādu vien var pacelt, un, uzlidojusi gaisā, met to uz olam. Čaumala, kas klijas knābim ir par cietu, no «bumbas» trieciena saplaisā. Melnkrū- tainā klija nolaižas zemē un ar nagiem atplēš vaļā iedauzītas olas.

Pazīstamais mūsdienu austrāliešu ornitologs doktors Aleks Cīzholms rakstā «Putnu izmantotie darba rīki un instrumenti», kas publicēts 1954. gadā, sniedz jaunus papildinājumus vecajam nostāstam par melnkrūtaino

1 Profesors Pāvels Marikovskis dzīvo Aima-Alā. Viņš ir viens 110 labākajiem kukaiņu un zirnekļu pazinējiem pasaulē, sarakstījis daudz skaistu grāmaiu par dzīvniekiem, un viņa zinātniskā monogrāfija «Tarantuls un karakurts» ir tik interesanta, ka nevar no tās atrauties. Ieteicu visiem, kas mīl dabu, izlasīt šo grāmatu.

kliju, kura ar akmeņiem bombardē emu un dažu citu lielu, uz zemes ligzdojošu putnu olas. (Strausu olas ar akmeni sasit arī Āfrikas grifs.)

Ar Aleka Cīzholma vārdu saistās vēl kāda putnu valstības noslēpuma atklāšana.

Kad pirmie pētnieki aizkļuva līdz Austrālijas vidienes apgabaliem, tur viņi ieraudzīja daudz ko brīnumainu: gan oldējējus zīdītājus' (ar putna knābi!), gan somaiņu kārtas zīdītājus, gan putnu inkubatorus (gružu kaudzes, kurās putnu dīgli attīstījās bez perētājas), gan vēl kādas dīvainas, ar ziediem rotātas celtnes.

Parasti šīs mazās,, ar sprunguļiem noklātās platformas atrada nelielos krūmos. Apmēram pusmetra attālumā no tam zemē sasprausti garāki kociņi kā biezs zedeņu žogs. To augšējie gali saliekti cits citam pretī, veidojot virs platformas it kā divslīpju jumtu.

Slietņa vienas ieejas priekšā uz zemes (uz laukuma, kas ir lielāks par pašu slietni) izmētāti simtiem daždažādi krāsaini nieciņi: gliemežvāki, nedzīvas cikādes, puķes, ogas, sēnes, akmeņi, kauli, putnu spalvas, čūsk- adu skrandas un daudz citu dīvainu mantu.

Nesen vienā no tādām kolekcijām atrada pat zobu suku, nažus un dakšiņas, bērnu rotaļlietas, lentas, kafijas tases un arī nelielu kafijas kanniņu, sprādzes, briljantus (īstus!) un mākslīgu aci.

Pašus celtniekus darbā neredzēja: par melnajiem putniem, kas tuvumā rosījās, neviens pat neiedomājās. Uzskati bija dažādi. Kapteinis Stokss, viens no pirmajiem piektā kontinenta iekšējo apgabalu pētniekiem, nāca pie secinājuma, ka šos slietņus ceļ iedzimto sievietes savu bērnu izpriecai. Taču toreizējais Austrālijas gubernators sers Georgs Grejs, otras «hipotēzes» autors, paziņoja, ka slietnis ir ķenguru roku darbs — acīm redzot, domādams, ka šis ekscentriskais dzīvnieks ir uz visu spējīgs.

Pēc tam jau ievēroja, ka slietni būvē tieši tie putni, kuriem sākumā neveltīja pat uzmanību. Ārēji viņi ne ar ko īpašu neizceļas. Tēviņi ir zilgani melni, atgādina Sibīrijas melno vārnu, bet mātītes dzeltenīgi zaļas. Vispār šiem putniem ir daudz dažādu sugu, un katrai sugai ir citāda krāsa. Tie, kurus es pieminēju, ir Austrālijā visvairāk izplatītie lapeņputni — zīdainie lapeņ- putni.

Otrs slietņu celtnieks pēc krāsas līdzīgs mūsu vālodzei, bet pēc ārējā izskata — meža strazdam. Konisko slietni dārzniekputns izpušķo galvenokārt ar sūnām un ziediem, ko izkārto ar smalku gaumi. Lapenes priekšā ierīko nelielu pļaviņu. To apjož ar sūnu apmali, bet pļaviņā izliek meža puķes, ogas un skaistus akmeņus. Novītušās puķes putns katru dienu apmaina pret svaigām.

Viņa kaimiņš un radinieks, Jaungvinejas lapeņputns, piebūves priekšā nober mežrozīšu ziedus kā paklaju un apkaisa to ar košiem augļiem.

Vislabāk izpētīti ir zīdainie lapeņputni.

A. Maršals, liels šo putnu pazinējs, stāsta, ka jūnija beigās un jūlijā, kad Austrālijā vel ir ziema, zīdaino lapeņputnu melnie tēviņi pamet barus un aiziet dzīvot vientulībā.

Kaut kur krūmos saulainā klajumiņā katrs izvēlas vietu un būvē slietni. Pēc tam pie slietņa sanes zilas un dzeltenas puķes un citus mums jau pazīstamos priekšmetus — lielākoties zilos toņos (kā viņa draudzenes acis) — un visu to izvieto slietņa priekšā. Pēc tam slietņa iekšpusi izrotā ar «alabastra» veidojumiem.

Putns atnes koka ogles. Viņš «košļā» tās, pievieno nedaudz kāda augļa mīkstuma, šo pastu sajauc ar siekalām, un iznāk melna tepe. Lapeņputns ar to notriepj visas slietņa iekšējās sienas. Profesors Aleks Cīzholms redzējis, kā putns to dara.

«Daudzas reizes es atradu slietņus,» viņš raksta, «kuri uzcelti it kā no apdegušiem kociņiem.» Varēja domāt, ka putns tos iepriekš ugunī apdedzinājis. Taču viņš tos neapdedzina, bet apziež ar ogles pastu, kuru pagatavo jau aprakstītā veidā.

Pirms apmešanas darbiem lapeņputns atnes mīkstas mizas gabaliņu. Pieņēmis pilnu muti ar pastu, tas paņem knābī arī mizu, mazliet paver vaļā virsknābi, un pa mizu pasta lēni ietek spraugā (ja mizas gabaliņu ņemtu biezāku, tad pasta, acīm redzot, plūstu ātrāk). Tanī pašā laikā miza noder par otu: ar to putns iz- triepj pastu pa slietņa sienam.

Tagad slietnis ir izgreznots. Tēviņš dodas uz mežu pēc mātītes. Tālu nav jāiet, jo mātīte sēž kaut kur tuvumā. Vēl pirms slietņa būvēšanas zīdainie lapeņputni sadalās pa pāriem un divatā klejo to vietu tuvumā, kur vēlāk uzbūvēs «izpriecu namu».

Līgava klīrīgi tuvojas lapenei, lai tur noklausītos, patiesību sakot, noskatītos krāsainu serenādi, tāpēc ka viņas kavalieris taču nedzied, bet spēlējas viņas priekšā ar dažādiem krāsainiem priekšmetiem. Sis krāsu kaleidoskops savaldzina lapeņputna draudzeni labāk par jebkuriem maigiem vārdiem.

Mātīte ielien slietni vai ari ar diezgan vienaldzīgu izskatu apstājas aiz tā, bet tēviņš kaislē tver gan vienu, gan otru krāsaino priekšmetu. Turēdams to knābī, viņš griežas riņķī kā neprātīgs dervišs. Met zemē, tver jaunu rotaļlietu, iedegdamies aizvien lielākā azartā, virpuļodams un aizvien enerģiskāk klanīdamies. Reizēm viņš sastingst, draudzenei knābī kādu krāsainu stērbeli sniegdams — parasti stērbele atbilst viņas tērpa vai acu krāsai. Un atkal sākas savākto kolekciju izrādīšana.

Dienu pēc dienas daudzus mēnešus — no jūnija līdz novembrim vai decembrim — melnais putns aizrautīgi spēlējas ar savām krāsainajām rotaļlietām, bieži aizmirsdams gan ēšanu, gan dzeršanu, gan bailes no ienaidniekiem.

Ja mātīte, kurai parasti jau pēc divām trim nedēļām ar mīļoto slietnī kļūst garlaicīgi, aiziet uz mežu, tēviņš uz brīdi pamet grabuļus un sauc viņu atpakaļ ar tādu saucienu, kāds nekad un nekur nav dzirdēts. Sauciens mātīti aizkustina, un viņa nāk atpakaļ. Ja mātīte neatgriežas, tēviņš skrien viņai pakaļ, pametis likteņa varā gan savu slietni, gan visu bagātību, kas izlikta slietņa durvju priekšā.

Kad slietnis ir pamests, citi tēviņi, kuri riesto tuvumā, vispirms to sagrauj, bet pēc tam izlaupa krāsainās kolekcijas.

Arī saimnieka klātbūtnē viņi mēģina tās nozagt, tāpēc katrs slietņa saimnieks dzen prom visus kaimiņus, kas viņu reizēm apciemo. Viņu apciemo ari mātītes, taču tās viņš projām nedzen, bet lielās to priekšā ar savām bagatībam.

Bieži vien svešas vai brīvas mātītes dēj tēviņš pat pārnes slietni uz jaunu vietu un riesto tur.

Jau septembrī vai oktobrī visas mātītes atstāj sliet- ņus un kaut kur metru simt attālumā no tiem vij kokos ligzdas, izperē putnēnus un baro tos. Tēviņi nemaz nepiedalās šajās rūpēs un agrākajā dedzībā joprojām spēlējas ar rota|lietām pie saviem slietņiem.

Spēlējas vēl ilgi — kā jau sacīju, līdz decembrim. Pēc tam kad Austrālijas vasaras nogalē viņi ir sapulcējušies baros, laiku pa laikam kāds no tēviņiem aizlido pie slietņa, kur Viņš tik jauki bija pavadījis laiku, atjauno to un atnes jaunas rotaļlietas.

Slavenais šuvējputns (tas dzīvo Indijā) «šuj», nevis lai nopelnītu dienišķo maizi, bet lai turpinātu šuvēju sugu. Par to es pastāstīšu šeit, lai dzīvnieku — «darba rīku lietotāju» kolekcija būtu pilna.

Kad pienāk vairošanās laiks, šuvējputns ar adatu un diegiem sašuj kopā divu lapu malas. Adata ir viņa smailais knābis, bet pavedienus viņš vērpj no augu pūkām.

Ar knābi izdūris lapā caurumu, mazais šuvējs iever tanī jau iepriekš no plūksnām savērptu pavedienu, pēc tam izdur cauri otrai lapai un atkal izver pavedienu. Dažreiz viņš izdara ap desmit tādu dūrienu, cieši sa- šūdams divas lapas kā šūpulīti. Zaļajā mājiņā putns no pūkām, dūnām un spalvām vij mīkstu ligzdu.

Suvējputni mīt apdzīvotu vietu tuvumā — dārzos un plantācijās. Viņi apmetas arī māju verandās un «šuj» savas ligzdas tieši no istabas puķu lapām.

Vidusjūras piekrastes zemēs dzīvo cita šuvējputnu suga — cistikola. Spānijas un Grieķijas rīsa un kuku- ruzas laukos cistikola sastopama bieži.

Pavasarī, kad* no kalniem trauc strauti un sazeļ tīrumi, cistikolu tēviņš sāk vīt ligzdu. Sākumā, tāpat kā Indijas šuvējputns, viņš ar savērptajiem tīmekļa pavedieniem sašuj kopā divas lapas, pēc tam šais lapās no pūkām vij mīkstu ligzdu un ar tīmekļiem piesien to pie lapām.

Tomēr neviens putns, zīdītājs un kukainis laikam tik veikli neprot rīkoties ar paša darinātiem «darba rīkiem» kā Galapagu salu dūrējģirlicis — mazs, zvirbulim līdzīgs putns. Ar viņu mēs iepazīstamies filmā, kuru

šais salās uzņēmusi operatoru grupa pazīstamā vācu zoologa Eibla-Eibes- felda vadībā.

Paklaudzinājis ar knābi pa koka stumbru un uzmanīgi ieklausījies, ģirlicis uzzina, vai zem mizas un koksnē ir viņa uzmanības vērti vaboļu kāpuri.

Ja šie kāpuri, bailīgi tekalējot, paši sevi nodod,

tad viņš noplēš mizu (bieži vien izmantodams kociņu kā sviru), atrod koksnes alotāju eju, un tad… tad notiek kas neticams! Ģirlicis — neaizmirstiet, viņš ir tikai putns, — ar knābi nolauž kaktusa adatu un iebāž to caurumā, kuru koka izgrauzis vaboles kāpurs. Viņš enerģiski urķē ar kaktusa dzeloni, pūlēdamies uzdurt «tārpu» vai izdzīt to ārā no lūksnes un koksnes labirinta ejām. Bieži viņa pūliņi nes augļus tūliņ, taču reizēm vigam krietni jānoņemas, iekams treknais, dumjais kāpurs pamet savu koka mājokli, meklēdams glābiņu no neciešamā dzelkšņa, neprātīgi bēgot.

Tad ģirlicis, iespraudis adatu kokā vai pieturēdams to ar kāju, ķer kāpuru.

Ja dzelkšņa nav pie rokas, dūrējģirlicis ar knābi nolauž mazu zariņu un nodarina tam pazarītes. Arī pašu zariņu aplauž tā, lai ar to būtu ērti strādāt.

Eibls-Eibesfelds atveda dažus ģirličus no Galapagu salam uz mājām, uz Vāciju. Putni dzīvoja būrī, un zinātnieks novēroja tos. Kādam ģirlicim, kad tas bija paēdis, patika spēleties ar miltu melnuļa kāpuriem, ar kuriem to baroja Sākumā tas slēpa kāpurus dažādās būra šķirbās un caurumos, bet pēc tam, no zariņa pagatavojis sviru, ķeksēja tos ārā. Atkal slēpa un atkal meklēja rokā.

Eibls-Eibesfelds nolēma noskaidrot, vai dūrējģirliča prasme rīkoties ar kociņiem ir iedzimta vai arī viņi to apgūst, tā sakot, praksē pie saviem vairāk pieredzējušiem vecākajiem biedriem. Viņš uzaudzēja mazu ģir- lici pilnīgi šķirti no citiem viņa sugas pārstāvjiem. Reiz zinātnieks iedeva savam audzēknim kaktusa adatas.

Ģirlicis tās ilgi un pamatīgi aplūkoja. Vienu paņēma knābī, taču nezināja, ko ar to darīt, un nometa zemē. Pēc tam atkal pacēla, pat centās to iebāzt šķirbā, bet, ieraudzījis miltu «tārpu», dzelksni aizmeta prom un sāka kāpuru vilkt arā no šķirbas tāpat ar knābi.

Vēlāk viņš tomēr iemācījās kaut kā rīkoties ar «instrumentiem», taču knābī tos turēja nedroši, neveikli un izraudzījās bez kādas amata prasmes: bieži paņēma mīkstas zālītes un lapu dzīslas. Tās, protams, liecās, kāpuru tikai kutināja, un putns velti zaudēja laiku.

Eibls-Eibesfelds nonāca pie secinājuma, ka dūrējģir- liča tieksme ņemt knābī «nūjiņveida» instrumentus un ar tiem izgainīt kāpurus no dažādiem koka dobumiem ir iedzimta, bet darba prasmi un pareizus paņēmienus viņi apgūst praksē.

Citu prasmīgu putnu piemēram šeit arī ir liela nozīme. Var sacīt, ka šī darba teorētiskās zināšanas ģir- liči saņem no dabas kā dāvanu jau savā dzimšanas dienā. Sīs zināšanas ir ieprogrammētas to iedzimtībā, hromosomu gēnos. Taču sava darba prasme un kāpuru ieguves tehnoloģijas nianses viņiem jāattīsta pašiem.

Kā dzīvnieki medī

Stāstot par dūrējģirlici un citiem dzīvnieku valsts meistariem, mēs jau sākām noskaidrot, kā kurš dzīvnieks iegūst savu dienišķo maizi. Metodes šeit ir bezgala dažādas un bieži vien ļoti asprātīgas. Par visām pastāstīt, protams, nav iespējams. Taču dažas ir tik

oriģinālas, tik atšķirīgas no visa, pie kā mēs esam pieraduši, ka par tām klusēt arī nav iespējams.

Vispirms par plēsoņām. Arī to medību iemaņas ir iedzimtas. Tīģeris, piemēram, uzglūn laupījumam no paslēptuves, pie dzeramās vietas vai arī citur, kur bieži ierodas tā upuri. Ar varenu lēcienu viņš metas tiem virsū un pārkož kaklu.

Lauva medī, arī upuri vajājot. Tie ir vienīgie kaķu dzimtas pārstāvji, izņemot Dienvidamerikas eiras, kas dzīvo nelielos baros. Sīkos dzīvniekus lauva nogalina, pārkožot tiem kakla skrieme|us, bet lielajiem kaklu pārlauž: uzlec dzīvniekam mugurā un, satverot ar ķepu aiz purna, kaklu strauji pagriež sānis un uz augšu. Dažreiz viņš to izdara gluži vienkārši ar ķepas belzienu pa kaklu vai arī pa muguru.

Leopards savu upuri parasti sit no priekšpuses un uzreiz iekožas kakla. Lielajiem dzīvniekiem viņš turklāt bieži ar pakaļkāju nagiem plēš pavēderi.

Lācis sit ar ķepām un kož.

Vilki un savvaļas suņi dzen medījumu barā un skriedami ar zobiem plēš upurim kāju cīpslas un pavēderes adu, tā bieži vien izraudami tam iekšas vēl pirms maltītes.

Caunas vienmēr kož kaklā un tā (pārraujot miega artēriju) bieži spēj nogalināt par sevi lielākus dzīvniekus.

Piekūns nonāvē tikai lidojošus putnus, piķēdams no augšas ar ātrumu vairāk nekā trīssimt kilometru stundā! Uzkrizdams upurim virsū, viņš sit to nevis ar knābi, kā reizēm domā un raksta (tā viņš lauztu sev kaklu), bet ar pakaļējo pirkstu nagiem. Viņa kājas ar izplestiem pirkstiem ir cieši piespiestas pie ķermeņa, bet pakaļējo pirkstu nagi rēgojas no pavēderes spalvām kā divi asi naži. Tagad iedomājieties, cik trakā ātrumā piekūns šaujas lejup no debesim, un jūs pienācīgi novērtēsiet viņa nagu trieciena spēku. Reiz es pats pie Amūras redzēju, kā lielais piekūns virs upes bezrūpīgi lidojošu lielu, melnu dzeni pāršķēla gandrīz uz pusēm.

Vanags uzbrūk no paslēptuves un nogalina jebkuru putnu (gan lidojošu, gan sēdošu) un dažādus dzīvnieciņus, kurus spēj pieveikt. Tos viņš saķer ar nagiem. Arī ērglis medījumu ķer ar nagiem, bet pēc tam dauza ar knābi. Tapat to dara pūce un lipis. Upim ir tik gari nagi, ka viņš pat adatainajam ezim tos izdur cauri, neievainodams kajas uz adatām.

Meža bridējputns sloka nav plēsoņa. Tā miermīlīgi tvarsta pa zemi sliekas. Aculiecinieki stāsta, ka reizēm tā padauzot ar kāju pa zemi un ieklausoties, vai nesadzirdēs slieku sarosīšanos. Ja sloka saklausa slieku kustēšanos, tā iebāž savu garo knābi zemē un ar jutīgo galu cenšas tārpu sataustīt. Ja tanī vietā nesatausta, tad, pakāpusies atpakaļ, iedur vēlreiz. Tā viņa iztausta aizdomīgo vietu centimetru pēc centimetra. Tārpu uzgājusi, sloka atspiežas ar pieri pret zemi, knābja galiņš paveras vaļā, un putns tārpu saķer un izvelk ārā ka ar pinceti.

Reizēm sloka vieglītēm klauvē ar knābi pa zemi. Medz sacīt, ka tā viņa it kā atdarinot lietus lāšu pīIešanu un, apmānīdama sliekas, liekot tām līst no dziļuma tuvāk virspusei, kur tās var viegli aizsniegt ar knābi.

Cits tārpēdājs — Jaunzēlandes kivi medī apmēram tāpat kā sloka, tikai, meklēdams ar knābi zem zemes, viņš tārpus atrod nevis ar tausti, bet ar ožu. Tā viņam ir daudz smalkāka nekā citiem putniem. Pat nāsis kivi no knābja pamata pārvietojušās uz pašu galiņu, lai būtu vieglāk uzost zemē tārpus.

Mājas strazdi tārpus «nolūko» tā: iebāž knābi zemē,

tad ar lielu piepūli to atver — zeme pašķiras, izveidojas caurums. Sai caurumā (knābi no tā neiz- velkot!) mājas strazds skatās ar abām acīm, skatienu vēršot uz leju, kā saka, «uz degungalu». Acis viņam tā novietotas, ka vaf skatīties pa knābi taisni uz priekšu.

Dažiem putniem, pat ne visai spēcīgiem, bet, kā redzams, ļoti bezkaunīgiem, kļuvis par «modi» atņemt laupījumu citiem, kas ir prasmīgāki mednieki par viņiem pašiem, kā to dara, piemēram, klija, atņemot medījumu piekūniem, vanagiem un pat ērgļiem. Tomēr šai nekrietnajā rīcībā nepārspēts paliek fregat- putns.

Reti kāds putns tik labi piemērots lidošanai kā fre- gatputns. Viņam ir spēcīgi spārni — izplestu spārnu platums lielāks par diviem metriem — un gara, iešķelta aste kā bezdelīgai. Fregatputna kauli ir «piepūsti» — tajos atrodas lieli gaisa dobumi.

Fregatpulni stundām planē virs okeāna, ne reizes nepakustinot spārnus. Dažreiz tie cits ar citu rotaļājas, debesīs veidodami apbrīnojamas piruetes un virāžas. Taču tie slikti peld, nekad nenirst un barību iegūst, ķerot lidojošās zivis gaisā. Ja fregatputns zivi ir neveikli satvēris, viņš pasviež to uz augšu un veikli atkal saķer lidoj urna. Jci & rī šoreiz neizdodas zivi satvert, kanālos, tad to pasviež atkal. Laupītkāre fregatput- nam ir asinīs. Stundām ilgi viņi patrulē jūras piekrastē, uzglūnēdami putniem, kas atgriežas ar laupījumu. No augstuma ieraudzījis steidzamies uz krastu jūras kraukli vai kaiju, fregatputns atri laižas lejup un uzbrūk pretiniekam, grūsta viņu un sit ar spārniem. Izbiedētais putns laupījumu palaiž vaļā, bet fregatputns to veikli sagrābj. Ja spārnotais zvejnieks savu zivi ir jau apēdis, fregatputns to tikmēr grūsta, kamēr tas atvemj zivi, un, nepaguvusi pieskarties ūdenim, zivs nonāk fregatputna rīklē.

Fregatputni ligzdo Klusā okeāna, Indijas okeāna un Atlantijas okeāna tropiskajās salās. No zemes viņi nevar pacelties spārnos, tāpēc ligzdas vij uz pārkaru klintīm vai kokos. Lidodami viņi salauž ligzdām zarus vai arī izzvejo tos no jūras.

Par godu slavenajiem agrāko laiku ātrgaitas kuģiem — fregatēm šis putns sava straujā lidojuma dēļ nosaukts to vārdā.

Ka kurš dzer

Visi zina, ka kamielis ar smagu nastu uz muguras var ilgi klaiņot pa tuksnesi un iztikt bez dzeršanas. Ļaudis vēl joprojām brīnās par šo kamieļa īpašību. Taču tikai daži zina, ka pasaulē ir dzīvnieki, kuri nekad un neko nedzer. Tie ir Amerikas somaiņi un lēcēj- žurkas.

Lēcējžurkas dzīvo Arizonas tuksnesi un grauž sēklas un sausas zāles. Sulīgie, zaļie augi viņām ne visai patīk, un tos viņas ēd reti. Gandrīz viss ūdens, kas cirkulē viņu ķermenī, ir endogēns, tas ir, veidojies ķermeņa audos. Tas rodas ķermeņa šūnās no sagremotajiem graudiem. Mēģinājumos noskaidroja, ka no simt gramiem grūbu lēcējžurkas, sagremojot un pārstrādājot tās savā organismā, ieguva piecdesmit četrus gramus ūdens! Sīkajam grauzējam, kurš ūdeni izlieto vēl taupīgāk par kamieli, ar to pilnīgi pietiek.

Tatad lēcējžurka nekad nedzer: ūdeni viņa iegūst no barības. Vai viņa zina, kas ir slāpes? Varbūt arī nezina, tāpēc ka bada un slāpju sajūtas viņai ir saplūdušas kopa.

Slāpju sajūtu, acīm redzot, nepazīst arī tuksnešu cīrulis, meža strazds, sīlis, Mendesa antilope, daži meža putni un sīkie grauzēji. Cilvēks nekad nav redzējis tos dzerot.

Nedzer ari slavenais Austrālijas lāčsomainis (tāpat ka plīša rotaļu lācītis, kuram viņš ir ļoti līdzīgs). Austrālieši viņu arī sauc — koala, kas viņu valodā nozīmē «nedzer».

Arī sliņķi nedzer: viņus «dzirdina» sulīgās, zaļās lapas, ar kurām viņi piepilda savus lielos kuņģus.

Gandrīz visi pārējie dzīvnieki bez ūdens iztikt nevar, bet viņi dzer dažādi: dažs laiza rasu, dažs sūc ūdeni, dažs lok to ar mēli, strebj ar visu muti vai paņem knābī un tad, galvu uz augšu pacēlis, norij. Visracionālākais veids — iesūkt ūdeni. Zebra un bizons vienā malka izdzer puslitru ūdens. Cieši sakniebtajās lūpās viņi atstāj mazusprau- dziņu. Mēle un vaigi, paplašinādami mutes dobumu, veido tani vakuumu, un ūdens, kā pierādījis jau Toričelli, piepilda tukšumu, automātiski iesūkdamies mutes dobumā. (Garais cūkas šņukurs kopā ar ūdeni iesūc arī gaisu, tāpēc cūka dzerdama nepieklājīgi šļurkslina.) Tā dzer visi pārnadži, daudzi pērtiķi, lāči, bet no putniem — baloži.

Plēsīgie zvēri ūdeni lok. Lielajiem kaķu dzimtas pārstāvjiem mēle ir biezi noklāta ar kārpiņām, kas aiztur ūdeni. Sis dzeršanas veids nav sevišķi produktīvs: lai tīģeris visai dienai padzertos — tam vajadzīgi četri litri ūdens, — ar mēli jaizdara astoņi simti lak- šanas kustību un jāpatērē ceturtdaļstunda laika. (Tiesa, visus čet- -rus litrus viņš neizdzer uzreiz.) Ja lauva dzertu tikpat daudz, cik zebra — divdesmit litru, — tad tam būtu jāsēž dzeršanas vietā vairāk par stundu. Zebra, ūdeni sūkdama, pagūst remdēt slāpes divās minūtēs. Tā nav nejaušība. Dzīvniekiem, kurus dzeramajās vietās vienmēr gaida alkatīgi ienaidnieki, jāuzturas tajās pēc iespējas mazāk. Ja tie neprastu tik atri dzert, droši vien jau sen būtu ienaidnieka zobos.

Turpretī lauvām nav jāsteidzas, viņi var atļauties karstā dienā baudīt atspirdzinošo ūdeni, maigi lakdami to ar mēli.

Skudrulācis dzer, iegremdēdams ūdenī savu pusmetru garo mēli, bet pēc tam apsūkādams to. Ar mēli dzer arī daudzi grauzēji, bet no putniem — papagaiļi, kolibri, nektārēdāji, kuri ir piemēroti ziedu sulas sūkšanai.

Ūdri strebj ūdeni. Viņi to it kā kož, tverdami ar visu muti.

Katrs redzējis, kā dzer vista: ieņem ūdeni knābī un, galvu atpakaļ atgāzusi, liek tam tecēt kaklā. Tāds paņēmiens ir parasts gandrīz visiem putniem. «Pat strausiem, par kuriem ilgi runāja,» raksta Zdeneks Veselov- skis, «ka viņi vispār nedzerot.»

Daži dzīvnieki slāpju veldzēšanai izmanto visai oriģinālas metodes. Ziloņi ar ilkņiem un ar kājām rok zemē bedres, tajās saplūst tīrs, caur smiltīm izfiltre- jies ūdens. Viņi to iesūc snuķi (uzreiz 10 līdz 20 litrus) un pēc tam ielej mutē. Jaunpiedzimušie zilonēni sā-

kuinā ar snuķi dzert vēl nemāk: viņi strebj ūdeni ar muti, dzeramajā vieta uz ceļiem nometušies.

Pērtiķi bļauri un giboni, kā arī daudzi puspērtiķi tieši no zara nolaižas pie ūdens un, ap- slapinajuši roku, apsūkā to. Tāpat, slapju ķepu aplaizīdams, padzeras arī mazlācītis.

Paviāns, ar priekškājām pieķēries pie kada stāvā krasta izciļņa, visiem spēkiem cenšas ar astes galu aizsniegt ūdeni. Asti iemērcis, viņš atri izkāpj krastā un steidzīgi sūkā to, kamēr tā nav apžuvuši. Pēc tam sniedzas ar asti pēc jaunas ūdens devas. Tāpat ar asti ūdeni «smeļ» ari daži makaki. Viņi dzer maz — apmēram trīs četras glāzes

dienā, tāpēc viņiem šādā veidā

padzerties ir pilnīgi iespējams.

Kad pec ūdens nav jākāpelē pa kraujām, viņi to dzer kā visi dzīvnieki — ar muti.

Ķenguram ik dienas vajag vairāk par litru ūdens, tādēļ padzerties pēc paviāna metodes tam būtu drusku grūtāk. Lauvām un tīģeriem, kas izdzer divreiz trīsreiz vairāk nekā ķengurs, — vēl sarežģītāk. Bet lamas, antilopes un žirafes vispār nevarētu tādā veidā padzerties (dzer 4 līdz G litrus diennaktī, un astes tām īsas!).

Zebras un zirgi ir pazīstami ūdens dzērāji: viņu diennakts norma — 10 līdz 20 litri. Degunradzim un bizonam — 40 līdz 60 litri. Taču zilonis pat ar simt litru mucu tik tikko remdē savas lielās slapēs.

Dzīvnieki dzer ne tikai ūdeni, bet arī asinis (plēsoņas), bērzu sulu (dzeņi), ziedu nektāru, ozolu sulu (vaboles, brieži un, kā liekas, dažreiz no tās apreibst!) un pat urīnu (ziemeļbrieži un bites); daži dzīvnieki grauž sniegu un ledu.

Saigas un daudzi jūras iemītnieki — kaulu zivis, roņi, bruņurupuči, čūskas, ķirzakas, tāpat arī putni — dzer sāļu ūdeni. No fiziologa viedokļa tas ir sevišķi dīvaini: sāļi dzeramajā ūdenī, it sevišķi, ja to ir daudz, var galīgi sabeigt nieres, un ne tikai nieres vien.

Izrādās, daba arī te iepriekš visu gudri paredzējusi.

Kas nāk pie jūras padzerties

Senas leģendas stāsta, ka krokodils lejot rūgtas asaras, apraudādams nelaimīgo upuri, ko pats aprijis. «Kad ēd cilvēku, raud gan lielam asarām, bet ēšanu vis nepārtrauc.» Jau sen par raksturīgu teicienu ir kļuvušas «krokodila asaras». Tā mēdz sacīt par liekuli, kurš izliekas skumstam par biedru, kam pats nodarījis pāri. Attiecība uz krokodilu valda uzskats, ka viņš vispār asaras nelej. Tas, tā sakot, esot mīts, poētisks izdomājums.

Nesen zviedru zinātnieki Ragnārs Fange un Knuts Smits-Nilsons nolēma pārbaudīt, vai krokodili raud.

Un noskaidrojās, ka krokodili patiešām lej lielas asaras. Protams, ne jau aiz žēluma, ne no pilnas sirds, bet… sāļu dēļ.

Rāpuļu nieres ir nepilnīgas. Tāpēc lieko sāļu izvadīšanai no organisma rāpuļiem ir attīstījušies īpaši dziedzeri, kas palīdz nierēm. Dziedzeri, kuri izdala sāļu šķīdumus, krokodilam atrodas pie pašām acīm. Kad tie darbojas ar pilnu jaudu, šķiet, ka niknais plēsoņa raud rūgtas asaras. Brazīlijas indiāņi stāsta, ka arī jūras bruņurupuči, izkāpuši krastā, rūgti raudot aiz žē- labam par pamesto dzimteni.

Fange un Smits-Nilsons izpētīja arī bruņurupučus. Tiem atrada tieši tādus pašus asaru dziedzerus kā kro- kodiliem. Sāls izvadītāji dziedzeri ir jūras čūskām un jūras ķirzakām leguānām.

Cilvēks nevar ilgi dzert jūras ūdeni, ar to nekaitējot savam organismam. Bet jūrās dzīvojošie rāpuļi to dzer. Jūras ūdeni dzer arī kaijas, albatrosi, vētrasputni. Agrāk daudzi zinātnieki apstrīdēja jūrnieku novērojumus, ka jūras putni sāļo ūdeni nenorij, bet tikai ieņem knābī un pēc tam izspļauj ārā. Tā sakot, izskalo muti.

Nolēma to pārbaudīt ar mēģinājumu. Noskaidrojās, ka putni dzer jūras ūdeni. Anatomi atrada pie viņu acīm sāļu izdalītājus dziedzerus, sava veida «asaru nieres». Sie dziedzeri lieko sāli no organisma izvada pat ātrāk nekā īstās nieres. Tā kā kaijam, jūras kraukļiem, albatrosiem, vētrasputniein un pelikāniem ir tik produktīvs «destilācijas aparāts», tad tie, nekaitējot savam organismam, var dzert jūras ūdeni. Asaru «separators» attīra to no sāļiem, un organisma audi saņem saldūdeni.

Visiem dzīvniekiem sāļu dziedzeru uzbūve ir gandrīz vienāda. Tie sastāv no ļoti sīku caurulīšu kamoliņa, ko apņem asinsvadi. Caurulītes savāc no asinīm sāļus un pārsūknē tos uz dziedzera galveno kanālu. No turienes sāļu šķīdums pa pilienam iztek āra: kro- kodiliem un bruņurupučiem pa atverēm pie acīm, putniem parasti caur nāsīm. Pelikānam uz knābja ir pat gareniskas rcnītes. Pa tām kā pa kanāliem uz knābja galiņu aizplūst sāļas «asaras».

Zoologus vienmēr ir pārsteigusi vētrasputnu nāsu uzbūve: nāsīs ir caurulītes, kas atrodas virs knābja kā šautenes stobri. To atveres vērstas uz priekšu.

So nāsu dīvaino formu izskaidroja dažādi. Taču izrādījās, ka cauruļveida nāsis ir līdzīgas divstobrenei ne tikai pēc izskata, bet arī pēc būtības: tās šauj sāļus pilienus, ko izdala asaru dziedzeris. Stundām ilgi planēdams virs viļņiem, vētrasputns tomēr reti nolaižas pie ūdens. Lidojumā pretvējš stipri apgrūtina ar sāli piesātinātajam šķidrumam izdalīties no nāsīm. Tāpēc daba ir parūpējusies, lai vētrasputnam būtu «ūdens pistole»: no cauruļveida nāsīm «asaras» tiek izšļāktas ar spēku, kas pārvar gaisa pretestību.

Fināls, par kuru parasti nerunā

Laupījumu apēd un sagremo. Bet visu, kas nav sagremojams, zarnu kanāls izvada ārā. To visi zina. Taču ir daži interesanti, kaut arī neestētiski gadījumi, par kuriem ir vērts pastāstīt.

Daži dzīvnieki, piemēram, govs, sevi atslogo no nesagremotās barības reizes trīsdesmit dienā, zirgs reizes

desmit, bet zilonis ik pēc divām stundām zooloģisko dārzu kalpotāji katru dienu izved no aplokiem pa simt kilogramiem mēslu no katra ziloņa).

Bet sliņķi, kas, acīm redzot, ir «slinki» vienmēr un visur, arī šai ziņā ir oriģināli: viņi atbrīvo savu zarnu kanālu no nesagremota balasta tikai vienu reizi, laba- kaja gadījuma trīs reizes mēnesī.

Pat mēslu vaboles piemērojušās šai sliņķu «kaprīzei» un, tā kā bads tām neļauj ilgi gaidīt, dodas pēc savas barības tieši uz sliņķa taisno zarnu.

Sliņķim arī urīnpūslis ir milzīgi liels. Izstiepdamies tas aizsniedzas līdz pašai diafragmai, un tāpēc tanī uzreiz saiet vairāk par litru šķidruma (pats sliņķis taču ir pavisam mazs — drusku lielāks par kaķi). Savu urīnpūsli tas iztukšo vienu reizi pa vairākām dienām.

Dažiem putniem un dzīvniekiem, kā briežiem, pērtiķiem, nav iedzimtas tieksmes iet, kā saka, uz tualeti noteiktā vietā. Citiem — sliņķiem, grauzējiem, lielajam vairumam plēsoņu, tapiriem, degunradžiem, lamām — šī tieksme piemīt, un tādus dzīvniekus zooloģisko dārzu sargi ļoti cieni. Āpši un kaķi savus izkārnījumus turklāt vēl aprauš ar zemi, bet nīlzirgi, gluži otrādi, izsvaida tos talu uz visām pusēm, ātri griezdami asti. Astes galā tieši šim nolūkam ir īpaša dabas dota suka.

Degunradzis to pašu dara ar urīnu. Tas nav vienkārši untums: tā viņi iezīmē savu medību rajonu robežas, par ko sīkāk pastāstīšu vēlāk.

Lāči tādā pašā nolūkā iepriekš izvārtās savā urīnā un tad beržas pret kokiem. Tie paceļas pakaļkājās un, cenzdamies aizsniegt pēc iespējas augstāk, ar nagiem skrāpē mizu. Pēc tam pagriežas pret koku ar muguru un beržas gar to ar galvu, purnu un lāpstiņām. Tā viņi iezīmē savu likumigo zemes gabalu, lai citi vājākie pe- kaiņi šeit nerādītos. Tas ir brīdinājums: «Ja noķeršu, slikti klāsies!»

Pirms gadiem divdesmit biologs Gardners izdarīja interesantu atklājumu.[7] jau pirms gardnera lopkopji bija ievērojuši dažu dzīvnieku dīvainos paradumus: tieksmi apēst savus izkārnījumus. To uzskatīja par iedzimtu netikumu. Taču izrādījās, ka būtība te nav nelāgajos ieradumos, bet fizioloģijā. Kad Gardners izmēģinājuma peles un jūrascūciņas no nejaukā ieraduma atradināja, tās visas pēc divām trim nedēļām nobeidzās. Viņš konstatēja, ka šo dzīvnieku mēsli satur vi- taminizētas «pilulas» jeb cekotrofus. Tos ražo baktērijas jūrascūciņu, peļu, trušu, zaķu, vāveru un daudzu citu grauzēju aklajās zarnās. Bez cekotrofiem, kas ir bagāti ne tikai ar vitamīniem, bet arī ar citām reti sastopamām vielām, dzīvnieki nevar dzīvot (tiesa, truši nenobeidzas, bet gausi aug). Cekotrofi veidojas tikai aklajā zarnā, bet no tās tūlīt nonāk resnajā zarnā, un dzīvnieka organisms nepagūst tos uzsūkt. Tikai tad, kad cekotrofi ir apēsti, tajos esošās nepieciešamās vielas nonāk dzīvnieka asinīs un audos. Grauzējiem cekotrofi ir sava veida gremoklis, tikai tas netiek atrīts no kuņģa kā govīm, bet izlaists caur visu zarnu kanālu.

Sāka novērot trušus un ievēroja, ka cekotrofi, acīm redzot, nav kurā katrā izkārnījumā, bet tikai rīta spi- rās. Tāpat ievēroja, ka trušu kolonijai ir divas vietas izkārnījumiem. Vienu tie lieto no rītiem un šos mēslus pēc tam apēd. Otru — dienā un vakarā, kur atstāj mēslus, kas caur zarnu kanālu izgājuši divas reizes. Tajos vitamīnu nav, un tos viņi neēd.

Tagad ir saprotams, kāpēc trušiem ikviena infekcija tūliņ izplatās kā masveida epidēmija, kas tos pazudina. Apēzdami savu īpatnējo «gremokli», tie ātri inficē cits citu. Pēc šī negaidītā atklājuma mūsu ārstiem tūlīt kļuva skaidrs, kā jācīnās pret dažām bīstamām cilvēku slimībām, kuras izplata grauzēji. (Tas jāzina un jāatceras arī jums.)

SUGAS TURPINĀŠANA NAV NEKĀDS SĪKUMS

Vismaigākā savienība

Lakstīgalas atlido pie mums reizē ar dzeguzēm, bet dziedāt sāk mazliet vēlāk: Maskavas apkārtnē maija sākumā.

Tēviņi no ziemas trimdas atgriežas vieni, agrāk par mātītēm, un steidzīgi aizņem iepatikušos ievas krūmu un zemes gabalu zem tā. Katrs lido uz to vietu, kur jau agrak perējis mazuļus. Starp kokiem un krūmiem atrod savu ligzdošanas iecirkni. Kā atrod, — tas pagaidām nav zināms. Šeit viņš dzied, gaidīdams mātīti un brīdinādams konkurentus, ka vieta ir aizņemta.

Beidzies tālo ceļojumu laiks: tagad lakstīgala klaiņo tikai savu īpašumu robežās — piecdesmit metrus pa labi, tikpat pa kreisi. Ja birzs lakstīgalām ir ļoti iepatikusies, tad, atnākot uz viņu koncertu rītausmā, var saskaitīt uz katra hektāra pa vienai dziedātājai, bet, ja gadās bagāts lakstīgalu gads, tad pat divas.

Ja sāksiet novērot lakstīgalu, tad kādā jaukā dienā pamanīsiet, ka tā nav viena. No Āfrikas ir atgriezusies tēviņa draudzene un kopā ar viņu rosās pie ligzdas.

Gredzenošana parādījusi, ka lakstīgalu pāris ir viens otram uzticīgi daudzus gadus.

Tēviņa un mātītes savienība, kas noslēgta sugas turpināšanai, ir viena no visstiprākajām savienībām dabā.

Sai savienībai var būt dažādi «līgumu pamati». Bieži māte viena uzņemas visas grūtības, kas saistītas ar sugas turpināšanu, šo ļoti darbietilpīgo pienākumu. Reizēm visas rūpes par pēcnācēju audzināšanu un kopšanu gulstas uz tēvu.

Taču daudz ir arī saticīgu dzīvesbiedru, tādu kā lakstīgalas. Vecāki savā starpā vai nu lidzīgās daļās dala visas rūpes par bērniem, vai arī sadala pienākumus, ņemot vērā katra iedzimtās spējas.

Tā, piemēram, plēsīgo putnu tēviņš, kurš ir mazāks par mātīti, kamēr tiek perēti un paaugas mazuļi, mēnešiem ilgi viens pats medī, gāda visai ģimenei barību, bet mātīte perē, sargā jauno paaudzi, palikdama ligzdā. Kad tēviņš ierodas ar laupījumu, viņš pats mazuļus nebaro, bet atdod mātītei atnesto barību. Viņa to saplēš gabalos un bāž prasīgajās mazuļu mutēs.

Zvirbuļvanagu tēviņš parasti ar īpašu kliedzienu jau no tālienes brīdina mātīti, ka nes barību. Mātīte izlido viņam pretī un saņem to, vai arī, lidodams pār ligzdu, tēviņš met tanī medījumu.

Ja māte iet bojā un mazuļi vēl ir tik mazi, ka paši nevar saplēst tēva atnesto barību, tad viņi nobeidzas. Tēvs tikai met un met to ligzdā, ar barību aprak- dams badā mirstošos putnēnus. Taču reizēm tēviņā pamostas senais instinkts, un, ja mātīte nav atgriezusies, viņš sāk plēst laupījumu gabalos un barot mazuļus.

šeit nav iespējams izklāstīt visus savstarpējās palīdzības variantus, visu to, kā daudzu dzīvnieku tēviņi un mātītes atbalsta viens otru vairošanās laikā, vai arī, kā saka zoologi, visus dabā sastopamos pēcnācēju aprūpēšanas veidus. No tūkstošiem piemēru izvēlēšos dažus mazāk pazīstamus un pašus interesantākos.

Vajadzīga sieva!

Pavasari erickiņu tēviņi atlido pie mums agrāk nekā mātītes. Tie atrod piemērotu dobumu vai kādu mājīgu nišu, kura iespējams vīt ligzdu. Savu atradumu viņi sargā no citiem pretendentiem. Lai pievērstu mātītes uzmanību, tēviņi laiku pa laikam izkar pie ieejas dobumā paziņojumu: «Brīnišķīgs vienistabas dzīvoklis. Vajadzīga sieva!» To viņš paziņo, izbāzdams no dobuma savu rudo, vēdeklī izvērsto asti.

Līgavas to ātri saprot un uz sevi ilgi gaidīt neliek.

Ari lauka piekūna tēviņš, ja viņam vajadzīga sieva, to paziņo ar īpašu ceremoniālu lidojumu tā, lai visi redzētu: viņš šaujas no augstuma lejā pie kādas viņa noskatītas vecas vārnu ligzdas. Kad sieva atrodas, tie kopīgi mazliet salabo ligzdu, atnes svaigas cisas un audzina ligzdā mazuļus.

Meža pīles noslēdz laulību ilgi pirms pavasara iestāšanās. Tas sapārojas jau rudeni ziemošanas vietās. Seit sapulcējas piļu sabiedrības, un te pēc riesta spēlēm pīles sadalās pāros.

Vispirms iepazīstas: peld viena otrai pretī un dzer ūdeni. No malas var likties: ka tās pieklājīgi klanās viena otrai, it kā teikdamas: «Sveicināti, priecājos jus redzēt!»

Pīļu sabiedrības mierīgajā dzīvē nesaticību vieš jaunās pīles, kuras aicina preciniekus. Tās pavedinoši kliedz katram pīļtēviņam, kurš lido vai peld garam. Ja viņš nosēžas līdzās, kaprīzā dāma lūko uzkūdīt savu kavalieri šim pīļtēviņam. Sāncensi viņa uzrāda, pastiepdama uz viņa pusi knābi un īpaši iekliegdamās: «Kvekk, kvekk!»

Pīļtēviņiem tas lieku reizi ļauj skaistās pozās un pagriezienos parādīt savu kāzu tērpu.

Mezdams sāncensim izaicinājumu, pirms dueļa pīļtēviņš peld apkārt līgavai ar plecos ievilktu galvu un ar lejup vērstu knābi. Spalvas uz viņa galvas ir uz- boztas, un viņš visu laiku skurina asti. Iešņacies un šķiezdams šļakatu strūklas, viņš ūdenī pēkšņi izslējās

vertikāli. Tāpat izslējās arī sāncensis. Viss tālākais notiek stingrā secībā. Pretinieki nostājas blakus un draud viens otram ar spārnu spoguļiem, paslēpjot aiz tiem kā aiz vairoga savas galvas. Pēc tam seko fāze, kad, saņēmis spalvas kātu knābī, pīļtēviņš sāk pa to klakšķināt, pats sarāvies ciešā kamolā; tad iestājas «nesukātās galvas» fāze: pīļtēviņi tā uzbož

spalvas, ka galva atgādina disku. Rituālā dueļa fināls ir «sūkņa» kustības: tie izslējās viens otram pretī un kādu brīdi it kā sūknē ūdeni — knābjus ritmiski gan nolaiž uz leju, skardami ūdeni, gan uzslej gaisā.

Parasti kaušanās nenotiek: pēc spēka un skaistuma demonstrēšanas viņi mierīgi izšķiras. Jaunās piles, «skaistuma konkursā» aplūkojušas jauno pīļtēviņu tērpus un grāciju, beidzot izvēlas tos, kuri viņām labāk patīk, un kopš tā laika kļūst tiem uzticīgas sievas, bieži vien uz visu mūžu.

Kā jau sacīju, pīles savas kāzu rotaļas notur jau rudeni un ziemā kaut kur Āfrikā. Tur viņas sapulcējas no dažādām Eiropas un Āzijas valstīm. Pavasari pīļtēviņi lido mātītēm līdz uz turieni, kur ir to dzimtene. Dažreiz pīļtēviņš no Anglijas kopā ar Somijas pili pārceļas uz dzīvi Somijā vai kopā ar Sibīrijas pīli — uz Sibīriju.

Taču, atlidojis uz sievas dzimteni, viņš parāda savu iniciatīvu.

Mednieki ne vienu reizi vien ir novērojuši, kā pavasarī pīļtēviņi dzenas pakaļ ikvienai pīlei, kura gadās

tiem ceļā. Izbīlī kliegdama, pīle bēg prom, tai nopakaļ drāžas viens vai vairāki vajātāji, bet aiz viņiem pīles likumīgais dzīvesbiedrs ar vienīgo vēlēšanos nepazaudēt savu sievu.

Pīļtēviņu kaislību sekot svešām pīlēm biologi dēvē par tēviņu pavasara agresivitāti.

Sādu 'trakulību izskaidro ar naidīgumu, kuru pīļtēviņi izjūt pret katru svešu pīli, ar cenšanos aizdzīt viņu no ligzdai izvēlētās vietas. Tā tiek panākta ligzdojošo pāru daudzmaz vienmērīga izvietošanās pa visu apvidu, un pīlēniem pēc izšķilšanās nav jācieš bads.

Svešo pīli aiztriecis pēc iespējas tālāk, pīļtēviņš tūliņ atgriežas pie savējās. Viņa jau no tālienes to pazīst un sauc.

Daudzi novērojumi pierāda, ka dzīvnieku pāris, it īpaši putni, pazīst viens otru un savus bērnus pēc balss un «sejas».

Tāpat kā cilvēkiem, pat vienas sugas dzīvniekiem ir dažādas galvas, knābja, deguna, purna, sejas, ausu un acu proporcijas. Pēc šīm bieži vien mums pilnīgi nemanāmajām detaļām mātītes un tēviņi atšķir savu partneri starp tūkstošiem citu, kuri ir tādā pašā krāsā.

Kaijas un zīriņi nesajauc savu dzīvesbiedru ar svešu putnu jau no divdesmit metru attāluma, pat ja tas klusē. Ja tas paceļ balsi — sāk ķērkt, tad pazīst vēl agrāk un no lielāka attāluma. Pamanījušas savu pīļtēviņu jau lidojumā, pīles lido tam nopakaļ. Viņi labi pazīst arī savus pīlēnus, bet, ja pie tiem pieliek svešu mazuli, viņi to dzen prom. Imperatora pingvīni, atgriežoties ar barību, nekļūdīgi atrod savu bērnu starp simtiem jauno pingvīnu, kas sablīvējušies vienā čupā un ir tik līdzīgi cits citam kā ūdens lāses.

Bieži arī mazulis, jau iztālēm ieraudzījis kādu no vecākiem, steidzas viņam pretī, kaut, liktos, tētuks ne ar ko neatšķiras no citiem pieaugušiem pingvīniem.

Vācu ornitologs Oskars Heinrots stāsta, ka viņš reiz Berlīnes zooloģiskajā dārzā redzējis gulbi, kas meties virsu paša mātītei un gribējis to aizdzīt kopā ar citiem gulbjiem. Uz brītiņu ta bija iebāzusi ūdenī galvu, un burzmā gulbis noturējis to par svešinieci. Kad neizpratnē par dzīvesbiedra uzbrukumu mātīte pacēlusi galvu, viņš tiidaļ to pazinis un nokaunējies.

Reizēm arī zostēviņi uzbrūk savām dievinātajām mā- titēm, kad, barību meklējot, tās galvu pabāzušas zem ūdens.

Taču atgriezīsimies pie pīlēm.

lzvēlejies ligzdai vietu un aizdzenājis svešās pīles, pīļtēviņš uzskata, ka viņa pienākums ir izpildīts. Par bērniem viņš vairs nedomā un visas rūpes par tiem atstāj mātītei. Tagad, vasarā, pīļtēviņi apvienojas vīriešu sabiedrībās un ir aizņemti tikai ar sevi.

Citādi ir ar zostēviņiem. Viņu savienība ar zosu mātītēm ir ļoti stipra, un bieži vien šie gudrie putni ir uzticīgi viens otram visu mūžu. Ja zosu mātīte iet bojā, zostēviņš ilgi vai arī uz visiem laikiem paliek atraitnī.

Ari zosis laulības noslēdz rudenī. Zosu ģimenes ir ļoti draudzīgas: jau paaugušies zoslēni neatstāj savus nešķiramos vecākus visu gadu, no pavasara līdz pavasarim. Kopā viņi klaiņo pa tundrām un stepēm, kopā aizlido uz siltajām zemēm un nešķiras arī tur.

Tāpēc jaunam zostēviņam nav viegli «nozagt» stingrajiem vecākiem savu izraudzīto līgavu. Tam ir ja- pamet savi vecāki un jāiet uz svešu ģimeni. Sākumā līgavas tēvs dzen viņu prom un sit, tāpēc lakstoties viņš sāk no tālienes. Vispirms kada zosu ģimenē nolūko jaunu sev tīkamu zosu mātīti. Pec tam, paturēdams prātā dusmīgo tēvu, ilgi peld tās tuvumā dažādās lepnās pozās. Izliekas drošsirdīgs: uzklūp dažādiem dīķa iemītniekiem, dzen viņus prom, aizsargā pagaidām neaizsniedzamo līgavu, kaut ienaidnieki, no kuriem tas sargā izredzēto, ne viņai, bet bieži vien vispār nevienam nav bīstami.

Līgavainis pēc katras «uzvaras» lepni peld pie izredzētās un triumfēdams gāgina. Ja tēvs metas tam virsū, «varonis» steidzīgi aizlaižas.

Dažreiz pēc līgavas pilnīgas vienaldzības lakstoša- nās sākumā zostēviņš vēlāk iekaro pretmīlestību. Tiklīdz, izdzirdusi viņa uzvaras saucienu, spalvās tērptā drostaliņa atbild ar burvīgu (protams, zosu dzirdei) gāginašanu, viņš, saka Zdeneks Veselovskis, «ir saderināts». Zosu mātīte pamet savu ģimeni, un tagad viņi visur ir kopā.

No siltajām zemēm daudzu gājputnu tēviņi atlido pie mums vienu divas nedēļas agrāk nekā mātītes. Atgriezušies viņi vispirms dodas turp, kur jau agrāk vija ligzdas un perēja mazuļus. Veco, jau pazīstamo vietu tie sīksti aizstāv pret visiem tīkotājiem. Seit ari noslēdz savienību ar to mātīti, kura labprātāk par citām atbild viņa aicinājumam. Tā var būt pērnā gada draudzene, bet var būt arī cita, ja tās nav zosis, gulbji, lakstīgalas, kurām draudzība starp tēviņu un mātīti ir «mūžīga».

Gārņu tēviņš, līdzko atrod veco ligzdu, atjauno to vai izvēlas vietu jaunai ligzdai, ja vecā nav derīga, iesēžas tanī un kliedz gaužām nedaiļskanīgi.

Taču gārņu mātīti viņa rupjā balss valdzina kā eņģeļu dziedāšana. Tā lido pie viņa. Līgava, sevi piedāvādama, apsēžas blakus ligzdai uz zara. Sākumā līgavainis rupji sit viņu un dzen prom. Aizdzen un atkal kliedz. Sis kliedziens kā magnēts atkal pievelk līgavu. Bet viņš no jauna sit to un dzen prom.

Un ta tas turpinās ilgi. Pēc mūsu uzskata, dīvains bildinājums. Tad viņi pierod viens pie otra. Līgavainis vairs līgavu prom nedzen. Jo vēlāk mātīte atlido pie ligzdas, jo labprātāk viņu pieņem tēviņš. Ja tā neierodas tūlīt, bet pēc pāris nedēļām, tēviņš to nesit, bet uzreiz laiž ligzdā. Sai laikā pēc ilgas gaidīšanas vairošanās instinkts ir pilnīgi nomācis iedzimto tieksmi dzīt prom no ligzdas visus, kas tai tuvojas.

Ar stārķiem ir tāpat. Tēviņš atlido agrāk, izvēlas ligzdu, parasti veco, un, pacietīgi tajā sēžot, gaida mātīti.1 Līdzko ierauga, sveic viņu, klabinādams ar knābi. Ja mātīte atbild uz sveicienu, tā kļūst viņa sieva.

' Ukrainā, braukādams pa vienu un to pašu ce|u no Kijevas uz Boguslavu, piecpadsmit gadus esmu redzejis stārķus ar mazu|iem ligzdā, kas ierīkota uz kādas mājas jumta.

«Kad cilvēki ligzdā pamana stārķi,» stāsta Zdeneks Veselovskis, «viņi domā, ka tā ir mātīte, jo cilvēkiem ir parasts, ka par bērniem rūpējas māte. Bet stārķiem parasti tas ir tēviņš: mātīte perē tikai naktī.» Stārķiem, noslēdzot laulību, galvenais nav uzticība, «bet tas fakts, ka mātīti, kura pirmā atbild uz sveicienu, tēviņš pieņem par sievu. Ja viņš gaidītu savūMepriek- šējo draudzeni, kura garajā ceļā no Āfrikas varēja iet bojā, tad ligzdošana nemaz nenotiktu. Ir gadījumi, ka pie vecās ligzdas atgriežas pērnā mātīte, un, ja ligzdā jau ir jaunā, sākas cīņa, kurā tēviņš vienaldzīgi noraugās. Uzvarētāja paliek perēt mazuļus.»

Par stārķiem un bezdelīgām daudz stāstīts, ka to tēviņi un mātītes esot viens otram uzticīgi līdz kapam. Taču gredzenošanā pierādījies, ka tas tā nav.

Kas tad ir uzticīgi? Mēs jau zinām: pīles, zosis, gulbji, lakstīgalas un … vārnas.

Noskatījies vārnu riestošanā, cilvēks nekad neiedomāsies, ka viņa acu priekšā notiek miermīlīga laksto- šanās. Tēviņš un mātīte noskaņoti ļoti naidīgi. Viņos raugoties, grūti izšķirt, kurš šeit pārstāv vājo un kurš stipro dzimumu. Abi putni (pēc ārējā izskata līdzīgi) staigā ar vienādiem soļiem un vienādi papletuši spārnus, vienādi draud viens otram: galvas spalvas uzbo- zuši, nostājas aci pret aci un tur knābi kaujas gatavībā. Tā viņi naidojas vienu vai divas dienas. Pēc tam viena no vārnām (mātīte) pamazām piekāpjas, vairs neuzbrūk tik sparīgi un beidzot noliek pretiniekam priekšā visvārīgāko vietu — pakausi: viens sitiens pa to viņu nogalinātu. Tēviņš tomēr nesit, bet ar knābi maigi bužina spalvas uz savas tiepīgās, norimušās draudzenes pakauša. Savienība ir noslēgta.

Miermīlīgās cīņas

Divdesmitajā gadsimtā zoologu savāktie fakti liecina, ka daudzi dzīvnieki cīnās par mātīti un teritoriju, ievērodami noteiktus likumus, un tāpēc sakropļojumu un nāvīgu ievainojumu gadās maz. Sis negaidītais atklājums lika dabaszinātniekiem citādi uzlūkot dzīvnieku cīņas.

Kā stāsta, «bruņnieciskajos» viduslaikos Eiropā pastāvējis tāds paradums: bruņiniekam, kas uzvarējis divkaujā, bijušas tiesības zemē nogāztajam pretiniekam noraut bruņu cepuri, pielikt pie atsegtā kakla zobenu un viņu nodurt. Ne vienmēr, bet diezgan bieži bruņinieki uzvarētāji izmantojuši šīs tiesības.

Dzīvnieki tā nedara. Ja ķīviņā noskaidrojas, ka viens no pretiniekiem ir vājāks, tas steidzīgi bēg (uzvarētājs dzenas tam pakaļ tikai formas pēc) vai, nokritis zemē, lūdz žēlastību un, kā saka, saslien ķepas gaisā. Uzvarētājs vienmēr dāvā tarn dzīvību.

Vispār plūkšanās var nenotikt, ja vājākais, piemēram, jauns vilks, pašā sākumā lūdz stiprajam žēlastību, pazemīgi ieraudams asti un pastiepdams pretī kaklu. Vilki bieži vien mērojas spēkiem, nevis kožot viens otram, bet ilgi skrienot pa apli, purnus kopā sabāzuši: kurš ātrāk nogurst, tas arī ir vājākais.

Gandrīz katras augstāko dzīvnieku sugas «valodā» ir īpašas zīmes, ar kuru palīdzību vājākais lūdz žēlastību. Dzīvnieku pasaulē «balto karogu» parasti simbolizē kada pazemīga poza (pazemīga tiešā nozīmē: dzīvnieks, kurš padodas, ciešāk piespiežas pie zemes, pie kājām uzvarētājam, kas lepni izslējies pār viņu) vai arī raksturīgs sauciens: piemēram, skunksa spiedziens. Vārnas un kaijas uzvarētāja priekšā noliec neaizsargātu pakausi, kas nozīmē to pašu, ko cilvēku valodā: «Es padodos!» Kad abās naidīgajās pusēs pakauši noliekti, tas nozīmē, ka noslēgts neuzbrukšanas pakts.

Katra suga savu balto karogu uzvelk citādāk. Parasti tādēļ pat tādi dzīvnieki, kuri ir asinsradinieki un tuvi pēc izcelšanās, ne vienmēr saprot cits citu.

Nāk prātā traģikomiskā epizode, ko aprakstījis pazīstamais Šveices biologs Ādolfs Portmans. Viņš redzējis, kā sakāvušies tītars ar pāvu par vadoņa tiesībām putnu kūtī. Tītars izrādījies vājāks un nolēmis izbeigt cīņu, kā bokseris dvieļa vietā ringā «nomezdams» pats savu masīvo ķermeni — lūdzis žēlastību, nokrizdams pie zemes. Taču pāvs to nesaprata: viņa dzimtā padodas citādi.

Tītara padevīgā poza bija ērta uzbrukšanai, un pāvs vēl trakākās dusmās meties pretiniekam virsū, parnī- cījis to un sācis zvetēt ar knābi pa galvu. Tītars nepretojies, kaut droši vien bijis gaužām pārsteigts par divkaujas likumu neievērošanu. Tas vēl ciešāk spiedies pie zemes.

Dažam sugām dzīvnieku tēviņi vispār nekaujas un nekad cits citu neievaino. Dueli, kam jāizšķir strīds teritorijas vai mātites dēļ, tiem atvieto īpatnējas rituālā kustības, kuras reizēm izskatās pēc kādas sarežģītas dejas figūrām. Daži angļu biologi tāda veida cīņu dēvē par blefu. Tēviņi sāncenši nekaujas, bet, tā sakot, tikai plātās.

Tā rīkojas pīļtēviņi, par ko jau esmu stāstījis.

Lielās zīlītes, pastiepušas kaklus uz augšu, mazliet gāzelēdamās no vienas puses uz otru, lēkā viena otras priekšā: demonstrē skaistos melni baltos plankumus uz vaigiem.

Sarkanrīklītes lielās ar sārtajām krūtīm. Tās izslej galvas un pašas šūpojas, izriežot krūtis.

Baloži nostājas viens otram iepretī, izriežot krūtis un uzbožot spalvas. Kurš izskatās ietekmīgāks, tas arī ir uzvarētājs.

Sniedžu ciņa ir ļoti amizanta izrāde: uzbrukumi un atkāpšanās seko cits citam. Kā kustīgi svārsti tēviņi cīņā skrien gan uz vienu, gan uz otru pusi, gan viens dzenas pakaļ sāncensim, gan to pašu dara otrs. Drusku paskrējis, bēdzējs pēkšņi pagriežas pret vajātāju un dzen to gandrīz tādu pašu gabalu pretējā virzienā. Tad atkal pagriež muguru un bēg atpakaļ.

«Nekad es neesmu redzējis viņas kaujamies,» apgalvo kāds pētnieks par Mandžūrijas dzērvēm. «Lai sāncensi aizdzītu, vienmēr pietiek ar draudīgu pozu.»

Sī poza ir visai izteiksmīga: galva ar knābi izstiepta uz priekšu, kakls izliekts kā arka uz augšu vai uz leju. No kakla plūst šņākoņa, un lielais bridējputns, izstiepis uz priekšu «rapieri» un jocīgi mētādams uz augšu garas kājas, metas virsū ienaidniekam. Miera traucētāja nervi neiztur, un tas mūk.

Haplohroms un citas tam radniecīgas zivis, piemēram, Mika ciklosoma, draud sāncenšiem, «baismīgi» izplez- damas žaunu vākus. Sāncenši purnus saspiež gandrīz kopā un uzpūšas, cenzdamies izskatīties pēc iespējas baismīgāki un lielāki tāpat kā lielīgā varde pazīstamajā fabulā. Turklāt uz žaunu vākiem lielie, melnie plankumi ar zeltaino apmali mirdz un spīguļo. So zivju divkaujas ir ļoti skaista izrāde.

Spidiļķu tēviņi badās. Tuvojoties pavasarim, viņiem uz galvas uzaug ragvielas kārpiņas, un ar tām viņi grūsta sāncensi, cenzdamies aizdzīt to tālāk no izraudzītās gliemežnīcas.

Daudzas zivis divkaujās cīnās ar «neasiem» ieročiem: viena otru «sit» ar ūdens strūklām. Divi tēviņi riņķo viens aiz otra un, ar astēm pa ūdeni spēcīgi sizdami, cenšas pretinieku apšļakt ar jo prāvāku vilni.

Lieldegunu pērtiķi, orangutani un bļauri cits citam bojā nervus ar neiedomājami skaļu kliegšanu: kuram tā baismīgāka un kurš spējīgs pretinieka rēkšanu ilgāk paciest, tas ir uzvarētājs.

Puspērtiķi tupaji[8] savu nelūgto ciltsbrāli saņem ar griezīgu pīkstienu un spiedzienu. Ja vokālais uzbrukums pretinieku nav nobiedējis, tupaji ieķeras tam astē un turklāt tik cieši, ka bēgdams tas astē iekārušos sāncensi velk ilgi sev līdzi. Reizēm tupaji boksējas tapat kā ķenguri: pieceļas pakaļkājās un velē viens otru ar priekškājām. Un tas notiek kliedzienu pavadījumā. Ja arī boksā pat pēc punktiem saimnieks nekādu pārsvaru negūst, tad viņš pēkšņi nokrīt uz muguras un tik griezīgi un pretīgi spiedz, ka nelūgtais viesis apdullināts neatskatīdamies bēg.

Divu zoologu pētījumi pierādījuši, cik spēcīgs ierocis ir šāds spiedziens. Viņi ierakstīja magnetofona lentē tupaja kaujas kliedzienus un, pastiprinot tos, lika paklausīties citiem puspērtiķiem. Kas tur notika! Izcēlās panika, bet dažiem sākās pat krampji.

Ja skaļuma nepietiek ar paša balss saitēm, daži gudri pērtiķi izlīdzas ar spalgi grabošiem priekšmetiem. To pierāda gadījums ar Maiku, vadoņu iebaidītu šimpanzi.

Džeina van Lovika-Gudolla, kura vairākus gadus nodzīvojusi Āfrikas mežos lielā draudzībā ar savvaļas pērtiķiem, stāsta, ka pirms ekspedicijas dalībnieku aizbraukšanas no rezervāta Tanganjikas krastā šimpanžu tēviņš Maiks «bijis nervozs un no bailēm gluži kā sarāvies. No katras skaņas, no katras kustības viņš drebējis».

Kad pētnieki atkal atgriezās, viņi «sastapa pavisam citu Alaiku. Tas iedvesa bailes visiem šimpanzēm». Maika negaidītās izvirzīšanās cēlonis, kā izrādījās, bija… tukšās petrolejas kannas, kuras ekspedīcija bija atstājusi nometnē. Maiks bija iemācījies izdabūt no tām apdullinošu dārdoņu. Viņš «varēja sarīkot priekšnesumu ar trim kannām uzreiz, svaidīdams tās citu pēc citas. Šimpanzei nepatīk spalgas skaņas — izņēmums ir viņu pašu vaimanas. Maiks bija iebaidījis visus ciltsbrāļus ar savu neparasto izklaidēšanos.»

Antilopei beizai ir ļoti asi ragi — īsti rapieri. Badi- damies sāncenši pa īstam tos nekad darbā nelaiž. Kā «teātra zobenus» antilopes tos tikai skaļi sakrusto, paukojas, bet nedur! Reiz bezragains beizu tēviņš ielaidās divkaujā ar ragainu tēviņu, un tas paukojās ar bezragaino tā, it kā pretiniekam būtu ragi. Atvairīja un izdarīja vēzienus pa iedomātajiem rapieriem zināmā attālumā no bezragainā galvas.

Jau sen novērots: jo duelantiem ir bīstamāki ieroči, jo nosacītāka un nekaitīgāka ir pati ceremonija, kaut arī pēc izskata tā ir visai kareivīga. Ja, piemēram, indīgām sugām pat vismazākā ķilda abām karojošām pusēm ir dzīvībai bīstama, tad to var aizstāt īpatnēja, simboliska deja ar spēkošanos finālā.

Piemērs: Teksasas klaburčūsku divkauja strīdā par medību rajoniem.

Kad divi tēviņi pretendē uz vienu un to pašu teritoriju, strīdu viņi izšķir nevis kaujā, bet militarizētā deja. Kaut arī čūskas nav visai jutigas pret savu indi, taču, cīņā iekarsušas, tās tā sakostu viena otru, ka laikam abas aizietu bojā.

Pretinieki tuvojas ar augstu paceltām galvām, šūpo tās viens otram deguna priekšā, attālinās un locīdamies aizslīd pa labi un pa kreisi. Atkal tuvojas viens otram un kopā rāpo, saskaņoti atkārtodami vienas un tās pašas kustības, it kā viena čūska būtu otras čūskas spoguļattēls.

Dejas pirmais cēliens ilgst piecas minūtes. Tā laikā neviens no dejotājiem nemēģina mesties virsū pretiniekam. īstā cīņa vēl priekšā.

Pēc pārtraukuma sāncenši atkal tuvojas viens otram ar gandrīz pusmetra augstumā paceltu galvu. Tie savij kopā un atšķetina vijīgos kaklus, rāpo blakus, ligani izlocīdamies, attālinās un atkal piesardzīgi tuvojas. Viņu dejai ir īpatnējs ritms. Kad čūskas nogurušas, tās atpūšas, gulēdamas viena uz otras.

Tas esot ļoti skaists skats — uz smiltīm čūskas dejojot īstu baletu!

Meksikāņi ļoti aizrautīgi skatās čūsku militārās dejas. Stundām ilgi viņi sēž pie nelieliem aplokiem, kuros tur spējīgākos dejotājus, liekot tiem klāt arvien jaunus un jaunus sāncenšus.

Daži naturālisti ir atveduši no Meksikas daudz labu fotogrāfiju ar klaburčūsku dažādiem dejas soļiem.

Deju fināls vienmēr ir vienāds: tās beidzas ar cīņu. Pēkšņi čūskas savij kopā «kaklus». Spēka sasprindzinājuma mirklis — un, baltu pavēderi paspīdinādama, viena no viņām nokrīt smiltīs. Kādu laiku spēcīgākais cīkstonis spiež pie zemes «uz lāpstiņām» nomesto pretinieku, bet pēc tam ar lepni paceltu galvu aiziet. Uzvarētājs rapo gar aploka dēļu sienu, it kā goda apli demonstrēdams. Ciņu zaudējušais cīkstonis pazemīgi aizlien stūrī. Brīvībā tas aizrāpo tālāk prom, atdodams savus īpašumus uzvarētājam.

«Humānās» divkaujas uzreiz sasniedz divus mērķus: cīņā noskaidro stiprāko un reizē ar to paglābj no bojā ejas vājo, jauno konkurentu, kurš ar laiku, pieņēmies spēkā, varbūt kļūs ne mazāk cienīgs savas sugas turpinātājs.

Kā viņi «sarunājas»

Lai dzīvnieku draudzīgās savienības labāk sasniegtu mērķi, sabiedrotajiem citam cits labi jāsaprot. Katra dzīvo būtņu suga evolūcijas gaitā ieguvusi savu īpašu signalizācijas sistēmu, ko parasti sauc par dzīvnieku valodu.

Dzīvnieki, protams, nesarunājas tā kā cilvēki — ar vārdu un jēdzienu palīdzību.

Kad suns sastop pazīstamu suni, viņš tam nesaka: «Sveiks, draudziņ, sen nebiji redzēts!» Viņš tikai luncina asti, kas tulkojumā no suņu valodas cilvēku valodā nozīmē: «Priecājos, tevi redzot!»

Ja suns rūc uz otru suni, tā nozīme ir apmēram šāda: «Ej prom, es neciešu tevi!»

Sarežģītākus jēdzienus — kaut vai tādu: «Es neieredzu tevi, tāpēc ka tu pievāci manu kaulu,» — pat šie visai gudrie dzīvnieki nevar darīt zināmus ar savu signalizācijas līdzekļu palīdzību. Tikai runa, otrā signālu sistēma, kā to nosaucis Ivans Pavlovs, ir devusi cilvēkam neizsmeļamas iespējas izteikt savas jūtas, tās apzināti motivēt, formulēt uzkrātās zināšanas, dot abstraktus un konkrētus prāta slē/izienus.

Tāpēc dzīvnieku signalizāciju sauc arī par emociju valodu. Tā ir tieša reakcija uz ārējiem faktoriem un uz šo faktoru izraisītiem iekšējiem, neapzinātiem stimuliem.

Sīs emocijas, nevis izteiksmes līdzekļi (skaņu artikulācija un gramatika) ir dzīvnieku signalizācijas galvenā atšķirība no cilvēka runas, kura vienmēr ir apzināta, augstākas pakāpes un kuru sauc par otro signālu sistēmu, jo operē ar jēdzieniem, nevis stimuliem.

Dzīvnieku valodu var salīdzināt vienīgi ar jaunpie- dzimušā kliedzienu, kas prasa barību vai sauc māti, vai ar pieauguša cilvēka aizsargreakciju uz pēkšņu sitienu vai gaismas iespīdēšanu acīs. Aizsargreakcijas ir reflek- toras un tiešas atbildes uz ārēju kairinātāju — patiesām vai šķietamām briesmām. Tikai pēc tam smadzenes sāk analizēt, cik reālas ir briesmas, un apsver paņēmienus to novēršanai (bieži kairinātājam seko arī runas reakcija, lamājoties vai pārmetot par sliktu joku, ja tas ir bijis joks).

Dzīvnieku emociju valoda atrodas cilvēka reflektoro reakciju līmenī vai atbilst tadain mūsu neapzinatām jūtu izpausmēm kā raudāšana, smiekli un kliedziens aiz sāpēm.

Ir vēl viena svarīga atšķirība: dzīvniekiem valodas zināšana vienmēr ir iedzimta. Mums ilgi un cītīgi jāmācās, iekams sākam pareizi izteikties savā dzimtajā valoda, bet katrs jaunpiedzimušais zīdītājs, zivju mazulis vai putnēns jau pilnībā prot valodu, ko viņš saņem no senčiem iedzimtības ceļā kopā ar daudziem citiem instinktiem, ķermeņa uzbūvi un parašām.

Mēģinājumi ir parādījuši, ka zivis, putni un zīdītāji tomēr pārvalda visu viņa sugai raksturīgo signalizācijas sistēmu, kaut arī kopš pašas mazotnes tos izolē no vecākiem un ciltsbrāļiem. Tie tāpat vij ligzdas, briesmu brīdī saceļ trauksmi, tāpat lakstojas ap mātīti — katrai sugai ir savs lakstošanās veids — un draud sāncensim ar tādām pašām ķermeņa kustībām un pozām, kā to darijušas tūkstošiem senču paaudžu.

Cilvēks, mazliet pamācījies, var apgūt ne tikai dzimto valodu, bet ari jebkuru svešvalodu. Dzīvnieki to nespēj. Viņi nevar iemācīties cita dzīvnieka, pat radniecīgas sugas dzīvnieka signalizācijas kustības un pozas, tā I sakot, viņi nevar iemācīties «svešvalodu». Dzirdētu

skaņu iemācīšanās, ko spēj papagaiļi un daudzi dziedātājputni, nebūt nenozīmē, ka līdz ar to tie ir iemācījušies svešu «valodu». Atdarinataji gluži vienkārši bez kādas jēgas iekļauj jaunās skaņas savā vokālajā repertuārā, kurā tās zaudē to specifisko nozīmi, kāda tām ir citas sugas «valodā».

Teikto labi ilustrē piemērs no melnā un baltā stārķa kopdzīves. Zooloģiskajos dārzos bieži vien melnā stārķa tēviņš sāk lakstoties ap baltā stārķa mātīti. Tā atbild ar pretmīlestību, un viņi dodas laulībā. Pēc neilga laika sāk vīt ligzdu. Tanī uzaudzināt bērnus viņiem nav lemts, tāpēc ka tur dzīvesbiedru savstarpējā saprašanās beidzas.

Pēc stārķiem pieņemtā rituāla tēviņam jālūdz mātīte ligzdā, lai viņa tur dētu olas. Te arī atklājas starp- sugu nesaderības sliktās puses: melnais stārķis māj un māj ar galvu, aicinādams ligzdā savu citas dzimtas draudzeni. Viņa nesaprot to, jo balto stārķu sugā aicinājums ir citāds: tēviņš klabina ar knābi, savā veidā «aplaudē».

Pat tad, ja šie putni ilgi, vairākus gadus dzīvo kopā, viņi tomēr nevar iemācīties viens no otra svešo «valodu». Tātad dzīvnieki «sarunājas» ar zīmēm. Sīs zīmes ir dažādas: kliedzieni, svilpieni, pieskārieni, īpašas smaržas, signalizācija ar gaismas vai krāsas plankumiem, neparastas pozas un kustības.

Kā bildina

Dzīvnieki bildina ar īpatnējiem, izteiksmīgiem līdzekļiem — ar īpašām kustībām un pozām: ar draudu, kaujas, valdzinājuma vai noteikta veida informāciju, kuru parasti dēvē par dejām un kuras visai bieži izmanto dabā, bet ne visiem dzīvniekiem tās ir jau izpētītas. Tautu leģendas un mednieki stāsta par noslēpumainām savvaļas ziloņu dejām, uz kurām biezādaiņi pulcējoties džungļu biezokņos un par kurām zoologi patiesībā neko nezina.

Reizēm novērotas arī žurku dejas.

Taču vispopulārākās «deju spēles» ir putnu valstībā. Dejas jeb riests, putnu mīlas spēles visiem labi zināmas. Parasti dejo tēviņi. Tie riesto pa vienam vai arī katru gadu riestošanas laikā pulcējas noteiktās vietās: meža klajumos un norās, purvos un pie izraudzītiem krūmiem stepēs, kokos. Riesto arī gaisā, piemēram, mērkaziņas, slokas, koku čipstes un baltās irbes.

Atcerieties rubeņus, gugatņus, mazās sīgas un baložus.

Riestojošie putni ar īpatnējām, bieži vien visai neparastām kustībām cenšas izrādīt visspilgtākās sava tērpa da|as, un parasti deju pavada īpaši kliedzieni, murmināšana vai klakšķināšana. Reizēm tēviņi kaujas un dzenas viens otram pakaļ, bet tā, kā jau minēts, drīzāk ir rituāla divkauja, nevis nopietna cīņa. Mātītes, kuru pievilināšanai domātas šīs svētku rotaļas, parasti savu klātbūtni neliek manīt, bieži ir vienaldzīgas, taču ir visai vēlamas skatītājas. Reizēm viņas pauž savu attieksmi pret kavalieriem ar īpašām, ārēji nenozīmīgām kustībām, piemēram, knābādamas no zemes īstus vai iedomātus graudus un ogas. Sī uzmundrinošā knābāšana gluži kā publikas ovācijas noved dejotājus azartā.

Reizēm mātītes riestā piedalās daudz aktīvāk. Tā, piemēram, Ziemeļamerikas sarkanplecu trupiala draudzene, sēdēdama uz zara riestojošam tēviņam blakus, atkarto visas viņa kustības.

Albatrosu dejas noslēdz veselu ievada ceremoniju sēriju: putni kliegdami nes pie ligzdas dažādus būvmateriālus. Tā ir spēle, nevis īsti būvdarbi. Viņi paši sev «aplaudē», klakšķinādami knābjus, pēc tam, milzīgos spārnus izpletuši un galvu pret debesīm pacēluši, ar taisnām kājām lēnā dejā mīņājas turpat ligzdas tuvumā.

Arī zvirbuļi, izvērsuši astes un spārnus kā vēdekļus, dejo apkart mātītēm. Cielavas, zīlītes un sniedzes tāpat. Sīs tundras iemītnieces sniedzes, kas ciemojas pie mums vēla rudenī, riesto ļoti dīvaini: ar muguru pret dāmu! Sniedzēm visskaistākās spalvas ir uz muguras, un tāpēc tēviņi cenšas tās izrādīt, pagriezdami mātītei mugurpusi. Turklāt viņi izpleš spārnus un paši stiepjas uz augšu.

Mātīte tuvojas savam izredzētajam, bet tas lec prom un lēkā viņai apkārt — visu laiku ar mugurpusi pret viņu. Cik nepieklājīgi!

Pat ūpji dejo! Pavasara mijkrēslī visu nakti līdz rītausmai ūpju tēviņš sīkiem solīšiem staigā apkārt mātītei. Riestojot visi putni parasti uzbož spalvas, bet ūpis tās cieši piekļauj ķermenim. Tāpēc tā augums izskatās

neparasti slaids, ar garām kājām. Staigādams tas piepūš kaklu un kā mežainis baismīgi kliedz.

Riestojošais zelta fazāns, svinīgi soļodams apkārt mātītei, pāri kuplajai apkaklei šad tad uz viņu paskatās kā koķete gar vēdekļa maliņu un, lai efekts būtu lielāks, vēl pamirkšķina ar savu dzintara aci.

Himalaju spožfazāns irionāls sākumā dejo sāniski pret mātīti, pēc tam strauji griežas uz vietas, visapkārt bārstīdams sava metāliski mirdzošā tērpa daudzkrāsainos zibšņus.

Fazāns arguss lakstojas ap draudzeni ļoti gleznaini: vispirms ceremoniāliem soļiem tuvojas viņai pa spirāli. Tad pēkšņi kā izrakstītu saulessargu atvāž milzīgos spārnus, uz kuriem it kā zvaigznes pie debesīm mirdz un spīguļo spilgti, uzkrītoši plankumi. To dēļ arī putns nosaukts par argusu, godinot simtacaino varoni sengrieķu mītos.

Fazāni šīs krāšņās ainas nospēlē no rītiem Sumatras un Indoķīnas mūžamežos, papardēm aizaugušos kla-

jumos, kuri pēc vecā argusa nāves pāriet kādam viņa dēlam vienpersoniskā īpašumā.

Laikam visneparastākās riesta pozas un kustības ir mūsu vārnu lieliskajiem radiniekiem — paradīzes putniem, kuri dzīvo Jaungvinejas un apkārtējo salu mežos.

Augsta koka zarā apsēdies, lielais paradīzes putns atklāj izrādi ar ska]u, ķērcošu kliedzienu. Pēc tam, galvu nodūris, tupstas zemāk un zemāk, šūpojas pa labi un pa kreisi. Viņš kratās arvien enerģiskāk, izpleš spārnus, ķermenis viegli drebinās. Spīguļodamas virmo smalko matveida sanu spalvu ugunīgās kaskādes. Pēkšņi putns noliecas uz leju, pilnīgi nolaiž spārnus un sānos ka karogu saslej savas oranžās matveida spalvas, uz dažiem mirkļiem sastingst šai pozā, tad nesteigdamies savāž uzbozto «karogu».

Citi paradīzes putni atklāj mīlestību vēl ekstravagan- tāk: pēc «drebināšanās» uz zara pēkšņi nokarājas ar galvu uz leju, pār sevi izbārstīdami pasakaini skaistā tērpa zaigojošos viļņus, un stoiski karajas šai nedabiskajā pozā, likdami mīļotajai tvīkt aiz sajūsmas.

Viņas izjūtas viegli saprotamas, tāpēc ka paradīzes putnu riests, it īpaši ja vienā vietā salasās kāds desmits šādu žonglieru, patiešām ir ļoti skaists skats.

No visām putnu dejām mūsu mežos pavasarī, bet reizēm arī rudenī visvairāk skatuvei piemērota programma ir dzērvēm. Acīm redzot, dejo visas dzērves, bet vislabāk krāšņās dzērves dejotājas. Tās dzīvo Ukrainā, Pie- kaspijas stepēs un Dienvidsibīrijā.

Dzērves tūdaļ pec atlidošanas izvēlas līdzenu un sausu vietu. Rītausmā un vakaros te sapulcējas visas apvidū ligzdojošās dzērves: gan tēviņi, gan mātītes. Putni sastājas apli reizēm divās, reizēm trijās kārtās. Apļa centrā paliek brīvs laukums dejām. Uz šī laukuma izskrien te vieni, te otri putni un dejo, ļoti jocīgi pietupdamies un palēkdamies. Viņi klanās, izpleš un sakļauj spārnus, izstiepj garos kaklus, piepūš gūžas un dejas pavadījumam kliedz kā bazūnes.

Pēc patikas izdejojušās, dzērves atgriežas aplī, un arēnā izskrien jauni dejotāji.

Tomēr nav zināms, vai dejo arī dzērvju mātītes.

Varbūt tā ir tēviņu privilēģija, bet mātītes stāv aplī, skatītāju barā?

Mandžūrijas dzērvju dejas ir labāk izpētītas.

Sī dzērve — balta kā sniegs, ar melnu kaklu, melniem spārnu galiem un ar sarkanu cepurīti — pati par sevi ir ļoti skaista, bet kad tā dejo, skatītājiem aizraujoties elpa. Nesen amerikāņu naturālists Stjuarts Keits sīki aprakstījis viņas dejas, aprakstu papildinādams ar brīnišķīgām fotogrāfijām.

Mandžūrijas dzērve ligzdo Mandžūrijas un Hokaido purvainajos līdzenumos, pie mums Usūrijas apgabalā un, iespējams, vietām pie Amūras. Tā ir reti sastopama (piemēram, Japānā patlaban ir saglabājušās apmēram divsimt tančo — tā japāņi dēvē šos putnus).

Tančo, tāpat kā citas dzērves, vienmēr ir gatava dejot, bet janvārī, februārī un martā viņa dejo sevišķi daudz un skaisti.

Dzērves dejo gan pa pāriem, gan visas barā.

Pāru deja ir šāda. Abi putni (tančo tēviņu no mātītes pēc arējā izskata nevar atšķirt) pēkšņi uz laiku

pārtrauc varžu medības un pagriežas ar knābjiem viens pret otru. Viena no dzērvēm sāk klanīties: lokveidīgi noliekusi kaklu uz leju, viņa izstiepj to pret partneri. Šai pozā dzērves galva un kakls vieglītēm šūpojas augšup un lejup, augšup un lejup. Pēc tam putns vēcina spārnus un dejojošiem soļiem staigā apkārt. Temps pieaug ar katru jaunu pagriezienu. Tad abi putni nostājas viens pret otru un, spārnus sizdami, lēkā uz augšu. Lēciena ar kreiso kāju — to tur mazliet augstāk par labo — enerģiski spārda gaisu. Lēciena apogejā — tas mēdz būt metrus divus augsts — putni izpleš spārnus, un liekas, ka tie kādu brīdi peld gaisā. Reizēm, kad lēciens ir sevišķi augsts, dzērves uzsāk «dejas lidojumu»: viena otrai blakus lēni un graciozi planē uz leju un nolaižas metrus četrdesmit no tās vietas, kur bija pacēlušās gaisā. Pēc tam parasti deja beidzas, dzērves nopurinās un atkal lietišķi meklē vardes.

Mandžūrijas dzērvju dejās ir vēl trīs interesanti soļi. Dejodamas no zemes viņas bieži ar knābi tver dažādus sīkus priekšmetus — klūdziņas, sausas zālītes, graudus vai pat papīra strēmeles — un pasviež tās gaisā. Otrs dejas solis: pēc iespējas plašāk izpletis spārnus, dejotājs lec ar mugurpusi pret partneri. Tad labi redzama spārnu melnā apmale, kura kontrastē ar balto dzērves tērpu.

Reizēm putni viens otra priekšā sastingst, kaklu uz augšu izstiepuši un knābi piespieduši pie krūtīm, it kā rādīdami sarkanās cepurītes uz galvvidus. Spārni mazliet pacelti. Pēc tam dzērves paceļ arī galvu, tā ka knābis izslējās pret debesīm, un griezīgi kliedz.

Horeogrāfiskie dueti parasti noris pilnīgā klusumā. Kad dejo viss bars, dzērves uzmundrina sevi ar kliedzieniem.

Ja kāds putns, mādams ar galvu, aicina partneri uz deju, citi tančo, kas mierīgi ganījušies purvā, bieži vien ielenc tos un arī sāk lēkāt. Reizēm sāk dejot vesels bars dzērvju. Vienas nodejo visu deju, otras izdara tikai dažus laiskus lēcienus, trešās stāv un skatās, ceturtās tālu no dejotājiem tīrumā uzlasa graudus vai, neveltīdamas dejotājiem uzmanību, spodrinās. Taču tuvāk esošās nevar noturēties nepadejojušas. «Acīm

redzot,» raksta kāds zoologs, «uz dzērvēm deja iedarbojas tikpat suģestējoši kā uz mums smiekli.»

Dejas māksla jaunajām dzērvēm nav jāmācās no senčiem — viņas piedzimst jau «apmācītas» un zina visas figūras un piruetes. Pavisam mazs nebrīvē dzīvojošs dzērvulēns, raksta Keits, piecas dienas pēc dzimšanas jau pratis dzērvju dejas soļus, augstu lēcis, ar kāju spārdīdams gaisu, tāpat klanījies un metis uz augšu dažādus priekšmetus. Mazulis nekad nebija redzējis, kā dejo citas dzērves.

Riestojošie putni savās dīvainajās kustībās un pauzēs starp lēcieniem, uz mirkli sastingdami, pieņem dažādas pozas, bieži vien ļoti- jocīgas, bet vienmēr neparastas un labi pamanāmas.

Tas jau arī ir viņu mērķis — pievērst mātītes uzmanību.

Reizēm arī mātīte ar īpašām^kustībām parāda, ka tēviņa priekšlikums pieņemts un tas var rēķināties ar pretmīlestību.

Bridējpntna avozeta mātīte «laulības līgumu» ar tēviņu apstiprina ar īpašu, simbolisku žestu: ar knābi nervozi tīra savu jau lieliski notīrīto tērpu. Viņai tas ir sava veida paraksts zem laulības piedāvājuma, kuru viņai tēviņš ir sniedzis riesta izdarību veidā.

Dažiem putniem tēviņi un mātītes ir pilnīgi vienādā krāsā. Arī pēc balss tie grūti atšķirami. Tad gadās, ka tēviņi apliecina savu dzimumu ar dažadām veltēm, bet mātītes — ar dāvanas pieņemšanu.

Noķēris zivteli, zīriņu tēviņš tur to knābī un iet pa sēkli. Zīriņu mātīte, kura paņems no viņa zivi, ar to pašu ir it kā parakstījusi laulības līgumu. Dažreiz

tēviņš tūliņ neatdod savu velti — neizlaiž no knābja zivtiņu, bet mātīte velk to pie sevis. Tā viņi spēlējas.

Adeles pingvīns noskatītajai dāmai dāvina visādus akmentiņus, ko sakrauj kaudzītēs pie viņas kājām. Ja velte tiek pieņemta, dāvinātājs nav kļūdījies: viņa priekšā ir meklētā. Oļu čupiņa tagad kalpo par ligzdas pieteikumu.

Cits pāris vairs neaizņems viņu iezīmēto vietu.

Kaijas un Galapagu jūras kraukļi, dodoties ligzdā nomainīt partneri, knābī atnes tam zāļu vai aļģu kušķi. Dīvains instinkts, kura izcelšanos nav tik viegli uzminēt.

Bet vēl grūtāk izprast, kāda jēga noslēpumainajām izdarībām ar dažādiem priekšmetiem, kurus lapeņputni slietņu būvētāji nes no tālienes un par kuriem esmu jau stāstījis.

Sudrabkaiju interesantā ikdiena

Visu rudeni un ziemu sudrabkaijas dzīvo baros — pa jūras sēkļiem visas kopā meklē dažādas dzīvas radības, kopā klejo, kopā guļ, kad tās pārsteidz nakts.

Ja pamēģināsiet viņām pieiet klāt, viss bars tūliņ sastingst. Putni pārstāj ēst, izstiepj kaklu un uzmanīgi raugās nācējā. Pēkšņi viens no viņiem, iekliegdamies «ga-ga-ga», savēcina spārnus un sāk lidot. Trauksmei Tūliņ viss bars paceļas spārnos.

Pavasari kaijas sadalās pa pāriem. Katrs pāris tanī teritorijā, ko aizņēmusi kolonija, izvēlas sev iecirkni un, daudzas reizes tam aplidojot apkārt, nosprauž robežas.

Tomēr ne visas kaijas ātri izvēlas iecirkni: daudzas vēl ilgi turas kopīgā sabiedrībā, nodibinādamas īpatnēju neprecēto klubu.

Parasti kaiju mātīte lakstojas ap tēviņu, piedāvājot tam likumīgu laulības savienību. Pietupusies, galvu atpakaļ atmetusi un knābi gaisā izslējusi, šai jocīgajā pozā viņa maziem solīšiem staigā tēviņa priekšā. Tēviņu var savaldzināt ātri. Lepnā gaitā viņš soļo mātītei apkārt, pa ceļam aizskardams citus «kluba» tēviņus, kuri, pēc viņa domām, ir pienākuši pārāk tuvu. Ar uzvaras saucienu pēkšņi tas aizlido, mātīte steidzas tam paka], cenzdamās neatpalikt.

Kaut kur netālu nolaidušies zemē, viņi turpina flirtu. Tagad mātīte pauž labvēlību pret izredzēto tādējādi, ka lūdz sevi pabarot. Tam ir īpaša poza: viņa pietupstas un māj ar galvu uz augšu un uz leju. Tēviņš atrij barību (viņš tā baro arī mazuļus), bet līgava kāri ēd to, kaut tikko ir pamatīgi paēdusi un nemaz nav izsalkusi. Tā ir mīlas rotaļa, nevis izsalkuša putna patiesa barošana. Nosacīts rituāls, kas simbolizē viņu savienības jēgu — mazuļu kopīgu izbarošanu.

Dienu pēc dienas viņi atkārto šo spēli un drīz tā iepatīkas viens otram, ka, liekas, dzīvot vientulībā vairs nemaz nevarētu.

Pēc tam viņi vij ligzdu. Izvēlas nomaļu stūrīti un iezīmē to: tanī vietā, kur vēlāk būs ligzda, putns nolaižas zemē, griežas riņķī un ar kājām kašā zemi. Tagad jaunlaulātie var mierīgi lidot pēc sūnām un zariņiem, ar kuriem izklāt iedobto bedrīti: viņu prombūtnē neviens no bara neaizņems nolūkoto zemes gabaliņu. Tas ir iezīmēts.

Pēc būvmateriāliem tie lido daudzas reizes. Lidojumu starpbrīžos tēviņš un mātīte, ja viņus netraucē, «skūpstās»: nostājas aci pret aci, paklusi, melodiski saukdami, māj ar galvām, un to knābji gandrīz saskaras.

Bet, ja viņus traucē, abi ļoti dusmojas. Tēviņš ārkārtīgi nikns skrien pie svešinieka. Taču parasti līdz kautiņam nenonāk; aprobežojas vienīgi ar spēka demonstrāciju, kas nelūgto viesi pārliecina, ka viņš šeit ir lieks un viņam labāk pavisam aizvākties.

Sudrabkaijām ir trīs draudu pozas. Kad tēviņš nav ļoti saskaities, tas izslējās uz augšu, drusku paceļ spārnus un, visus muskuļus sasprindzinājis, kareivīgā izskatā iet pie pretinieka. Ja ienaidnieku šī poza neaptur un viņš joprojām soļo iekšā svešā teritorijā, tad likumīgais īpašnieks pieskrien klāt agresoram un pašā deguna galā apvaldītā niknumā izplūc no zemes zāles kušķus. Plūc un met. Plūc un met. Tie ir visbaismīgākie draudi! Pēdējais nopietnais brīdinājums. Tas stindzina asinis robežu pārkāpēja dzīslās, un viņš tūdaļ atkāpjas.

Kad mātīte un tēviņš satiek savā īpašumā otru pāri, viņi ar ļoti dīvainām kustībām to brīdina, ka šeit vieta jau aizņemta. Pietupstas — abas sudrabkaijas to visu dara reizē, galvu pie galvas — kaklus noliec uz leju un gārdz kā aizrijušās. (īstenībā viņas arī aizrijas ar savām mēlēm!) Viņas izskatās ārkārtīgi komiskas, bet iebrukušos kaimiņus tas neuzjautrina. Svešie ātri pagriežas un savām pastaigām meklē klusu stūrīti kaut kur tālāk.

Olas perē tēviņš un mātīte pēc kārtas. Kad nomainītājs kārtējo reizi atgriežas no īsā atvaļinājuma, savu nodomu sēsties ligzdā tas paziņo ar ilgstošu kliedzienu. Reizēm savus «vārdus» apstiprina «ar dokumentiem»: knābī atnes kādu zariņu vai zāļu kušķi — paradums, kādu piekopj vēl daži citi putni. Piemēram, Galapagu jūras kraukļi. Atgriezdamies ligzdā no lidojuma pēc barības mazuļiem, katrs no vecākiem knābī atnes jūras aļģu kušķi, bet jūras krauklis, kurš sēž ligzdā, «sveic apgadnieku ar īpašu kliedzienu», raksta Eibls-Eibesfelds.

Un tad kaijām izšķiļas mazuļi. Tikko piedzimuši, bet jau prasa ēst! Dažas stundas tie veras pasaulē ar dzeltenām acīm, bet sev apkārt, liekas, neko neredz: meklē sarkano plankumu. Patlaban viņiem tas ir visas pasaules centrs.

Sim sarkanajam plankumam sudrabkaiju signalizācijas leksikonā ir īpaša nozīme, un par to ir vērts pa- stastīt sīkāk.

Pieaugušas kaijas knābis ir dzeltens. Taču apakš- knābja galā kā nogatavojusies odziņa skaidri redzams spilgti sarkans plankums. Jaunpiedzimušam putnēnam šī «odziņa» ir kā visas ārējās pasaules pārstāvis, personiskais aizbildnis un pasaulīgo darījumu starpnieks. Instinkts, ko sudrabkaijas ieguvušas miljonu gadu laikā, — šis instinkts mazulim vēl olā iekalis galva: «Kad no čaumalas izkļūsi dieva pasaulē, meklē sarkano plankumu! Tas tevi gan paēdinās, gan padzirdinās, gan sasildīs, gan aizsargās. Meklē to, teci tam nopakaļ. Viss būs kārtībā. Meklē sarkano plankumu!»

Un viņš nu meklē. «Bada» ar deguntiņu vecāku knābī, kam sarkanais plankums galā. Vecākiem tas ir signāls, pat pavēle, kurai normāls putns nevar

nepaklausīt: pavēl instinkts. Viņš tūlīt atpleš knābi un baro mazuli.

Mēģinājumi ir parādījuši, ka putnēns meklē tieši sarkano plankumu. Kad viņam pienesa kaiju knābju modeļus, nešaubīdamies viņš knābāja to «knābi», kuram bija sarkanais plankums. Tiesa, daži mazuļi nedroši «badīja» arī modeli ar melno plankumu. Daudz mazak tos uztrauca knābji ar ziliem un baltiem plankumiem. Un gaužām maz mazuļus ietekmēja dzeltenais knābis bez jebkāda plankuma. Tāpat kā zilais, melnais, pelēkais, zaļais un citi knābji bez plankumiem.

Toties viscaur sarkans knābis ļoti saistīja mazuļu uzmanību: acīm redzot, viņi noturēja to par pašu plankumu, bet ārkārtīgi lielie izmēri viņus ne visai mulsināja.

Lai pārslēgtu mazuļa uzmanību no sarkana signāla uz to, ko tas patiesībā nozīmē, pieaugušais putns ņem gabaliņu atntās barības — putnēns pat neskatās uz to, viņš nenovērš skatienu no sarkanā plankuma — un šo barību ar knābja galiņu paņem tā, lai gardais gabaliņš būtu pēc iespējas tuvāk plankumam. To badīdams, mazulis trāpa ar knābi barībā. Norij. Cik garšīgsl

Tīri laba ēsma. Plankums tātad nepievīla! Nu viņš stiepjas pēc jauna kumosiņa. Tā, pasaulē pat dienu nenodzīvojis, vēl pavisam maziņais putnēns mācās patstāvīgi ēst. Tagad viņam izveidojies nosacījuma reflekss uz plankumu kā pelēm uz zvaniņa skaņu: kur plankums, tur arī barība.

Un vēl vienu «frāzi» no pieaugušo kaiju vārdnīcas mazulis teicami zina kopš pašas dzimšanas — trauksmes kliedzienu «ga-ga-gal». To izdzirdis, viņš skrien, pieplok pie zemes, slēpjas, sastingst. Aizsargkrāsas spalvu tērps, kurā viņš ir piedzimis, to nomaskē.

Bet vecāki tikmēr kliegdami riņķo virs miera traucētāja. Ja uz sēkļa ir ieklīdusi lapsa vai suns, kaijas pikē uz tiem, cenzdamās iecirst nagus, un, izvairīdamās no zobiem, atkal uzšaujas gaisā. Citas kaijas bombardē ienaidniekus no augšas ar atrīto barību. Nav diez cik patīkami… Purinādami nost «lādiņus», cilvēki un pat suņi steidz atstāt aizliegto zonu.

Briesmas ir garām, un kaijas lido pie savām ligzdām, «ņaudēdamas» sauc ārā bērnus no paslēptuvēm.

Uz sēkļiem atkal iestājas miers.

Arī skorpioni un zirnekļi lakstojas

Pat skorpions ir visai galants pret savu dāmu, kad tīko pēc mīlestības. Dejojot pārī, viņš to maigi aplido.

Nostājušies izejas stāvoklī, skorpions un skorpiona mātīte vispirms sakrusto pedipalpu spīles. Viņi tās izstiepj viens otram pretī un saāķē, līdzīgi kā vīrietis un sieviete sadodas rokās, lai lēktu polku.

Un tad sākas skorpionu deja, tikpat ērmota un absurda kā dīvaino dejotāju fantastiskais izskats. Divi soļi uz priekšu, divi soļi atpakaļ. Izrāviens pa kreisi, izrāviens pa labi. Mīņāšanās uz vietas un neveikli pagriezieni, kurus pat tanks izpildītu graciozāk.

Sis groteskais balets ilgst dažas minūtes vai vēl ilgāk.

Pavasarī, līdzko saule sāk sildīt, no spraugām izlido mušas, bet viņām nopakaļ ārā lien zirnekļi. Iespējams, tie pārziemojuši viena un tanī pašā caurumā. Aukstumā sastinguši, zirnekļi nedomāja par ēšanu. Nu tie ir sasildījušies un ar alkatīgām acīm lūkojas uz mušām.

Katru pavasari, aprīļa beigās un maijā, ejot garām kādam žogam, es apstājos un ar acīm meklēju lēcēj- zirnekli. Tas ir mazs zirneklītis, bet liels aktieris. Pat zinātnieki — pēc daudzu domām, visai sausi cilvēki, kuriem prāts nenesas uz tukšiem jokiem — devuši tam visai atbilstošu nosaukumu, ierindodami salticīdu dzimtas Scenicus ģintī, tas ir, aktieris akrobāts.

Ja vieta ir saulaina un mušām te patīk sildīties, tad arī lēcējzirneklim jābūt kaut kur tuvumā. Tas ir paslēpies.

Un tad īsiem ieskrējieniem, brīžiem sastingdams, kad muša ir saausījusies, viņš tuvojas tai. Viņš ir brūns ar baltām svītrām uz pavēderes, un viņu reizēm dēvē par zirnekli zebru.

Muša skraida pa siltajiem dēļiem, laidelējas no vienas vietas uz otru, bet zirneklis neatvairāmi zogas tai pa pēdām, ar apskaužamu neatlaidību tuvojas nospraustajam mērķim. I<ad bezrūpīgā muša neuzmanās un pielaiž viņu parak tuvu, ar lielisku lēcienu zirneklis pēkšņi uzlec viņai uz muguras un iedur mušas pakausī savus masīvos kaujas āķus; zirnekļu pētnieki nosaukuši tos par helicerām.

Kad uz viena dēļa satiekas divi mušu mednieki, tie nospēlē nelielu izrādi. Niknumā paceļ uz augšu «rokas» — priekškājas, jo plaši atver heliceras un, draudot viens otram ar nežēlīgu izrēķināšanos, dodas uzbrukumā. Tie tuvojas soli pa solim, līdz atrodas cieši viens pret otru. Dusmīgi raugās sešpadsmit izvalbītas acis — astoņas vienam un tikpat arī otram. Arvien tuvāk virzās viņu pieres. Nu kā auni viņi tās ir sabāzuši kopā. Plaši atvērtos, indīgos āķus spiež kopā ciešāk un ciešāk. Pēc tam mierīgi aiziet katrs uz savu pusi.

Cīņu nav ko gaidīt, tā nekad nenotiek. Tā ir pantomīma — tēviņu «kauja» bez asins izliešanas. Tā simbolizē kauju, kura nedrīkst notikt, citādi visi zirnekļu tēviņi jau pirmajās pavasara dienās ātri iznīcinātu cits citu un viņu cilts izzustu.

Atcerējies lēcējzirnekļus, agrāk reizēm tiku domājis: kāpēc tie nosaukti par aktieriem? Vai tikai šo iebaidīšanas inscenējumu un lielisko lēcienu dēļ, kad viņi ķer mušas?

Iedams garām vecam šķūnim, reiz ieraudzīju uz tā durvīm ainu, kas noskaidroja visas manas šaubas.

Es ieraudzīju, kā lēcējzirneklis dejo mātītes priekšā. Tas tiešām bija aktiera izpildījums, iespaidīgs priekšnesums.

Pacēlis uz augšu priekškājas un atvēris heliceras, zirneklis griezās līčloču dejas solī diezgan vienaldzīgās partneres priekšā, pa labi un pa kreisi ritmā vicinādams gaisā paceltās «rokas». Viņš dejoja kaut ko sambai līdzīgu, un es skatījos viņā, muti atplētis.

Gandrīz visi lēcējzirnekļi jeb salticldi ir labi un teicami «trenēti» dejotāji. Pavasarī reizēm tie bez pārtraukuma dejo pa pusstundai. Siem zirnekļiem ir ļoti garas un resnas priekškājas, un, paceldami tās gaisā (abas reizē vai pa vienai), izplezdami sānis, izsliedami uz priekšu, sizdami kā ar spārniem, dejas ritma šūpodami vai vēcinādami, viņi ar šīm kājām partneres priekšā atveido visneticamākos akrobātiskos trikus. No pirmā acu uzmetiena liekas, it kā zirneklis vingrotu, un tāpēc dod zīmes ar «rokām».

Taču ieskatieties uzmanīgāk, un jūs pārliecināsieties, ka tā ir visīstākā deja.

Mazā zirnekļa atuļa — viņa garums ir tikai trīsarpus milimetra — deja atgādina klasiskā baleta figūras. Balstīdamies uz trim kāju pāriem — dievs zirnekļiem kāju nav žēlojis —, divas priekškājas viņš paslej uz augšu un, tās graciozi šurpu turpu šūpodams, sāniski lec uz labo pusi. Pēc tam uz brītiņu sastingst, izlicis sānis vienu kāju, un lec uz kreiso pusi, neaizinirsdams visu laiku sev priekšā koķeti vēcināt «rokas».

Odu sijāšanās

Klusos, mierīgos pavasara un vasaras sākuma vakaros pār meža klajumiem, dārzā un pie upes vijas odu bari. Veci ļaudis mēdz sacīt: «Odi dejo — būs labs laiks!» Kukaiņu kustības patiešām atgādina deju. Odi lido augšup lejup, pa labi un pa kreisi, ritmiskos pacēlumos un kritienos bez gala griežas uz vietas.

Odi «riesto». Zoologi, kuriem pieticis pacietības noķert visus dejojošos odus, pārsteigti atklāja, ka bari sastāv gandrīz tikai no tēviņiem.

Smarža, kuru lidojuma laikā izdala katra oda īpašie dziedzeri, daudzkārt pastiprinās, kad vienā vietā to sapulcējas daudzi tūkstoši. Dejodami odi šo smaržu «izsēj» uz visām pusēm, un no visām malām uz dejām steidzas smaržas pievilinātās mātītes.

Deju vakarus odi vienmēr rīko ūdenskrātuvju tuvumā un parasti pirms noturīga, jauka laika ūdenī iedēj olas, lai tās tur pagūtu attīstīties. Spēcīgās lietus gāzēs un vējā daudz olu iet bojā.

Reizēm odi (it īpaši trīsu]odi, kuru kāpurus dēvē par sarkanajiem «tārpiem») vijas tik lieliem bariem, ka no tālienes tos var noturēt par dūmu mākoņiem. Ir gadījies, ka, ieraugot no ugunsgrēku novērošanas torņa tādus mākoņus, sargi sacēluši trauksmi nevietā.

Ja viegli aizskar stīgu, tā sāk vibrēt, un šīs vibrācijas rada skaņu. Jo ātrāk stīga vibrē, jo skaņas tonis augstāks. Jo lielāka svārstību amplitūda, jo spēcīgāka skaņa.

Tapat tas notiek ar kukaiņu spārniem: lidojumā vibrēdami, tie sīc dažādos toņos. Ja mēs spētu ar rokām tikpat ātri vēcināt kā kukaiņi ar spārniem, tad arī mēs iedami sīktu. Tomēr pat mūsu viskustīgākie muskuļi diez vai spēj savilkties vairāk nekā desmit — divpadsmit reizes sekundē. Turpretī kukaiņu muskuļi tādā pašā laikā simtiem reižu paceļ un nolaiž spārnus.

Katras kukaiņu sugas sīkšanai ir savs tonis: tas nozīmē, ka spārnus viņi vēcina dažādā ātrumā. Zinātnieki to nolēma pārbaudīt ar jaunāko elektronu aparātu palīdzību un noskaidroja, ka odiem spārni vibrē 300—600 reižu sekundē, lapsene šādā laikā izdara 250 vēzienu, bite 200—250, reizēm 400, muša — 190, kamene — 130—170, aklais dundurs — 100, mārīte — 75, maij- vabole — 45, spāre —38, sisenis — 20, tauriņi — 10—12, un viņu sīkšanu mēs nedzirdam, tāpēc ka tā ir infraskaņa, kuru mūsu auss neuztver.

Zinātnieki, aplūkodami šo tabulu, secināja: ne jau velti katram kukainim ir savs sīkšanas kods. Jādomā, spārniem bez to galvenā uzdevuma ir vēl arī cits uzdevums, kuru mums veic valoda, tatad informācija. Daba taču ir ļoti taupīga un nav palaidusi garām iespēju dot vienam orgānam vairākas funkcijas.

Un tā patiešām ir, Kukaiņu spārni ir ne tikai lidaparāts, bet arī telegrāfs. Līdzība šeit nav vienīgi sīkšana.

Odiem spārnu sanēšana ir sapulcēšanās signāls: veseliem mākoņiem tie salido tur, no kurienes atskan šis signāls. Odu tēviņus sevišķi vilina skaņas ar 500 līdz 550 svārstībām sekundē: tādā tempā dreb spārniņi to draudzenēm. Pat ja apkārt ir ļoti trokšņaini, odi dzird šos signālus, jo viņiem uz antenām ir akustiskie selek- tori un pastiprinātāji. Seit aug gari matiņi, kas vibrē unisonā tikai ar noteikta biežuma svārstībām — tāda biežuma, kādā vēcina spārnus odu mātītes. Locīdamās vienā ritma ar tām, antenas kamertoņi raida saviem dzirdes nerviem informāciju tikai par zināmām skaņām, kuras visvairāk interesē iemīlējušos odus.

Elektrotehniķi sūdzas, ka augstsprieguma transformatorus bieži pieblīvējot knišļi. Kukaiņu nāvē vainojama viņu romantiskā tieksme uz daiļo dzimumu: daudziem transformatoriem, izrādās, ir vienāda skaņu frekvence ar odu mātītēm, un tas pazudina apmānītos odus.

Taču, kad ods, glābdamies no saniknota dabas valdnieka bargās rokas, uzņem trešo ātrumu, viņa motors dūc pavisam citādi nekā sijāšanās laikā. Arī šī jaunā trauksmes skaņa kalpo par brīdinājumu citiem odiem. Inženieri jau esot izgudrojuši aparātu, ar kuru, atdarinādami odu trauksmes signālu, atbaidot odus labāk par visiem krēmiem un ķimikālijām.

Tauriņi, vaboles un kamenes kavalieru lomā

Jūnijā pie mums sāk lidot samteņtauriņi — brūni skaistuļi ar diviem apaļiem plankumiem uz katra priekšējā spārna. Viņi lidinās ap ziediem un sūc nektāru.

Nu tēviņš ir paēdis un, kā redzams, nolemj izklaidēties. Viņš nolaižas zemē uz kāda kukuržņa un pacietīgi gaida. Gaida mātīti, lai palakstotos ap to. Gaida ilgi. Viņa pacietiba izsīkst, un tad viņš azartā dzenas pakaļ garām lidojošām vabolēm, mušām, maziem putniņiem un pat birstošām lapām. Reizēm dzenas pakaļ pat savai ēnai!

Beidzot veiksme: lido samteņtauriņa sieviešu kārtas pārstāve. Tēviņš tai seko. Parasti viņa tūliņ nolaižas uz zemes. Tas ir sava veida signāls, kuru viņš jau sen gaidījis. Ja aiz pārpratuma vajātais dzīvais vai nedzīvais «lidojošais objekts» nesēžas uz zemes, samteņtauriņa tēviņš nedzenas tam pakaļ: viņa sugas mātīte tā nedara — tā tūdaļ laižas zemē.

Tēviņš nosēžas tai blakus. Spārnus sakļāvis, pieiet tuvāk. Ja mātīte vēl nav pieaugusi, lai kļūtu par māti, viņa to dara zināmu ar spārnu vēdām, un viņš dodas jaunos meklējumos. Ja tā nekustīgi sēž, viņš uzsāk savu eleganto aplidošanu.

Nostājies viņai priekšā, vispirms sadrebina spārnus. Pēc tam tos mazliet paceļ uz augšu un parāda skaistos, baltos plankumus ar melno maliņu. Viņš ritmiski sakļauj un izpleš spārnus un drebina antenas. Tas ilgst dažus mirkļus, reizēm veselu minūti.

Pēc tam — tā ir pati galantākā poza! — viņš paceļ uz augšu un plaši izpleš sānis abus priekšējos spārnus, pats noliecas mātītes priekšā, it kā goddevīgi sveicinādams. Vēl joprojām zemu noliecies, viņš sakļauj kopā spārnus, starp tiem maigi saspiezdams mātītes antenas. Tauriņu skūpsts! Tā nav tikai poza: uz tēviņa spārniņiem, tieši tur, kur viņš piespiež mātītes antenas, ir smaržu dziedzerīši — viņa vīrieša brieduma apliecinātāji.

Tad atraujas nost no mātītes, pagriežas un uzsāk strauju deju — iet mātītei apkārt veiksmīga kavaliera ornā.

Samteņtauriņi dejo jūlija beigās.

Mežs pasakaini pārvēršas, kad mijkrēslī jāņtārpiņi iededz savus lukturīšus.

Zem krūmiem un zālē šur tur tumsā spīguļo zaļas uguntiņas; tās mirgo, apdzisdamas un spoži iedegdamās. Viena otra mazāk spoža paceļas gaisā, lido no koka uz koku un pēkšņi strauji krīt lejup kā miniatūras raķetes meža uguņošanā.

Tie ir jāņtārpiņu tēviņi — mazas, brūnas vabolītes, kas, atraduši sev mātīti, lido pie viņas zālē.

Spožās, mazkustīgās uguntiņas uz zemes ir spīdošo kukaiņu jāņtārpiņu mātītes. Viņas neprot lidot un patiesībā arī ir līdzīgas tārpiem: garu, posmainu bez- spārnu ķermeni, bet ar sešām kājām kā visiem kukaiņiem.

Mātītes spīd daudz gaišāk nekā tēviņi. Kad tuvumā ir tēviņi, mātīšu lukturīši deg sevišķi spoži. Ielieciet stikla mēģenēs, kaut vai tablešu stobriņos, atsevišķi tēviņu un mātīti. Nolieciet mēģenes ar sagūstītajām vabolītēm blakus zālē tā, lai kukaiņi viens otru varētu redzēt. Pēc tam parceliet trauciņus drusku tālāk. Būs redzams, ka pirmajā gadījumā mātīte spīd daudz spožāk. Viņa paceļ uz augšu pat vēderiņa galu, lai uguntiņa būtu labāk redzama.

Ik nakti tā pavada «norunātajā» vietā un spid. Reizēm pie viņas salido simtiem tēviņu.

Gaismu izstaro vēderiņa gals. Seit bioķīmiskās reakcijās īpašas vielas luciferāzes klātbūtnē savienojas ar skābekli cita viela — luciferīns. Notiek oksidēšanās — lēna degšana, un jāņtārpiņa mazajā laboratorijā top gaisma.

Jāņtārpiņi dzīvo zālē un krūmos zem nobirušām lapām. Tie pārtiek no augu trūdošajām atliekām un sīkiem dzīvniekiem.

Pēc dažām nedēļām no jāņtārpiņu izdētajām olām pasaulē uzrodas prāvi melni kāpuri ar dzelteniem plankumiem. Tie atgādina tārpus vēl vairāk nekā mātītes. Dienā kāpuri slēpjas zem akmeņiem un zem satrūdējušu koku mizas, meklēdami tur mazus gliemjus, no kuriem pārtiek. (Turpretim kāds zinātnieks redzējis, ka liels gliemis aprijis jāņtārpiņu un pēc tam no iekšpuses spīdējis ar zaļganīgu blāzmu.) Savā paslēptuvē kāpuri pārziemo, bet nākamajā pavasarī no tiem attīstās pieauguši jāņtārpiņi.

Jāņtārpiņu kāpuri arī spīd tumsā. Ne tik gaiši kā mātītes, tomēr spīd. Mirdz pat jāņtārpiņu olas — tik «gaiša» nu ir šī ģimene!

Mūsu jāņtārpiņam tropos ir daudz radinieku. Daži no tiem spīd tik spoži, ka ceļotāji no tālienes viņu gaismu noturējuši par rūsas atplaiksnīšanos, bet tuvumā licies, ka koks, kad vaboles sarīko tanī savu uguņošanu, ir liesmu apņemts.

Pēc apmešanās uz dzīvi Brazīlijā pirmie eiropieši, kad viņiem nebija sveču, savas būdas apgaismoja ar jāņtārpiņiem. Ar tiem piepildīja gaismekļus pie svētbildēm. Ceļodami naktī pa džungļiem, indiāņi vēl tagad piesien pie kāju pirkstiem lielas spīdošas vaboles, lai apgaismotu ceļu un atbaidītu indīgās čūskas.

Tropu un Ziemeļamerikas jāņtārpiņi atšķirībā no mūsējiem, kuri spīd pastāvīgi, signalizē ar īslaicīgiem uzliesmojumiem. Domā, ka tāpēc, lai plēsoņām, kurus pievilina uguns, būtu grūtāk vaboli noķert.

Kad nolaižas krēsla, jāņtārpiņi izlien no zāļu biezokņiem, kur nogulējuši visu dienu. Mātīte uzlaižas uz kādas lapiņas, un tēviņš tuvu zemei lidinās apkārt. Visu laiku tas mirkšķina ar savu lukturīti. Bet

mātīte sēž klusēdama — nespīd. Tikai tad, kad viņš aizlido garām triju četru metru attālumā un lidodams pamirkšķina uguntiņu, mazliet pagaidījusi, tā atbild ar zibsni:

«Te es esmu, sēžu tepat tuvumā.»

Tēviņš tūdaļ maina kursu mātītes virzienā un atbild mirkšķinādams:

«Es lidoju pie tevis!» Viņa atmirkšķina: «Lido, es gaidu.»

Viņš mirkšķina: «Kur tu esi? Es tevi pazaudēju.»

Viņa pazibsnī: «Esmu šeit, tu aizlidoji garām.»

Viņš paspīdina: «Ahā, tagad es redzu.»

Pēc tādas piecu — desmit minūšu ilgas sasaukšanās jāņtārpiņš beidzot atrod savu mīļoto un «piesēžas» tai uz lapas gluži klāt.

Uz citu tēviņu zibšņiem parasti viņš neatbild. Tātad mātītes un tēviņa signāli atšķiras. Zoologi uzmanīgāk ieskatījās un patiešām novēroja, ka lidodams tēviņš iededz lukturīti pēc katrām 5,8 sekundēm. Kad tā pēdējais signāls ir nodzisis, mātīte tam vienmēr atbild pēc divām sekundēm.

Jāņtārpiņu var pievilināt arī ar nespodru mākslīgo gaismu, uz mirkli ieslēdzot to divas sekundes pēc tēviņa signāla. Spīdošo plankumu forma, spilgtums un paša zibšņa ilgums ienes papildu atšķirības tēviņa un mātītes gaismas kodos.

Protams, arī dažādām jāņtārpiņu sugām signālu sistēmas nepavisam nav vienādas.

Ja pie vienas mātītes steidzas vairāki jāņtārpiņi, bieži vien tie pēkšņi sāk samirkšķināties ar viņu visi vienā sinhronā ritmā.

Tropu jāņtārpiņi «dzied» savām dāmām ugunīgas himnas tikai korī, veselam baram vienlaicīgi iespido- ties un vienlaicīgi apdziestot. Tāpat kā purvā rubeņi,

vaboles vienmēr sapulcējas uz riestu allaž vienā un tanī pašā kokā.

Seit visas vaboles reizē iededz un reizē izdzēš savas uguntiņas. Mirkšķina, teiksim, 100 līdz 120 reižu minūtē. Arī blakus kokā vaboles saskaņoti zibsnī, bet ne «korī» ar pirmo koku. Trešā un ceturta koka «uzliesmošanai» ir savs ritms.

Tas esot pārsteidzošs skats. Ar savu spožumu meža iluminācija aizēnojot lielo pilsētu nakts reklāmas.

Stundu pēc stundas, nakti pēc nakts, nedēļām un pat mēnešiem ilgi vaboles kokā zibsnī vienā un tanī pašā ritmā, kā zibsnījušas pirms daudzām dienām. Ne bezvējš, ne viesulis, ne skaidras debesis, ne apmācies laiks, pat lietus nespēj mainīt ne zibšņu intensitāti, ne uzliesmojumu biežumu. Tikai pārāk spoža pilnmēness gaisma it kā mulsina vaboles, un tad viņas nespīd nemaz.

Vaboļu sinhrono uzliesmojumu tāpat var izjaukt, ja koku apgaismo ar spilgtu spuldzi. Taču, kad spuldze nodziest, vaboles kā pēc komandas atkal sāk «korī» mirkšķināt. Tās, kuras ir koka centrā, vispirms piemērojas vienotam ritmam. (Domā, 'ka uguns orķestrim ir pat diriģents.) Pēc tam centrālajām savu nervu «releju» pieslēdz pārējās, un pakāpeniski vienlaicīgo uzliesmojumu viļņi izplatās pa koka zariem uz visām pusēm.

Var iedomāties, cik lepna ir vaboļu mātīte, kurai par godu sarīkota visa šī uguņošana! Viņai atliek tikai par atbildi kaut kur krūmā uzzibsnīt.

Maijā jūs droši vien esat novērojuši, kā smagnējā un pūkainā kamene lido apkārt kokiem. Apsēžas kokā un kaut ko meklē mizā. Palido nedaudz augstāk vai zemāk un atkal pēta koku Pēc tam pārlido uz blakus koku.

Ieskatieties: kamene kož mizā. Pēc dažiem metriem tā atkal nolaižas uz kāda zara, iekož lapiņā un lido tālāk.

Apli nolidojusi un «apkodījusi» daudzus kokus un krūmus, tā atgriežas starta vietā un sāk jaunu lidojumu.

Tā kamene no rīta līdz naktij lido un lido tikpat kā uzvilkta pa vienu un to pašu maršrutu, likdama jaunas un atjaunodama vecās iezīmes.

Noķeriet to un paturiet kārbiņā. Kad izlaidīsiet ārā, tā lidos nevis uz ziediem, lai padzertos saldo sīrupu, bet atgriezīsies pie saviem noslēpumainajiem apļiem, no kuriem jūs to pirms stundas atrāvāt.

Reizēm bads piespiež kameni steigties uz ziedošiem āboliņa tīrumiem un uz ātru roku tur remdēt izsalkumu ar dažiem kāriem nektāra malkiem.

Pēc tam no jauna nepārvarams spēks velk to pie «apkodītajiem» krūmiem.

Tikai nesen zinātne atminēja kamenes dīvainās rīcības noslēpumu. Izradās, viņa atstāj uz krūmiem un kokiem, uz zālēm un puķēm savas «mīlestības vēstules», aicinājumus uz satikšanos. Kameņu ģintī ar to nodarbojas nevis mātītes, bet tēviņi. Pie viņu žokļu un dzeloņu pamata ir smaržu dziedzeris. No rīta lidodams pa mežu vai pļavu un kozdams smildziņās un lapiņās, kameņu tēviņš atstāj tur savu vīrieša smaržu. Mātīte saož to, lido pie iezīmēm un tur gaida «dedzīgo pielūdzēju».

Dažādām kameņu sugām arī smaržas ir dažādas. Turklāt, lai izvairītos no pārpratumiem, «dažādas sugas», raksta Kārlis Frišs, «savās sentimentālajās pastaigās pieturas pie dažādiem maršrutiem». Vienas iezīmē koku apakšējos zarus un koku saknes, citas tiecas pie galotnes lapām. Trešās dod priekšroku tīrumu plašumiem un čabošajām pļavas zālēm, pie kurām tad arī aicina savas draudzenes uz satikšanos.

Intelektuālās zivis

Lielajā Nilā dzīvo mazas zivtiņas haplohromi un tilapijas. Kad pienāk vairošanās laiks, to tēviņi sāk būvēt ligzdas.

Tilapija izvēlas klusu nostūrīti upes dibenā aiz kāda akmens vai starp augu saknēm. Izstiepusies šeit, tā nogulstas, sit ar asti pa ūdeni un griežas uz vietas, kamēr smiltīs rodas bedrīte.

Tad tēviņš peld pēc «ķieģeļiem»: mutē atnes akmentiņus un saliek tos rindā bedrītei apkārt. Gar bedrītes malām ceļ akmens valni tikpat kā cietoksnim.

Tagad tilapiju tēviņš peld pēc mātītes un, viņu atradis, «dejo». Tas ir īpašs aicinājuma signāls.

Noliecis ķermeni ar galvu uz leju 30 līdz 60 grādu leņķī pret horizontāli, tēviņš iesāņus lēni peld mātītei pa priekšu. Ja tā apstājas, viņš pagaida. Pēc tam tanī pašā dīvainajā pozā — ar sāniem pret viņu un ar galvu uz leju — atkal peld pie savas bedrītes un ved sev līdzi draudzeni.

Haplohroms aicina līgavu mazliet savādāk nekā tilapija. Arī viņš sastingst tās priekšā ekstravagantā pozā. Viņa ķermeņa pakaļējā daļa ir paralēla upes gultnei, bet priekšdaļu haplohroms tā izliec, ka tā izslienas trīsdesmit četrdesmit grādu leņķī augstāk par asti.

Ta viņš atzīstas mīlestībā.

Līgava ir savaldzināta ar daiļrunīgo" atzīšanos un peld haplohromam nopakaļ pie ligzdas. Seit bedrītē zivtiņas vēl drusku paspēlējas: mātīte peld apļus, bet tēviņš nopakaļ, iespiedis galvu tās astē.

Pēc tam mātīte bedrītes dibenā nērš simt mazu ikru, bet, ja viņa ir liela, pat četrsimt. Izlaidusi pēdējo ikru, pēkšņi… Ko tad viņa dara? Norij vienu ikru, pēc tam otru, trešo … Vai apēd visus?

Nē, neapēd vis: ikri paliek tai mutē. Ķengurs iznēsā savus mazuļus īpaša somā. Haplohromu un tilapiju šūpulis ir mutē.

Pieblīvējusi ar ikriem pilnu muti, zivs paslēpjas ūdensaugos. Te ta nekustīgi stāv. Nedēļas divas neko neēd, tikai smagi pūš un laiku pa laikam paviļā mutē ikrus, lai tie labāk attīstītos.

Sākumā ar pavērtu muti mātīte bieži elpo apmēram minūti, pēc tam kādu pusminūti itin kā gremo — kustina uz augšu un uz leju apakšējo žokli. Mute tagad pavērta platāk, uri redzams, kā tanī jaucas ikri. Pēc tam minūti elpo un atkal pusminūti mutē viļā ikrus, atkal elpo un maisa ikrus… Un tā dienam un naktīm ilgi.

No bada zivtiņas vēders ir ierāvies, kaulainie sāni iekrituši, bet galva uzblīdusi. Ikri taču attīstās, mutē tiem vairs nav vietas.

Nu beidzotl — desmitajā (haplolirorniem) vai divpa- dsmitajā, četrpadsmitajā dienā (tilapijām) pasaulē nāk mazuļi, katrs apmēram blusas lielumā. Pirmajās dienās mazuļi dzīvo mātes mutē. Pēc tam nedroši pamet neparasto māju.

īsi pirms to izvākšanās no mutes māte pamet slēptuvi un nemierīgi peld uz augšu un uz leju. Piepeldot pie dibena, ar uzblidušo galvu rīvējas un beržas gar smiltīm, it kā mazuļi viņu kaitinātu. Taču, tiklīdz kāds no tiem izskrien no mutes un bēg prom, māte dzenas pakaļ un atkal to «norij».

Tomēr pienāk brīdis, kad no mātes mutes kā zirņi no caura maisa izbirst mazuļi, un viņa nepagūst tos saķert. Tie rosās viņai apkārt ciešā bariņā, un zivtiņa nomierinās.

Taču briesmu bridī mazuļi, cik jaudas, drāžas pie māmuļas un paslēpjas tās mutē. Trauksmes signālu «Drīzāk mutē!» tiem padod māte pati. Sis signāls ir īpaša mātītes poza «pa diagonāli» — 10 līdz 20 grādu leņķī pret horizontāli.

Pamanījuši signālu, mazuļi sabrāž pie mātes kā blīvs ķekars, kā bišu spiets uz zara un salien tās mutē. īsti luteklīši! Viņa arī pati steidzīgi «rij» tos, kuri nepaspēj iepeldēt. «Norijusi» pēdējo mazuli, zivs aizpeld tālāk prom no bīstamās vietas.

Ja no diagonālās pozas mātīte atkal pāriet normālā stāvoklī (nekāpjas atpakaļ), trauksme nav bijusi īsta,

un dzīvais kckars, kurš karajas pie viņas mutes, izklīst.

Bet, ja ienaidnieks piepeld pārak ātri un mazuļi nepagūst noslēpties zobainajā paslēptuvē, ilgi neprātojot, mātīte metas virsū nelūgtajam viesim, griežas tam apkārt, skrien virsū, to bada un kož. Cenšas iebiedēt arī ar dažādām draudu pozām un ar savas ādas krāsu maiņu. Tilapija, piemēram, tapat kā saniknots hameleons, kļūst melna: ta baida laupītāju.

Tikmēr mazuļi nesnauž: grimst dibenā un tur slēpjas. Ja pašaizliedzīgā zivtiņa paliek dzīva pēc visai riskantiem uzbrukumiem «zilonim», tad, pabaidījusi to dažas minūtes, viņa pēkšņi aizpeld, steigā pieblīvēdama muti ar mazuļiem.

Sākumā jebkurš troksnis telpā, kur stāv akvārijs, — durvju virināšana vai cilvēka ienākšana istabā — uztrauc piesardzīgo zivtiņu, un tā ar signālu «Drīzāk mutē!» sasauc kopā mazuļus. Pakāpeniski tā tomēr pierod, nojaušot, ka šie trokšņi nav bīstami, un saceļ trauksmi tikai patiesās briesmās.

Četras vai piecas dienas jaunie haplohromi un tila- pijas izmanto māmuļas viesmīlību. Tie pat pārnakšņo drošajā paslēptuvē, aiz mātes zobu žoga. Pēc tam tic paaugušies, pieņēmušies spēkā, muti pamet uz visiem laikiem.

Ilaplohromus un tilapijas ihtiologi pieskaita pie cili- līdu dzimtas — tropu asariem. Ar dažām savām anatomiskajām iezīmēm tie patiešām atgādina mūsu asarus. Cihlīdas mīt visos Indijas, Ceilonas, Āfrikas un

Amerikas saldūdeņos (Amerikā no Teksasas līdz Urug- vajai). Daudzas cililīdas ir plēsīgas, dažas pārtiek no augiem.

Visām cililīdām ir ļoti interesantas parašas, bet tik augsti attīstīts mātes instinkts droši vien nav nevienam citam zivju valstībā. Ikrus gan ne visas cililīdas iznēsā mutē. Tikai nedaudzām sugām piemīt šis dīvainais, kaut pilnīgi drošais pēcnācēju aprūpēšanas veids.

Daudzas cililīdas nepieblīvē muti ar ikriem un mazuļiem, kaut rūpējas par tiem ne mazāk pašaizliedzīgi, aptekā un vadā tos sev līdz kā perētājas vistas cāļus.

Pundurcihlīdām mazuļus audzē tikai mātīte. Tēviņš ignorē gan viņu, gan bērnus. Tomēr lielākajai daļai tropu asaru kā tēviņš, tā mātīte vienlīdzīgi dala vecāku priekus un bēdas. Tie ir ļoti draudzīgi pāri, un to savstarpējā uzticība vecāku pienākumu veikšanā izraisa vēl lielāku apbrīnu nekā putnu un zīdītāju laulību savienība. Pēc savas uzbūves zivis neapšaubāmi ir primitīvākas būtnes par sauszemes mugurkaulniekiem.

Kad pienāk ģimenes nodibināšanas laiks, iniciatīvu izrāda cihlīdu tēviņš: ūdenskrātuves dibenā viņš izvēlas vietu, kur mātītei laist ikrus.

Sī izvēle nav sarežģīta: vientuļā līcī pie kāda akmens vai pie aļģes. Taču cililīdas iepriekš ar spurām un muti vienmēr notīra gružus un dūņas no vietas, kur vēlāk tiks nērsti ikri. Un cītīgi sarga zināmu platību apkārt šai vietai no citiem tīkotājiem. Sis iecirknis nav liels: centimetri divdesmit uz vienu pusi un tikpat daudz uz otru pusi. Ja zivs ir prāva, arī iecirknis ir lielāks.

Pēc tam tēviņš ar tādām pašām ceremonijām kā viņa ciltsbrālis tilapija atved pie ligzdas mātīti. Uz notīrītā akmens viņa laiž ikrus.

Turpmāk vecāki pēc kārtas dežurē pie ikriem. Viens kustina spuras virs tiem, lai svaigs ūdens visu laiku plustu ap ikriem un tie labāk attīstītos. Tanī pašā laikā otra zivs dežurē mazliet tālāk, aizvada prom vai atbaida ienaidniekus. Pēc tam abi mainās vietām.

Kad izšķiļas mazuļi, vecāki tos pārnes uz smiltīs izrakto bedrīti. Mazuļi tur guļ dažas dienas, kamēr kļūst spēcīgāki un iemācās pa īstam peldēt. Tad vecāki tos

aizved sev līdz. Jaunpiedzimušās zivtiņas, tāpat kā tilapiju mazuļi, ciešā barā visur seko tētim vai māmuļai, pa ceļam meklē barību. Ja atrod pārāk lielu ēdamu gabaliņu, vecāki to sasmalcina ar saviem zobiem un kripatiņas atdod bērniem.

Pret vakaru laimīgā ģimene atgriežas pie savas bedrītes un pošas naktsguļai.

Ja tuvumā jau apgūlies kāds plēsoņa, cililīdas aizved mazuļus uz citu bedrīti. Ja arī tur nav droši, tad , uz trešo vietu: viņām ir daudz tadu naktsmītņu.

Parasti vecāki vadā mazuļus pēc kārtas: viens gana, otrs atpūšas vai medī. Pēc tam tas, kurš atpūtās, uzņemas nogurušā partnera rūpes.

īpaša signalizācija palīdz zivīm — kā vecākiem, tā bērniem — labak saprast citai citu. Sīs sistēmas galvenais uzdevums ir piespiest mazuļus sekot tieši tam no vecākiem, kurš pašlaik sāk «dežūru».

Pats par sevi saprotams, ka nesaprātīgam radījumam tas ir visai sarežģīti: mazuļiem jāpamet aizgādnis, no kura visiem spēkiem tie tikko bija centušies neatpalikt, un jāpeld līdzi jaunam pavadonim.

Taču daba atrisinājusi šo problēmu ar sistēmu «signāls — atbilde», nepārkāpjot nosacījuma un beznosacījuma refleksu robežas.

Kad cihlīdas ved sev līdz mazuļus, viņas parasti peld līčloču apļiem. Tas arī ir signāls «Sekojiet man!».

Zivs, kura uzsāk dežūru, iepeld mazuļu barā, grozīdamās gan pa labi, gan pa kreisi, bet uz laiku atbrīvotais dežurants žigli izlien no bara un taisnā līnijā ātri aizpeld, nenovirzīdamies sānis ne par mikronu.

Mazuļu uzmanību un simpātijas automātiski saista tā zivs, kura paliek pie viņiem un peld kopā ierastos līčločus.

Briesmu brīdī cililīdas ar īpašām ķermeņa kustībām sasauc mazuļus kopā. Zivs cieši piekļauj pie ķermeņa muguras spuras, bet ar krūts spurām kuļ ūdeni. Galva noliekta sānis. Pēc tam viņa spēcīgi sit ar asti un izpleš muguras spuras. Tas ir sapulcēšanās signāls. Mazuļi tūdaļ peld pie satrauktā tēva vai mātes, un tas aizved viņus kādā paslēptuvē.

Ja signalizētāja zivs, tāpat kā tilapija, sāk kāpties atpakaļ, ar asti spiezdamās virsū baram, tas nozīmē,

ka jāslēpjas, turklāt pēc iespējas ātrāk. Mazuļi cits aiz cita grimst dibenā un noslēpjas. Pieaugušās zivis ap viņiem uzduļķo dūņas. Nosēzdamās tās pārklāj mazuļus kā ar pelēkiem putekļiem, un zem šīs burvju cepures viņi tagad grūti ieraugāmi.

Kad briesmas ir garām, cililīdas ar īpašu signālu sauc ārā no paslēptuves savas atvasītes — peld uz to vietu, kur paslēpušies dūņām klātie mazuļi, un, šeit peldēdamas pie paša dibena, īpatnēji māj ar- galvu.

Mēģinājumi ir parādījuši, ka cihlīdu mātītes vienmēr atšķir savus bērnus no svešiem mazuļiem.

Akvārijā pie cihlīdām pielika piecus hemihromu mazuļus. Heminromi ātri aprada ar jaunajiem apstākļiem un drīz vien iejuka starp cihlīdu mazuļiem, no kuriem pēc ārējā izskata gandrīz neatšķīrās. Tēviņš ne ar ko nereaģēja uz šo diversiju. Mātīte tūlīt pazina viltojumu: metās barā, mazuļus satramdījusi, nošķīra «avis 110 āžiem», aprīdama vienu pēc otra trīs citas sugas mazuļus. Pārējos divus tā apēda mazliet vēlāk. Savējos neaiztika nevienu.

Līdzīgi mēģinājumi ir izdarīti ne vienu reizi vien, un katru reizi cililīdas vai nu uzreiz aprij pieliktos mazuļus, vai arī noķer viņus tad, kad viņi mazdrusciņ aizpeld 110 bara. Reizēm arī pašu pārlieku kustīgie bērneļi aizklīst projām. Mātes panāk bēgļus, saķer mutē un noliek savā vietā, barā.

Tas nozīmē, ka savus bērnus zivis pazīst «pēc garšas», jo tie īpatnēji smaržo.

Cihlīdas atceras savus bērnus ne tikai pēc smaržas, bet arī «pec sejas».

Jaunās mātītes, pirmajās dienās veicot mātes pienākumus, vāji pazīst savus mazuļus. Viņas sajauc tos pat ar vēzīšiem dafnijārn, ķer tās un nes barā vai arī pūlas sasaukt kopā ar jau pazīstamo pozu, kas vēstī trauksmi.

Uzkrājoties pieredzei, jaunās mātes pakāpeniski sāk pazīt savus audzēkņus ne tikai starp tūkstošiem air- kaju, bet reizēm tos it viegli atšķir pat no savas sugas citu zivju mazuļiem. Viņas, protams, neiegaumē katru mazuli atsevišķi, bet tikai kopējo, viņiem visiem raksturīgo ārējo izskatu jeb habitusu.

Par to, ka cililīdas iemācās pazīt bērnus tikai pēc personiskās pieredzes, liecina šāds eksperiments.

Jaunam zivju pārim, kurš nārstoja pirmo reizi dzīvē, pielika svešas sugas ikrus, bet viņu pašu ikrus aizvāca prom. Kad izšķīlās mazuļi, zivis rūpējās par tiem kā par saviem bērniem un tā pie viņiem pierada, ka visus atšķirīgos mazuļus, pat savas sugas pārstāvjus, uzskatīja par ienaidniekiem. Vēlāk šīs eksperimentētāju apmānītās zivis vēlreiz nērsa ikrus, ko viņām neatņēma. Kad no ikriem izšķīlās mazuļi, vecāki metās tiem virsū un apēda citu pēc cita. Tas nozīmē, ka viņu smadzenēs nosacījuma refleksa rezultātā, kas bija radies, audzinot svešus mazuļus, izveidojies jau pavisam citāds priekšstatu stereotips par «saviem» bērniem. Un, tā kā zivis «auksti spriest» neprot, bet rikojas, pakļaudamas vienīgi smadzeņu šūnās «ieprogrammētajiem» refleksiem, tad, bez šaubām, nespēja atklāt viltojumu un kļuva — ak vai! — par savu bērnu slepkavām.

Turpretī mazuļi pazīst vecākus tikai pēc vizuālām — ar savām acīm uztvertām pazīmēm. To ir izdevies pierādīt ar dažādas formas un dažādas krāsas vaska modeļu palīdzību. Kā noskaidrojās, nozīme ir arī modeļa kustībām — plastiskām vai asām, lēnām vai ātrām, taisnām vai līčloču. Katrai sugai tās ir savdabīgas, un mazuļu smadzenēs ir iedzimta reakcija uz tām. Vieni sapulcējas pie ātri peldošā modeļa, citi pie lēni peldošā modeļa.

Ja modelis vispār ir nekustīgs, tad sākumā mazuļi to gan ielenc, bet vēlāk meklē jaunu aizbildni.

Modeļa krāsa, kas visumā atbilst vecāku krāsai, ari pievilina mazuļus. Taču modeļa izmēriem, kā redzams, nav lielas nozīmes. Zinātnieki, kuri centās atšifrēt šo dīvaino paradibu, izdarīja šādu interesantu atklājumu.

Izrādās, mazuļi «nezina», kādi ir viņu vecāku izmēri, — vai tie ir blusas vai ziloņa lielumā. Svarīgs tikai leņķis, kādā tie redz vecākus. Sī leņķa lieluma zināšana ir viens no mazuļa instinktiem tāpat kā, piemēram, māka ķert un rīt ciklopus vai trauksmes gadī- * jumā sapulcēties, ieraugot māmuļas vai tētiņa signāla pozu. Var sacīt, mazuļi ir pieraduši skatīt savus vecākus noteiktā redzes leņķī. Tāpēc, ja vadātāju zivi imitēja ļoti liels modelis, tad mazuļi salasījās barā un

peldēja aiz tā liela attaluma: tad viņiem pavadonis neizskatījās pārāk liels. Ja modelis bija mazs, mazuļi sekoja cieši aiz tā, tādā veidā saglabādami to pašu redzes leņķi. Ar laiku, pieaugot mazuļa izmēriem, pieaug arī leņķis, kas nosaka viņa rīcību.

Katrai sugai tas ir savs: piemēram, tilapijai un hap- lohromam ievērojami mazāks nekā hemihromam un cihlīdām, kurām mazuļi seko daudz mazākā attālumā nekā divām pirmajām zivju sugām.

Pats interesantākais tomēr ir tas, ka ne vien cihlīdām, bet arī citiem dzīvniekiem, piemēram, zosīm, starp iedzimtiem paradumiem ir arī šis specifiskais «redzes viedoklis» uz saviem vecākiem.

Pazīstamais zoopsihologs profesors Lorencs stāsta, ka inkubatora zoslēni staigājuši visur viņam pakaļ kā īstajai mātei, tikai ievērojami lielākā attālumā, nekā tie parasti seko zosu mātei. Tie vienmēr saglabāja tādu attālumu, no kura tiem cilvēks redzams tādā pašā leņķī kā zoss, kad viņa vadā zoslēnus pa krastu. Ta kā cilvēks ir lielāks par zosi, tad, dabiski, arī šī distance ir garāka.

Kad Lorencs peldējies upē un virs ūdens bijusi redzama tikai viņa galva, zoslēni, saglabādami to pašu redzes leņķi, peldejuši viņam gandrīz līdzās.

Kad viņš vēl zemāk iegremdējis galvu ūdenī, tie piepeldējuši viņam gluži klāt un, ja no ūdens ārā rēgotos tikai cekuls, būtu gatavi kāpt viņam uz galvas.

Tāpat arī mazās cihlīdas: kad modelis bija pārāk mazs, mazuļi ielenca to, gandrīz vai līzdami tarn uz muguras, jo centās peldēt aiz «māmuļas» tā, lai viņa

vienmēr būtu redzama noteiktā leņķī, kuru viņiem liek ievērot iedzimtie refleksi.

Zivis vadātājas centīgi gana savus mazuļus sešas, astoņas nedēļas līdz to galīgai «pilngadībai», pēc tam pamet savus lolojumus un dibina jaunu ģimeni.

Trīsadatu stagars «vij» ligzdu

Stagars ir neievērojama zivs, bet pavasarī tas pār- vēršas kā Pelnrušķīte pasakā.

Tēviņi maina tērpu: to pavēdere sārtojas kā tomātam, brūnā mugura kļūst zaļa, bet zilās acis mirdz kā akvamarīns.

Kavalieri ir krāšņi. Un cik viņi kareivīgi! Cits pēc cita viņi aizpeld no bara, katrs meklē ūdenskrātuves dibenā zemes gabalu ligzdai un dzen prom visas citas zivis, protams, tās, ar kurām var tikt galā. Kā gailis uzklūp nelūgtam viesim. Taču līdz cīņai konflikti aiziet reti. Parasti tēviņš saimnieks ar sarežģītu deju brīdina tēviņu atnācēju, ka vieta šeit jau aizņemta. Viņš dejo, var sacīt, uz galvas: nostājas vertikāli ar asti uz augšu, un viņa ķermenis nikni raustās, it kā ar galvu gribētu izsist gultnē caurumu. Atplētis muti, atnācējs mirkli lūkojas savādajā priekšnesumā, bet pēc tam, acīm redzot, sapratis, ka tā nav tikai ākstīšanās, bet baigs ultimāts, peld uz mājām.

Ja sāncensis neatkāpjas pēc pirmajiem dejas soļiem, saimnieks bieži vien rīkojas vēl enerģiskāk: dejodams ar galvu uz leju, sāk neprātīgi kost ar muti smiltis, it kā gribēdams parādīt: «Ja neiesi prom, es arī tevi varu tā apstrādāt!»

Ja arī tas agresoru nav nobaidījis, tad dejotājs pagriežas pret viņu ar ķermeņa platāko pusi un atvāž divas lielas pavēderes adatas. Tie ir augstākās pakāpes draudi, un tie robežojas ar izmisumu. Sos draudus stagars izmanto arī tajos kritiskajos gadījumos, kad līdaka vai asaris iedzen viņu strupceļā.

Ja stagaru nekas netraucē, tas nodarbojas ar ligzdas būvēšanu. Vispirms rok mājai «būvbedri». Paņem mutē smiltis, aiznes tās centimetrus piecpadsmit sānis un izber. Tad atgriežas pēc jaunas kravas.

Pamazām ūdenskrātuves dibenā izveidojas bedrīte. Tad tēviņš mutē atnes dažādas zālītes un aļģu gabaliņus, saliek visu to bedrītē. Atnes vēl, met kaudzē un saspiež no augšas. Gļotas, ko izdala stagara nieres, salīmē zālītes stingrā pikā. Zivs ierīko tanī tuneli, centrā izlīzdama cauri. Ligzda gatava; tā ir bumba ar dobu vidu un divām atverēm pretējās pusēs.

Tagad vajadzīga mātīte. Garām peld stagaru bars. Tēviņš cieši vēro to. Kādas zivtiņas priekšā viņš nodejo mīlas deju. To sauc par līč- loci. Asi grozīdamies no vienas puses uz otru, tēviņš «līčlocī» peld mātītes priekšā. Uz lakstošanos tā parasti atbild, noliekdama ķermeni uz leju, uz tēviņa pusi — viņš dejo drusku zemāk nekā tās galva.

Tad tēviņš steidzas pie ligzdas (viņa peld nopakaļ) un parāda ieeju tanī ar īpašu kustību: nogulstas uz sāniem, ar galvu pret ieeju.

Tēviņš dejo pat dažu citas sugas zivju priekšā, piemēram, jaunu līņu priekšā, kurus satraukumā ir noturējis par stagaru mātītēm. Ja līnis kaut kāda iemesla dēļ peld viņam nopakaļ, tas automātiski izraisa pieviltajam sta-

garam tālāko refleksu «ķēdes reakciju»; šai gadījumā šiem refleksiem nav nekādās jēgas. Tēviņš piepeld pie ligzdas un, tas priekšā garšļaukus izstiepies, aicina jebkuru garāmgājēju iet iekšā un nērst ikrus.

Viņš nodejoja līčloču deju arī rupja mātītes modeļa priekšā, kad eksperimentētāji šo mātīti iegremdēja tievā stieplē akvārijā (vajag tikai, lai modeļa vēders būtu uzblīdis).

Dzīva mātīte ar nobriedušiem ikriem arī reaģē uz rupju tēviņa modeli (tikai modeļa pavēderei jābūt sarkanai) un seko tam, ja modeli pagroza mātītei priekšā, atdarinot līčloču dejas kustības. Ja modeli aizvelk (līdz ar to ari mātīti, kura neatkāpjas no viltojuma) līdz akvārija dibenam, bet pēc tam, atdarinot tēviņu, izkrāsoto finieri noliek garšļaukus, mātīte ar degunu badīs smiltīs, meklējot ieeju ligzdā, pat tad, ja ligzdas nemaz nav. Ta vairāk tic šķietamā tēviņa signālam nekā savām acīm. Protams, vārds «tic» lietots nosacīti, jo mātīte nedomā, kam vairāk ticēt. Pakļaudamās iedzimtām izjūtām, tā, nemaz nedomādama, reaģē uz signāliem, kuri to ciltij ir izstrādājušies izlases ceļā daudzu miljonu gadu laikā kā partnera noteikts izturēšanās veids; ar šo partneri liktenis lēmis tai nest sugas turpināšanas rūpes (kaut gan stagaru mātītēm šīs rūpes nav pārāk smagas). Un, protams, reizēm mātīte sajauc mīļoto ar bandinieku. Taču arī cilvēki kļūdās.

Stagaram ir vēl kāda savdabīga deja — pavēle. To dejo uz vietas kā tvistu. To sauc par drebošo deju.

Kad mātīte ar tēviņa palīdzību, kas pagrūž viņu, ir iespraukusies ligzdā, tēviņš tūliņ nodejo «tvistu».

Stagara «tvists» ir pavēle nārstot. Viņš it kā pasaka mātītei: «Es un ligzda esam gatavi saņemt ikrus!»

Par to viegli pārliecināties ar vienkāršu mēģinājumu: līdzko mātīte ir tikusi ligzdā, tēviņu aizvāciet prom. Viņa ilgi "gaidīs signālu, ka jāsāk nārsts, un, signālu nesaņēmusi, neizlaiž nevienu ikru.

Nodemonstrējiet viņai «tvistu» ar caurspīdīgu stikla irbuli, kura kustēšanās atgādina tēviņa drebošo deju, un mātīte tūdaļ sāks nārstu.

Tāpat izturas ari Amerikas laša mātītes. Indiāņi apgalvo, ka lašu mātīti bez ikriem var piespiest nārstot, ja upē iegremdē airi un ātri, ātri to papurina.

Tātad esam konstatējuši, ka stagara horeogrāfiskajā leksikonā ir vismaz piecas signāldejas un signālpozas.

1.   Kaujas deja ar galvu uz leju, kas nozīmē: «Ej prom, šis ir mans iecirknis!»

2.   Līčloču deja: «Nāc un kļūsti manu bērnu mātet»

3.   Ķermeņa noliekšana uz leju: «Esmu ar mieru.»

4.  Garšļaukus poza pie ieejas ligzdā: «Seit ir manas mājas durvis.»

5.  Tvists: «Drīzāk nērs ikrus, es par tiem parūpēšos.»

Protams, stagari dejo, nedomādami par dejas nozīmi. Dejas tiem kalpo beznosacījuma refleksu ķēdē tikai par īpašiem kairinātājiem, kas ierosina zivis izturēties tā vai citādi.

Izlaidusi ikrus, mātīte peld pie stagaru bara. Kā jau īsts kavalieris, tēviņš viņu mazliet pavada un steidzas atpakaļ pie ligzdas.

Tas ir atkal pārvērties: tagad tas nav vairs brašais dejotājs, bet gādīgs ģimenes tēvs. Viņam ir milzums darba, Gan ligzda jāpielabo — neveiklā mātīte to ir pamatīgi sapostījusi, gan ikri rūpīgāk jānovieto zem jumta. Tomēr galvenas rūpes ir ligzdas ventilācija.

Lai ikri labāk attīstītos, vajadzīgs nepārtraukts svaiga ūdens pieplūdums. Tēviņš ilgi stāv pie savas mājas ieejas un kustina krūšu spuras. Viņš vēdina telpu.

Ūdens tek cauri ligzdai, nomazgā no ikriem gružus un piegādā tiem svaigu skābekli.

Pirmajās dienās ik pēc pusstundas pa trim minūtēm tēviņš pavada pie ieejas ligzdā un dzen caur to ūdeni. Ikri attīstās, elpošanai tiem nepieciešams arvien vairāk skābekļa, un pret nedēļas beigām saviem vecāku pienākumiem uzticīgā zivs diennakts trīs ceturtdaļas dežurē pie ligzdas, sūknēdama tai cauri ūdeni.

Astotajā dienā no ikriem izšķiļas mazuļi.

Tēviņam tagad jaunas raizes. Bērni vēl ir vārgi un nepiedzīvojuši. Viņš sargā tos un vēro, lai tie tālu neaizpeldētu. Ciešā barā mazuļi visur seko tēvam kā cāļi perētājai vistai.

Ja kāds nerātns mazulis mēģina aizbēgt, tēvs dzenas viņam pakaļ, ar muti saķer bēgli un atved sava vietā.

Katrs mazulis vienu reizi tomēr veiksmīgi aizbēg. Kā lode viņš šaujas uz augšu, pie ūdens virsmas, norij gaisa burbuli un steidzas atpakaļ. Parasti tēvs pagūst viņu noķert tikai atceļā.

Mazulis rij gaisu, lai caur z.arnu kanālu ar to piepildītu peldpūsli. Bez šīs gāzu kripatas peldpūslis nevar darboties. Cilvēka plaušas arī nesāks strādāt, ja ar pirmo kliedzienu jaunpiedzimušais nepiepildīs tās ar vajadzīgo gaisa daudzumu.

Stagara tēviņš gana savus mazuļus divas nedēļas. Viņi paaugas un aizvien tālāk un tālāk aizpeld no iig- zdas. Tēviņš vairs neskrien tiem pakaļ. Pamazām viņš pilnīgi zaudē kā interesi par saviem bērniem, tā arī mirdzošo tērpu un piebiedrojas pieaugušo stagaru sabiedrībai.

Bet mazuļi uzsāk patstāvīgu dzīvi.

Ideālie tēvi

Sacensībā ar cihlidām, bez šaubām, stagaru tēvs uzvarētu. Taču, iekams piešķiram tam pirmo vietu par paternitāti, novērtēsim arī citu pretendentu iespējas.

Ņemsim, piemēram, kaut vai jūras zirdziņu. Astīti sagriezis gredzenā, galvu augstu izslējis, vēcina ar vēdekļveida spurām un peld uz priekšu. Viļņus šķeļ ar vēderu.

Nemaz prātā neienāk, ka jūras zirdziņš ir zivs. Zvīņu nav. To vietā ir kaula plāksnes. Astīte lokana kā pērtiķim. Galva kā pasaku Zirdziņam Kuprainītiin. Arī spuru nav: tikai viena muguras spura, kas atgādina vēdekli. Jūras zirdziņam ir cauruļveida mute. Sai caurulītē kā putekļu sūcējs viņš kopā ar ūdeni iesūc savu medījumu — dažādus vēzīšus un tārpus.

Brokastis paēdis, jūras tirdziņš atgriežas ' aļģu audzēs. Tur noenkurojas — apvij asti ap augu un sastingst šaha zirdziņa pozā.

Viņš bija tumši brūns, bet, nonācis zaļajos augos, tūlīt pieņem zaļu krāsu. Jūras zirdziņš var pārkrāso- ties ne sliktāk par hameleonu. Kādas apkārt ir

dekorācijas, tādā krāsā arī viņa ķermenis. Lai ienaidnieki nepamanītu.

Jūras zirdziņš nedomā tikai par sevi vien. «Somā» tam ir pēcnācēji.

Jūras zirdziņu tēviņiem pavēderē ir divas vārstuļ- veida ādas krokas. Mātīte nērš ikrus uz tēviņa vēdera tieši starp šiem vārstuļiem. Ikri tūlīt pielīp, bet vārstuļi sāk augt, no visām pusēm pārsedz ikrus, un kroku malas saskaras. Tagad ikri droši «iesaiņoti» bērnu nēsājamā somā tēviņam pavēderē.

Visas četrdesmit piecdesmit dienas, kamēr tēviņš nēsa ikrus, tie saņem vitamīnus un citas barības vielas no šis somas asinsvadiem tikpat kā cilvēka diglis no mātes placentas.

Kad mazuļi ir izšķīlušies, juras zirdziņš meklē vientuļu stūrīti zemūdens audzēs, ar astīti pieķeras augam un cieši turas pie tā. Viņu, nabadziņu, ragā saliec dzemdību mokas. Viņš liecas gan atpakaļ, gan uz priekšu, sasprindzina vēdera muskuļus: grib, lai soma drizāk pārplīstu un atbrīvotu mazuļus, kuri tanī rosās.

Beidzot vārstulis ir gareniski pārplīsis, un pirmais mazulis ar galvu pa priekšu lien arā. Tam nopakaļ dodas ari citi jaunie jūras zirdziņi. Visi līdzīgi tētim, tikai ļoti maziņi.

Jūras zirdziņu māsīcas, adatzivis, kuras droši vien katrs ir redzējis jūrā, arī iznēsā savus bērnus tādā pašā veida.

Par adatzivi ir rakstījis jau Aristotelis. Viņš to novērojis Egejas jūrā pie saulainas Hellādas krastiem: «Tā zivs, kuru sauc par adatzivi, vairošanās laikā pārplīst, un no viņas izlec mazulis. Si zivs, tāpat kā čūs

kas, kuras sauc par dzīvdzemdētājām, plīst pušu lejpus kuņģa un iekšējiem orgāniem. Pēc tam kad pasaulē ir laisti pēcnācēji, zivs nenobeidzas, un brūce atkal aizaug ciet.»

Dažām citām juras zivīm, piemēram, taukzivīm un ciklopterām, tēviņi apsargā mātītes iznērstos ikrus: viņi dienu un nakti guļ tiem blakus.

ja nārsta vieta izvēlēta neveiksmīgi un, bēgumā aiz- plūzdams, ūdens atsedz jūras dibenu, tēviņš ar ikriem tomēr paliek uz sēkļa, ar muti kāri tverdams pēdējās ūdens lāses, kas lēni aizplūst pa gultnes akmeņainajiem līkumiem.

Drīz būs simt gadu, kopš franču virsnieks Heralds atveda no Ķīnas duci pusdzīvu zivtiņu. Pazīstamais selekcionārs Korbonje ar lielām pūlēm saglabāja tām dzīvību. Tagad šo zivju pēcnācēju miljoni turpina savu sugu visas pasaules akvārijos: runa ir par makropo- diem.

Tie ir slaveni ar savu dīvaino ligzdu būvēšanu. Ligzdām makropodi izvēlas ļoti viegiu būvmateriālu un ceļ no tā visai vieglprātīgas būves: «gaisa pilis» virs ūdens!

No ūdens izbāzis purna galiņu, makropodu tēviņš rij gaisu, pēc tam pa burbulim izlaiž to no mutes ārā. Makropoda lipīgās siekalas pārvelkas pāri katram burbulim kā plāna plēvīte, kā kapsula, un burbulis nepārplīst, bet peld pa ūdens virsu. Blakus tam zivs izspļauj vēl otru, trešo, ceturto burbuli. Kā putaina miziņa tie paceļas virs ūdens.

Tad tēviņš ar ceremonijām, kas nav mazāk sarežģītas kā cihlīdārn vai jūras zirdziņiem, atved pie ligzdas mātīti. Viņi mazliet paspēlējas, peld pa apli viens aiz otra, «skūpstās»: saskaras ar lūpām. Tas ir diezgan mīklains dejas solis daudzu zivju mīlas rotaļās.

Drīz vien mātīte nārsto zem gaisa plosta. Ikri uzpeld virspusē un pielīp pie peldošajām putām. Ja straume aiznes sāņus dažas putu pērlītes, tēviņš ar muti saķer tās un atved savā vietā mājās.

Pēc tam sākas satraukuma pilnas dienas. Modrais tēvs ne uz mirkli neatstāj savu posteni. Sīkus ienaidniekus aizdzen, bet lielos aizmāna projām. Maisa ikrus, lai tie labāk attīstītos. • Kad izšķiļas mazuļi, rūpes pieaug divkārt. Ikri līdz šim nekustīgi karājās pie putainajiem griestiem, bet tagad kustīgie makropodu mazuļi manās aizšmaukt no ligzdas. Te jābūt vērīgai acij. Tēviņam bieži nākas dzīties bēgļiem pakaļ, tos norīt, stiept zem plosta un tur izspļaut. Piņķerīgs darbs, un pateicības nekādas. Pēc dienām četrām mazuļi aizpeldēs kur kurais, un viņš nekrfd tos vairs neredzēs.

Arī dažas vardes varētu piedalīties mūsu improvizētajā tēvu — mazuļu audzinātāju sacensībā. Piemēram, rinoderma. Pats lielais Darvins, ceļodams pa Cīli, ir izpētījis, ka tā audzina bērnus ar unikālām metodēm. Rinodermai olu inkubators diezgan savāds — tā ir rīkles soma (tanī ved divas atveres no mutes, sānis zem mēles).

Rīkles soma parasti ir rezonators — kurkstēšanas pastiprinātājs, lai apvidū visas mātītes to dzirdētu. Kad pienāk laikš rūpēties par pēcnācējiem, tēviņš piepilda šīs «bungas» ar olam.

Tas notiek tā. Uz sūnām mātīte izdēj divdesmit trīsdesmit olu, bet tēviņi sēž apkārt un gaida. Sēž olām apkārt vienu dienu, divas dienas. Nosēž nedēļu. Desmitajā^ divpadsmitajā dienā olās sāk kustēties dīgļi. Tad tēvi metas tām virsū un steigšus rij, lai vairāk pagūtu. Dažam tiek piecas, bet dažam pat divdesmit piecas olas.

Tātad nav velti gaidījuši. Rinodermas, protams, olas neapēd: tās nonāk nevis kuņģī, bet slavenajā rīkles somā.

Tanī olas attīstas tālāk. Drīz no pārplīsušajām olām iznāk kurkuļi. Tie grib ēst. Kā lai viņus pabaro, neizlaižot no šupuļa — «bungām»?

Daba arī te ir atradusi izeju. Kurkuļi pieaug ar astītēm un kājiņām, bet vēlāk arī ar visu muguru klāt pie rezonatora iekšējām sieniņām. Tā no tēva asinīm viņi saņem vitaminizētu barību. Aug ātri. Šūpulī viņiem kļūst par šauru, un, tā kā tās iemītnieki ir paaugušies, rīkles soma paplašinās uz visām pusēm: zem pavēderes un pat zem muguras ādas.

Kad kurkuļi pārvērtušies par vardulēniem, tie «atplēš» savu miesu no tēva miesas (tas nav sāpīgi) un caur viņa muti pa vienam izlien brīvībā. Pats tēvs ir uzpirksteņa lielumā, un var iedomāties, cik maziņi ir viņa bērnil

Dzīvdzemdētājs krupis mīt Rietumeiropā. Amerikāņu tirdzniecības firmas pārņēmušas no viņa labāko olu iesaiņošanas paņēmienu pasaulē.

Martā, lidzko saule izkausējusi sniegu, krupja dzīv- dzemdētaja mātīte dēj olas, bet tēviņš tūlīt uztin tās sev uz ciskām (olas «iesaiņotas» garās gļotu lentās). Viņš satver lentu ar kreisās pakaļkājas diviem vidējiem pirkstiem un uzmet to kā cilpu uz savas labās ciskas. Pēc tam ar labo kāju uztin to uz kreisās ciskas. Uzmet nastu augstāk sev uz muguras un lec tur, kur mitrāks. Krupis ielien zem saknēm vai alas. Ja kāds gribēs atņemt viņam olas, viņš aizsargāsies, sāks žēlabaini kliegt un kost. Bez cīņas olas neatdos.

Kad no olām kuru katru brīdi jaizšķiļas kurkuļiem, krupja dzīvdzemdētāja tēviņš ienirst ūdenī. Kurkuļi «spārdās» ar astītēm, pārplēš olu apvalkus un izpeld brīvībā. To aukle, pret aļģēm noplēsusi tukšo olu apvalkus, atkal traušas krastā.

Putnu valstības amazones

Uz tundru, kuras purvainie līdzenumi plešas Vecās un Jaunās pasaules ziemeļos, pavasarī atlido pūslīšu bari. Klusi līči, sūnu purvi, grīšļiem un kosām klātas parastas peļķes — tā viņu sirdij ir dārga pasaule, viņu dzimtene, uz kuru, pamezdami bagato dienvidu zilās jūras, viņi ir traukušies dienām un naktīm. No ziemeļiem tos bija padzinuši nežēlīgā ziema. Tagad atkal pār tundru spīd saule, šeit ir atgriezusies dzīvība.

Tārtiņveidīgie — pie mums viņus sauc par pūslīšiem — jau no agra rīta ir uz ūdens. Medī dažādus ūdenī dzīvojošus kāpurus un vaboles. Lielu devu ievāc ari no odiem, ēd to kūniņas. Tās karājas pie pašas ūdens virsmas. Ar tievajiem knābjiem izmakšķerēdami odu pēcnācējus, pūslīši noņem kūniņas kā dzīvas putas no ūdens.

Pūslīši peld ātri, visu laiku grozīdamies. Reizēm jocīgi pielavās pieaugušiem odiem, kuri neskaitāmiem spietiem riņķo virs purva. Piepeld lēni, kaklu zemu noliec pie ūdens, pēkšņi šaujas uz priekšu un ķer odu.

Agri no rīta, kad ūdens vēl ir ļoti auksts un visi kukaiņi sastinguši nekustēdamies guļ ūdenskrātuves dibenā, pūslīši duļķo ūdeni. Viņi peld pa apļiem un kustina kājas: tā dūņas kopā ar kukaiņiem uzvanda uz augšu, un asprātīgie putni tad medī ūdens virpuļos.

Taču viņi lidojuši šurp ne jau tāpēc, lai ēstu odusi Jādomā par bērniem, par ligzdām un par visu pārējo, kas ar to saistīts. Un raugi, te viens, te otrs no pūslīšiem ar savādu ķērcienu paceļas gaisā. Skaļi sizdams spārnus un skandēdams «uiķ-uiķ-uiķ», tas lido zemu pār ūdeni.

Tad nolaižas ūdenī un kliedz «uēdu-uēdu», peld kā zoss, kaklu izstiepis, it kā draudētu kādam, un skatās apkārt: kādu iespaidu atstājis? Pēc minūtēm piecām atkal kliegdams paceļas gaisā un atkal nolaižas ūdenī. Un ta veselām stundām.

Pūslīši riesto. Mātītes ar kliedzieniem un ar rituāla lidojumu cenšas pievērst tēviņu uzmanību.

Jā, tēviņu uzmanību. Siem savādajiem putniem tēviņi un mātītes ir mainītās lomās. Mātītes ir emancipējušās: viņas riesto, svilpo, lakstojas ap kavalieriem, pašas izveļas vietu ligzdai un sargā to no sāncensēm. Tēviņi aizņemti ar sieviešu darbiem: perē mātīšu izdētās olas (lepnās amazones taču arī dzemdēja bērnus tāpat kā visas sievietes) un izvadā mazuļus. Pilnīgi atbilstoši tadai neparastai darba dalīšanai izraudzīts arī pūslīšu tērps. Vinu mātītes ir spilgtas: šeit viņas ir gaiļi! Muguras šīfera pelēkas ar divām gareniskām svītrām okera krāsā, kakls rūsas sarkans ar lielu baltu plankumu pazodē, pavēdere balta (te domāts šaur- knabja pūslītis, citām sugām ir citādās krāsas). Tēviņi pelēki, neizskatīgi. Viņiem, nabadziņiem, jāperē mazuļi, tāpēc nav jādižojas spilgtās krāsās: tās tikai pievilinās ienaidniekus.

Pūslīšu tēviņi ir miermīlīgi, klusi, bet mātītes ļoti kareivīgas, metas virsū sāncensēm un triec tās prom no savas peļķes. Taču, ja mātīte ierauga tēviņu, kas dodas pie skaļajām amazonēm, tā tūdaļ lido pie viņa un ar maigu svilpienu nolaižas blakus. Pēc zosu modes izstiepj kaklu, it kā gribēdama aizdzīt viņu projām.

Tikai to nekad nedara: pieiet viņam klāt un aizskrien vai aizpeld atpakaļ ar augsti paceltu galvu. Tad atkal ar šķelmīgiem draudiem tuvojas savam neuzņēmīgajam kavalierim un lepni aizbēg. Un tā turpina, kamēr viņš apjēdz, ko tas nozīmē.

Pēc tam viņi abi peld kopā, vienā peļķē medī odus, un mātīte beidz riestu. Taču arī te jebkura iniciatīva pieder viņai. Pēkšņi viņa pamet medības un kaut kur aizlido. Tomēr netālu. Drīz vien mātīte iesēžas zālē un sāk kārpīt ar kājām zemi. Tēviņš piebiedrojas viņai un dara to pašu. Pēc tam viņa aizlido uz citu vietu, tēviņš viņai seko, un abi atkal kārpa zemi. Pieplacinot sūnu un zāli, miņajas uz vietas. Viņi izmēģina ligzdu celšanu. Dažas no šīm ligzdām putni apmeklē vairākas reizes dienā, citas pilnīgi aizmirst.

Ta pienāk visatbildīgākais brīdis: mātīte nodod visus savus mātes pienākumus tēviņam. Kādu rītu viņa pēkšņi paceļas gaisā ar labi pazīstamo riesta kliedzienu, kuru nedzirdējām, kopš viņa bija atradusi tēviņu. Lido pār purvu un nolaižas pie vienas «treniņa» ligzdas. Tūliņ viņai blakus nolaižas arī tēviņš. Ar to pašu kliedzienu mātīte atkal lido pie citas ligzdas. Tēviņš viņai pakaļ. Viņi aplido pēc kartas vairākas tādas vietas, kur savas iepazīšanās pirmajās dienās bija kārpījuši zemi: visas tās mātīte labi atceras. Beidzot kādā no bedrītēm', kura viņai labāk patikusi, mātīte iedej pirmo olu. Dzeltenīgu, ar tumši brūniem plankumiem.

Drīz vien primitīvajā ligzdā ir jau četras olas. Vairāk nebūs: tagad mātīte uzskata sevi par pilnīgi brīvu no visiem vecāku pienākumiem, kurus viņai uzlikusi daba. Pūslīšu mātītes salasās bariņos, bezrūpīgi klaiņo pa purviem, aizklejo arvien tālāk uz dienvidiem un pamazītēm aizlido uz tropu jūrām un okeāniem, kur arī pārziemo. Viņas steidzas uz atpūtas vietām.

Bet tēviņš sēžas ligzdā. Trīs nedēļas pilnīgā vientulībā perē mazuļus. Kad parādās putnēni, ved tos ūdenī. Un vēl ilgi pasargā bērnus no visām briesmām un nelaimēm, cik tas ir viņa spēkos. Tas ir liels varoņdarbs vīrietim.

Tomēr diez vai medaļu par paternitāti, ja tāda putnu valstī būtu apstiprināta, saņemtu tikai tārtiņveidīgo kārtas pūslīši. Vai to radinieks jakāns<- kurš dzīvo

Brazīlijā, ziedo mazāk laika un pūļu savu mazo jakā- niņu audzinašanai?

Un cits Dienvidamerikas putns — tinamu? Un turienes strauss nandu? Un Austrālijas strausi — emu un kazuars? Visu šo putnu tēviņi, mātīšu pamesti, maigi rūpējas par saviem bērniem, izperē tos un baro, sargā un silda.

Dažadi putni — dažadas ligzdas

Stāstot par pūslīšu tēviņu ikdienu, mēs esam atkal atgriezušies pie putniem. Pakavēsimies vēl mazliet to valstibā.

Tātad lakstošanās ir beigusies, vietas ligzdām atrastas, pāri ir saderinājušies. Tagad putnu vecākiem jauni pienākumi.

Jāvij ligzdas. Stārķiem, kaijām un ērgļiem šai darbā ir vienādas tiesības: ligzdu taisa kopīgi gan mātīte, gan tēviņš. Citiem (meža strazdiem, žubītēm) to dara tikai mātītes. Ir arī tādi putni, kuriem ligzdu būvē tēviņi (pūslīši, paceplīši, telegalas).

Savvaļas baložiem un nakts gārņiem iegājusies šāda darba dalīšana: tēviņš salasa un atnes dažādas zāles un zariņus, bet mātīte vij no tiem ligzdu.

Kā viņi atnes? Knābī, nevis pirkstos: vieni stiepj pa zariņam (baloži, gārņi, jūras kraukļi), citi ar zālēm pieņem pilnu knābi (kanārijputniņi). i

Papagaiļi transportē būvmateriālu visai oriģinālā veidā: iebāž to muguras spalvās un tā lido ar kravu plecos.

Vakarlēpji ir putni bez ligzdām (cik dīvaini!). Viņi izdēj savas divas olas tieši uz priežu skujām un perē uz kailas zemes.

Pīles un zosis cinī (vai ciņu starpā) ar savu ķermeni izdauza nelielu bedrīti un izklāj to tikai ar tiem stiebriņiem un zālītēm, līdz kuriem var aizsniegt ar knābi. Aizejot no ligzdas, piesedz to ar mīkstām dūnām, kas izplūktas pašām no pavēderes.

Dažiem putniem ligzdas ir celtniecības mākslas brīnums. Tādiem kā somzīlītei, šuvējputnam, par kuru jau bija runa, vai arī Āfrikas audējputniem.

Audējputni no Ģuelea ģints piesien savu ligzdu pie koka ar īstiem mezgliem. No augiem noplēstas šķiedras viņi vairākas reizes laiž caur pirkstiem tā, ka izveidojas cilpa, pēc tam ar knābi ņem «auklas» galu un cieši savelk mezglu.

Vismazākajiem kolibri ligzdas ir uzpirksteņa lieluma, grifiem un ērgļiem tās sver vairākus centnerus! Tomēr vislielākās ligzdas ir koloniju audējputniem. To mātītes būvē zem kopēja jumta ļoti daudzus mazus kambarīšus. Daudzdzīvokļu putnu māja reizēm noklāj visu koka vainagu. ,

Arī ligzdu materiāls ir dažāds: zariņi, zāles, dūnas, spalvas, vilna, lapas, dūņas, māli." Pat pašu putnu siekalas! Dienvidāzijā un Austrālijā dzīvo visiem vietējiem gardēžiem labi pazīstamā svīru dzimtas salan- gana. No tās ligzdām vāra … zupu.

Viņa ligzdu būvē tā: ar kājām pieķeras pie klints un noziež ar savām lipīgajām siekalām akmeni, izveidodama uz tā šūpuļa attēlu. Siekalas tūliņ sabiezē un pārvēršas par brūnganu garoziņu. Bet salangana tik triepj tai virsū. Ligzdas sienas aug, un pie milzīgas klints izveidojas mazs šūpulītis.

Sis šūpulītis, kā stāsta, esot ļoti garšīgs. Cilvēki rāpjas stāvās, augstās klintīs, lāpu gaismā traušas gar alu sienām un vāc salanganu ligzdas. Pēc tam vāra tās ūdenī vai vistas buljonā un, kā apgalvo lietpratēji, iegūst lielisku zupu.

Pavisam nesen atklāja, ka salanganas var interesēt ne tikai gastronomus, bet arī biofiziķus: 'tumsā lidodamas, viņas sūta uz priekšu akustiskus izlūkus, kuri «grab kā bērnu uzvelkamās rotaļlietas», tas ir, ar ultraskaņu «iztausta» apkārtni.

Svīru dzimtas Siāmas cipsiurs dzīvo salanganai kaimiņos. Arī tas līmē savu ligzdu ar siekalām: savāc spalvas un uz lielo palmu lapam pielīmē spalviņu pie spalviņas.

Lai olas spēcīga vēja brāzmās neizkristu no «pēļa», viņš arī tās pielīmē pie ligzdas dibena.

Flamingi lipina ligzdas no dūņām: uzmeistaro visai augstus postamentus ar padziļinājumu virsotnē.

Ar tik garām kājām, ar kādām evolūcija apveltījusi

flamingus, tikai uz augsta postamenta var sēdēt kaut cik ērti.

Gandrīz visur Brazīlijā lielo koku resnajos zaros būdu un ciematu tuvumā var redzēt diezgan prāvas mālu pikas. Nelieli sārti dzelteni putniņi, kas izskatās pēc meža strazdiem, griezīgi klaigādami, rosās ap kokiem. Tie ir mūrniekputni, bet mālu «melones» uz kokiem — to ligzdas. Katra ligzda ir īsta mūra māja ar priekšnamiem un viesistabu (tā sver 3—4 kilogramus, turpretī pats putniņš — tikai 80 gramu).

Tēviņš un mātīte būvē ligzdu kopīgi. Vispirms sagatavo ķieģeļus — saviļā no māliem prāvas piciņas šautenes lodes lielumā. Lai māli būtu izturīgāki, tiem piemaisa augu šķiedras. Ķieģeļus uznes koka. Uz resna zara no tiem sakrauj nākamās ligzdas pamatu. Putniem nav cita instrumenta kā knābis un kājas, bet ar šo vienkāršo darba rīku palīdzību tie ātri pabeidz mājas pamatu un sāk būvēt sienas. Tad uzliek kupolveida jumtu. Vienā sienā atstāj apaļu atveri. Tā§ ir durvis. Iekšējo telpu sadala divās istabās. Un māja gatavai Arī kalao jeb degunradžu putni, būvējot ligzdu, stiepj knābī mālus.

Kalao mīt Indijā un ligzdo koku dobumos. Tikko mātīte ir ievākusies dobumā un iedējusi tur pirmo olu, ar īpašu mālu, dūņu un savu mēslu javu tēviņš sāk aizziest ieeju dobumā un drīz vien iemūrē tanī savu draudzeni. Viņš atstāj vaļā tikai mazu spraugu, pa kuru mātīte var izbāzt knābi. Vairākas nedēļas, kamēr no olām izšķiļas mazuļi, viņa sēž ieslodzījumā. Visu šo laiku tēviņš baro gūstekni ar kukaiņiem un augļiem.

Kad mazuļi izšķīlušies uri pieņēmušies spēkā, tēviņš ar savu biezo knābi salauž mālu sienu un izlaiž mātīti ar bērniem brīvībā. Savādas laulāto attiecības…

Izrādās, perēšanas laikā kalao mātīte met spalvu. Tai uzreiz izkrīt gandrīz visas spalvas. Tāds putns ir pilnīgi bezpalīdzīgs. Tāpēc ari tēviņš to iemūrē dobumā. Aiz mālu sienas tā atrodas drošībā un siltumā.

Ja tēviņš iet bojā, nobeidzas ari mātīte, jo bez viņa palīdzības tā nevar izkļūt no ieslodzījuma.

Būvēt ligzdu ir grūts darbs. Sarežģīts un grūts.

Par šīm grūtībām varētu pastāstīt nabaga telegala (Australijas mēslu vista), kurai olu sasildīšanai nākas būvēt «Ēģiptes piramīdas».

Kad pirmie Austrālijas pētnieki ieraudzīja šī kontinenta līdzenumos savādus zemes pauguriņus, viņi noturēja tos par iezemiešu kapu kalniem. Taču atklājās, ka tās… ir putnu ligzdas. Un nevis parastas ligzdas, bet inkubatori!

Telegalas neperē savas olas. Viņas ierok tās trūdošu atkritumu kaudzēs. Olas sasilda siltums, kas izdalās, pūstot atkritumiem. Atkritumu kaudzē olas attīstās kā īstā inkubatorā.

Sos inkubatorus ceļ gailis. Ar lielajām un spēcīgajām kājām tas sakašā kaudzē visvisādus gružus. Strādā daudzas dienas un izveido patiešām varenu būvi: daži telegalu ligzdu pakalni sasniedz piecu metru augstumu! Mēslu vistu celtnes ir piecdesmit soļu atstatu cita no citas.

Kad «inkubators» gatavs, ierodas mātītes un, uzrā- pušās uz gružu kaudzes, ierok tanī olas. Pa vienai olai atsevišķos padziļinājumos. Tās vienmēr tiek ieraktas ar apaļāko galu uz augšu, lai mazuļiem būtu vieglāk tikt ārā no čaumalas.

Gailis daudzas dienas dežurē pie «inkubatora». Ja no lapu trūdēšanas kaudzē rodas pārāk augsta temperatūra, viņš notrauš lieko zemes kārtu vai kaudzes sānos ierīko dziļus caurumus gaisa pieplūšanai. Ja siltuma par maz, virspusē vēl uzmet nedaudz gružu. Temperatūras mērīšanai gailim ir pašam savs termometrs — spārnu iekšpusē viņam nav spalvu, un, piespiedies ar kailu miesu pie ligzdas, gailis instinktīvi

sajūt, kāda tanī temperatūra; normāla, ja ir 30—32 grādi.

Pēc 9—12 nedēļām no olām izšķiļas cāļi. Tos gaida smags darbs: jāizkļūst no zemes un gružu slāņa, kas reizem ir 1—2 metrus biezs. Taču jaunpiedzimušie mazuļi nebūt nav bezpalīdzīgi. Viņi piedzimst jau pilnīgi apauguši ar spalvām, ir prāvi un spēcīgi. Nepagurdami kā kurmji tie rok zemi gan kājām, gan spārniem un drīz vien izlien svaigā gaisā. Nopurinājušās un saulē apžuvušas, jaunās telegalas uzsāk patstāvīgu dzīvi. Sai laikā tās jau prot lidot!

Mūsu purvos un upēs dzīvo putns, kurš arī apsilda savu ligzdu ar trūdošu augu siltumu. Tas ir cekuldū- kuris jeb podiceps. No vecām niedrēm celtā cekul- dūkura ligzda ir gluži kā mazs plosts, ko vējš brīvi dzenā no vienas ezera daļas uz otru. Siltums no trūdošajiem augiem, uz kuriem guļ olas, neļauj tām

atdzist no apakšpuses. Protams, cekuldūkura primitīvā «siltumnīca» tikai" aptuveni līdzinās telegalu lielajiem «inkubatoriem».

Dzeņi izvēlas ligzdām dobumus vecos kokos. Iekšpusē tos ne ar ko neizklāj. Mazuļi sēž tieši uz cietā koka.[9] taču «izgulējumu» jaunajiem dzeņiem nav, jo viņu kājas, precīzāk, viņu pēdas ir apbruņotas ar amortizējošām tulznām.

Visi citi putni — gan zīlites, gan erickiņi, gan zvirbuli, gan mājas strazdi, — kuri bieži apmetas dzeņu pamestos dobumos, tur vij parastas ligzdas.

Piekūni un pūces ligzdas netaisa, bet pēc sava prāta mazliet pārveido žagatu un vārnu ligzdas. Kāda Amerikas pūce perē mazuļus pat murkšķu alās.

Centrālajā Amerikā mīt putni oropendoli. Tie pin ļoti sarežģītas krūzēm līdzīgas ligzdas, kuras piekar pie koku zariem. Tropos putnu olas meklē dažādi gardēži: pērtiķi, savvaļas kaķi, ķirzakas, čūskas, jenoti, oposumi. To ir daudz, visi lieliski lodā pa kokiem, un putniem nav viegli nosargāt no tiem savus pēcnācējus.

Tomēr oropendolu «krūzēs» plēsoņas iekšā līst neriskē, tāpēc ka vienmēr tām blakus pie zara karājas bīstamas bumbas — lapseņu midzeņi. Oropendoli parasti vij ligzdas uz zariem, kur jau dzīvo lapsenes. Savus kaimiņus putnus lapsenes neaizskar, bet visiem nelūgtiem viesiem dzeļ bez žēlastības.

Dzeņu dzimtas Micropiernus ģints pārstāvis nodibinājis draudzību ar skudrām. Bez bailēm viņš meistaro ligzdu savu dzeļošo «draugu» skudru pūžņa pašā vidū.

Ir zivju dzenīši, kuri ligzdo termītu mitekļos, bet zvirbuļi un cielavas — ērgļu un stārķu ligzdās.

Vardu sakot, te ir ārkārtīgi liela dažādība.

Par visiem putnu ligzdu modeļiem pastāstīt nav iespējams.

Kurš gribēs par tiem sīkāk uzzināt, labprāt izlasīs izcilā putnu pazinēja Oskara Heinrota lielisko grāmatu par putniem («No putnu dzīves»). Tur ir ļoti daudz interesanta.

Mēs tagad pavērosim, par ko rūpējas putnu vecāki, kad ir uzbūvēta ligzda.

Trīs perēšanas veidi

Gatavā ligzdā mātīte iedēj olas. Vienu olu dēj imperatora pingvīni, kivi, grifi, juras ērgļi, gārgales, flamingi, tāpat vienu olu dēj vētrasputnu kārtas pārstāvji: albatrosi, vētrasputni un vētras burātāji; divas olas dēj daži ērgļi, smilšvistiņas, kolibri, vakarlēpji, baloži, purvvistiņas jeb takahes; trīs — sudrabkaijas; četras — pūslīši; līdz sešpadsmit — pīles; desmit līdz septiņpadsmit — zīlītes; līdz astoņpadsmit — fazāns; no desmit līdz divdesmit astoņām — irbes.

Olas ir dažādas — gan pēc izmēra, gan pēc krāsas. Kolibri ola, piemēram, sver tikai ceturtdaļgrama, bet strausa — 1,6 kilogramus, tas ir, 6000 reižu vairāk! Arī tas vēl nav rekords: izmirušo Madagaskaras strausu moa olas «čaumalai» bijis spaiņa tilpums.

Toties strausu ola sver sešdesmit reizes mazāk nekā strausu mātīte, bet kolibri ola ir tikai astoņas reizes vieglāka par pašu putniņu.

Mandarīnpīle 13 dienas izdēj 13 olas, katru 50 gramu smagu. Visas kopā tās sver gandrīz par ceturto daļu vairāk nekā pati pīle.

Upes tilbītes mātīte četru dienu laikā katru dienu ražo pa 13,3 gramus smagai olai. Visas četras olas ir smagākas par pašu dējēju māti (viņas svars 45grami). «Tas ir apbrīnojams ražīgums!» Oskars Heinrots slavē.

Vislielākā (salīdzinoši) ola ir kivi, kuram visvairāk reducēti spārni — tā tikai piecas reizes vieglāka par mātīti, kura to izdējusi. Visbiezākā čaumala ir franko- līna olai: čaumala sver trešo daļu no olas. Ja šī bruņās tērptā ola nokrīt zemē, tā var arī nesaplīst. Visplānākā čaumala kolibri olai: 0,04 milimetri.

Sīkie putni parasti dēj katru dienu pa olai, bet lielie — ar dažu dienu pārtraukumu.

Ja ieskātās putna ligzdā (tikai ne plēsīgā putna), tur redzami mazuļi, kas maz atšķiras cits no cita gan pēc lieluma un tātad arī pēc vecuma. Citādi nemaz nevar būt: gandrīz visi putni taču sāk perēt, kad izdēta pēdējā ola.

Kas notiks, ja putns sāks perēt, pirmo olu izdējis? Un perēdams piedēs klāt vēl otro, trešo un pārējās

olas? Tad mazuļi būs dažāda vecuma un dažāda lieluma.

Tādi dažāda vecuma mazuļi sēž pūces ligzdā. Vieni jau grasās lidot prom, otri tikko apauguši ar spalvām, bet trešie nule izšķīlušies no olām. Po- larpūcei, kura dzīvo pie mums tundrā, vecākie mazuļi šķiļas jūnijā, bet jau- nakie jūlijā. Upim mazuļi ir cits par citu vecāki apmēram piecas, septiņas dienas.

Sai mazuļu vecuma un lieluma dažādībā ir bioloģiska jēga. Dažiem vecākiem būtu grūti vienā un lanī pašā laikā pabarot visus mazuļus, ja tie izšķiltos vienā dienā un visi reizē prasītu ēst. Pūces izbaro savus pūculēnus it kā pa daļām. Sākumā perē mātīte. Pēc tam kad pasaulē ir nākuši pirmie mazuļi, tā kopā ar tēviņu aizlido talu medībās: 5—10 kilometrus no ligzdas. Olas, kas izdētas vēlāk, silda vecākie mazuļi. Mate tos nomaina uz īsu laiku, jo viņa perē pa vaļas brīžiem. Kad izšķiļas jaunākie mazuļi, vecākie pūculēni, kuri ap šo laiku jau ir paaugušies, viņus aizsargā, aizbaidīdami nelielos ienaidniekus. Taču dažreiz, kad laupījuma maz un vecāki nevar pabarot visus mazuļus, tie var arī apēst savus brāļus. So kanibālismu sauc par «skaita pašregulēšanos», un tas, bez šaubām, ir sugas interesēs: upurētie jaunākie mazuļi glābj no bada nāves vecākos bērnus.

Visas pūces, izņemot varbūt tikai dažas mājas apoga pasugas, sāk perēt ar pirmo olu. Tāpat dara kaijas, piekūni, vanagi, klijas, lijas un jūras ērgļi.

Purva pūču ligzdu, stāsta Oskars Heinrots, var atrast purva klajumiņos. Ligzda «no tālienes izskatās kā balts ķeglis. Vecākā mazuļa galva veido virsotni;

pārējie mazuļi — cits par citu mazāki — piespiežas klāt vecākajam brālim no visām pusēm. Kopīgajā dūnu kamola sākumā viņus pat nevar atšķirt. Vispār ligzda izskatās pēc appelējuša kūdras kluča.»

Pēcpusdienā izdējusi pirmo olu, baložu mātīte, tuvojoties vakaram, stāv virs tās, «piesegdama, lai tā nebūtu redzama no ārpuses un pārāk neatdzistu». Vēlāk šai postenī viņu nomaina baložu tēviņš. Pēc dienas viņu ligzdā ir jau divas olas. Tad arī sākas īstā perēšana. Tāpēc abi jaunie baloži ierodas pasaulē gandrīz reizē.

Arī dziedātājputni pirmās trīs olas neperē, mazliet apsilda tās un piedēj klāt vēl divas olas: no tām putnēni izšķiļas mazliet vēlāk nekā no pirmajām trim.

Dukuriem un raļļu dzimtas pārstāvjiem ir tāda pati metode. Kad no pirmajām olām izšķiļas putnēni, viens no vecākiem aizved tos, bet otrs izperē pārējos.

Pīles, vistas un viņu radinieki perē un vadā mazuļus bez tēviņu palīdzības.

Seit, saka Oskars Heinrots, «katrā ziņā nepieciešams, lai visi mazuļi reizē nāktu pasaulē». Tāpēc arī gan mežapīle, gan mežirbe pirmās olas dēj uz mitras zemes un tūlīt piesedz tās ar zāli. Viņas atnāk pie ligzdas

katru dienu. Izdēj jaunu olu un aiziet. Katrā nākamajā dienā ligzdā uzturas ilgāk nekā iepriekšējā dienā. Kad vienkāršajā ligzdā iegulst pēdējā ola, sēžas virsū un perē pa īstam. Tāpēc visi vienpadsmit līdz trīspadsmit meža pīlēni lien ārā no čaumalam gandrīz vienā laikā: divās stundās visi pagūst spert šo pirmo soli savā dzīvē.

Dziedātājputni un dzeņi uz olām sēž 11 —13 dienas (bet mājas strazdi un meža strazdi 13—15), vārnas — 18—20, kaijas — 24—28, sīkie piekūni — 30, zosis — 28—30, stārķi — 30—35, gulbji — 35—40 dienas, Āfrikas strausi — 6 nedeļas, grifi — 7—8 nedeļas un emu — arī 8 nedēļas. Laikam tāpēc «tūļodamies» tie sēž uz olām tik ilgi, ka Austrālijā, kur emu dzīvo, nav tiem bīstamu plēsoņu (pareizāk, miljoniem gadu nebija, kamēr tur parādījās cilvēki un suņi dingo).

Imperatora pingvīni Antarktīdā (ziemā, kad ir ļoti auksts) silda savu vienīgo olu, turēdami uz ķepām, 62—66 dienas.

Taču šo rekordu pārspēj karaliskais albatross. Tas savu vienīgo olu perē astoņdesmit dienasl

Dalītas rūpes

Putniem parasti tikai mātītes perē un vadā mazuļus. Vienīgi reizēm to dara tēviņi (par viņiem jau stāstīju). Taču tēviņi un mātītes šīs grūtās rūpes dažādi dala savā starpā. Plēsīgajiem putniem, piemēram, parasti perē mātīte, bet tēviņš nes viņai medījumu. Viņa to plēš un baro putnēnus.

Arī melno meža strazdu mātīti perēšanas laikā neviens nenomaina. Līdzko meža strazdu tēviņš ierauga, ka putnēni jau izšķīlušies, tas tūliņ sāk lidot pie ligzdas ar sliekām knābī. Medījumu atdod mātītei. Sliekas viņa sadala pa kāri atplestajam mazuļu mutēm. Kad putnēni paaugas, arī tēviņš pats baro viņus. Pēc nedēļas tie apaug ar spalvām, un tad pēc barības lido jau abi — kā tēvs, tā māte.

Baložiem vecāku rūpes sadalītas tā: tēviņš perē dienā, baložu mātīte naktī. Ja mātīte aizlidojusi no ligzdas un balodis to sastop, viņš tūliņ lido uz ligzdu un sēžas perēt, «kaut vēl nav viņa maiņa». Taču, ja draudzene gājusi bojā, tas bez maiņas nosēž dienas divas, bet pēc tam, bada dzīts, pamet ligzdu uz visiem laikiem. Baložiem nav pieņemts, kā dziedātājputniem un papagaiļiem, barot partneri, kurš perē.

Savvaļas baloži vasarā perē vairākkārt (meža baloži četras reizes). Tāpēc viņiem daudz darba: atkal lakstošanās, atkal ligzdas vīšana, rūpes par vecāko mazuļu barošanu, un tas viss gandrīz vienā laikā. Gadās tā, ka vienā ligzdā prasa ēst ar spalvām apauguši mazuļi, kas vel nemāk lidot, bet otrā ligzdā jau sadētas olas.

Melnajiem Austrālijas gulbjiem, stārķiem un nimfu (Nymphicus) ģints papagaiļiem ir tāda pati kārtība kā baložiem: no rīta līdz vakaram olas perē tēviņš, bet nc vakara līdz rītam mātīte.

Balto gulbju tēviņš neperē. Par to pat domāt negrib! Tiesa, kad ligzdā mātītes nav, viņš izslējies stāv virs olām un sarga tās. Apsēsties ligzdā — neparko! Acīm redzot, gulbja lepnums neatļauj.

Vispār lielakajam vairumam vistveidīgo un plēsīgo putnu ligzdā vientuļa garlaikojas mātīte. Daudziem dziedātājputniem, kaijām, zīriņiem, mežirbēm, baložiem, dzeņiem, vakarlēpjiem, grifiem pārmaiņus dežurē tēviņš un mātīte.

Tie nomaina viens otru nevis vienkārši, bet ar ceremonijām: ar skaļu kliedzienu un ar savādām pozām paziņo partnerim, ka iet to nomainīt.

Sudrabkaijas un jūras kraukļi bieži vien dokumentāli apliecina šo savu nodomu: knābī sniedz zāļu vai aļģu kušķi. Bet zīriņi — pienes zivi.

Nedomājiet, ka partneris sēž un ilgodamies gaida, kad nāks viņu nomainīt. Nebūt ne.

Perēšanas instinkts ir tik spēcīgs, ka daudzreiz putns, kuram pienācis laiks sēsties ligzdā, burtiski, ar varu nogrūž no ligzdas savu aizsēdējušos dzīvesbiedri vai dzīvesbiedru.

Mazajiem putniem maiņa parasti notiek ik pēc pusstundas vai pat pēc ceturtdaļstundas. Lielajiem putniem retāk. Grifiem, piemēram, — pēc divām trim dienām, pingvīniem — pēc desmit — divdesmit astoņām dienām (imperatora pingvīniem — pēc mēneša vai diviem!).

Ne tikai baloži, bet arī citi putni mūsu platuma grādos, kur vasara ir īsa, iekārto otru ligzdu jau pirrns tam, kad pirmais perējums var iztikt bez viņu palīdzības. Tad vecākiem gan jāperē olas, gan jāsargā mazuļi. Vakarlēpji šo jautājumu atrisina ta: tēviņš rūpējas par izperētajiem putniem, bet mātīte sēž uz olam.

Smilšu tārtiņiem ir citāda kārtība: abi vecāki pārmaiņus gan aprūpē mazuļus, gan perē olas. Dažreiz, aizlidojusi no ligzdas, mātīte nesteidzas no jauna sēsties tanī. Tad smilšu tārtiņu tēviņš dzen to uz ligzdu un vieglprātīgajai draudzenei ar varu liek pildīt mātes pienākumu.

«Daudziem meža strazdiem, dzeņiem un dažiem citiem putniem,» raksta Oskars Heinrots, «abi laulātie nelabprāt pacieš viens otru: parasti tiem ir dažādi medību rajoni, un tie vairās no satikšanās pie ligzdas un mazuļu barošanas vienā un tanī pašā laikā. Putns lido prom no ligzdas, tikko ierauga lidojam otru putnu, vai ari tikko pielidojušais gaida uz tuvākā zara, kamēr otrs dzīvesbiedrs baro.»

Pavisam citādi rīkojas kaņepīši: uz tīrumiem tie lido kopā, kopā piepilda guzas un kopā barību atdod mazuļiem.

Dzērvju, zosu, gulbju un raļļu māte un tēvs kopīgi audzina mazuļus un knābādami māca meklēt uz zemes ēdamo.

Redzat — arī šeit katram savas parašas. Daba cienī dažādību. Dabas tieksme uz dažādību ir gluži nevaldāma. Ja kāds aizsargāšanās, pārvietošanās, orientēšanās, majokļa gatavošanas un partnera izvēles veids mazuļu audzināšanā ir derīgs no fizisko iespēju viedokļa, tad varat būt droši, to izmantos — ja ne šis, tad kāds cits dzīvnieks.

Dabā ikviena biotehniska ideja, kā saka, ātri atrod pielietojumu.

Vai putns pazīst savas olas?

Arī uz šo jautājumu nevar atbildēt ar «jā» vai «nē», saka Oskars Heinrots, kurš ir izdarījis daudzus mēģinājumus, lai par to pārliecinātos. Daudzi putni (plēsīgie, pīles, vistas, fazāni, rubeņi, kaijas) savas olas nepazīst! Viņi ne tikai neprot tās atšķirt no svešām, bet ir gatavi perēt kuru katru priekšmetu, kas atgādina olu.

Kaija pieņem gan sarkanas, gan zilas, gan raibas olas, ja tās ieliek ligzdā, vai nu tās ir divas vai četrdesmit. Gulbji reizēm sēž pat uz pudelēm! Dažas vistas, joko Heinrots, var «perēt kartupeli un mierīgi va- dat mazos seskulēnus».

Vārnas un kaijas — kā tas visiem zināms — zog citiem putniem olas, ēd tās pašas un dod arī mazuļiem. Kāpēc viņas neaiztiek savas olas, ja tās neatšķir no svešam?

Ja kaijas ligzdā ieliek olu, kad perēšanas laiks nav vēl pienācis, viņa to apēdīs. Ja kaija jau perē, bet mēs izņemam viņai no apakšas olas un tās aizveļam 30 centimetru sānis, viņa nesēdīsies uz olām, bet ietupsies tukšā ligzdā. Tikai vēlāk, atskārtusi, ka viņas saimniecībā viss nav kārtībā, viņa ar knābi atripinās olas ligzdā atpakaļ.

Ņemsim un noliksim olas vēl tālāk: kaija tās apēdīs! Tātad nojausma, ka tās ir pašas olas, viņas galvā roda-s atkarībā no tā, cik tālu olas atrodas no ligzdas.

Kaijām šī kritiskā robeža, par kuru tālāk tabu uz savām olām nesniedzas, ir 30 centimetru. Meža zosij — viens metrs: tieši tik, cik tālu viņa var izstiept kaklu, nekustēdamās no vietas. Kāpēc zosīm patīk lielas olas? Jo lielāka, jo zoss sirdij tīkamāka. Ja ieliksim ligzdā olas maketu divdesmit reizes lielāku par viņas pašas olam, zosu mātīte pametīs savas olas un centīsies, lai kadas pūles tas viņai prasītu, uzrāpties uz šī stāvā «kalna».

Smilšu tārtiņš, kā redzams, arī slimo ar lieluma māniju. Sī viņa nenormālā tieksme ir fiksēta pat fotogrāfijās. Kāds vācu zoologs uzņēmis filmā neparastu gadījumu: tārtiņš okupējis jūras žagatas ligzdu — jūras žagata ir milzis salīdzinājumā ar tārtiņu! To ligzdas bija gluži blakus, un tārtiņam kaimiņa lielās olas iepatikās labāk.

Toties mazuļus putni atšķir teicami! Pēc balss, pēc krāsas, pēc kustībām. Putni ligzdbēgļi, kuru mazuļi pēc izķepurošanās no olām tūliņ tekalē vecākiem nopakaļ, pazīst savus bērnus labāk nekā putni ligzdguļi, kuri vēl ilgi ligzdās baro savus kailos putnēnus.

Ligzdbēglis fazāns, piemēram, nekurnēdams perē pīles olas, bet, līdzko zem čaumalas sāk pēkšķēt pīlēni, viņš tos nosit.

Taču vanags (ligzdgulis), izperējis pieņemtos bērnus, cītīgi pūlas tos pabarot, veltīgi cienadams ar gaļas gabaliņiem. Pīlēni 110 gaļas neko nesajēdz un, mazliet apžuvuši, izklīst no ligzdas. Tikai tad vanags pamana, ka tie nav viņa bērni, bet medījums: metas pīlēniem virsū un viņus nogalina.

Putni piedzimst jau ar gatavu savu bērnu noteikšanas shēmu. Tanī galvenais ir kāda pazīme. Pēc tās putns pazīst mazuļus: vai nu tā ir balss, vai īpaši plankumi tērpā, vai pazīstamas kustības — katram savādāk. Ja tādas pazīmes nav, tas nozīmē, ka nav paša bērns, bet nelūgts viesis. Nav ko skatīties uz vistām, kuras bieži perē un vadā citu putnu mazuļus. Seit citi apstākli, jo vistas ir mājdzīvnieki. Tās jau sen dzīvo pie cilvēka un pa šo laiku zaudējušas daudzus pirmatnējos instinktus. Kaijas, piemēram, neparko nebaro svešus mazuļus, bet savējos pazīst starp svešinieku tūkstošiem, kuri, tā liktos, visādā ziņā līdzīgi kaijas mazuļiem. Tāpat" arī pingvīni un pīles, un daudzi citi.

Vai arī mazuļiem ir tāda iedzimta shēma, pēc kuras tūdaļ var pazīt tēvu un māti? Sudrabkaijām (vai atceraties?) tāda pazime ir sarkanais plankums uz knābja.

Drusku citādi šo problēmu atrisina mazie pīlēni un zoslēni.

Pazīmes vecāku atšķiršanai

Jaunpiedzimušais zoslēns par māti notur pirmo priekšmetu, kas parādās virs viņa. Dabā tā parasti ir zosu māte. Zoslēnam, kuru izperējām inkubatorā, — cilvēks. Arī kaste (ja cilvēks nav atnācis laikā).

Tiklīdz jūs pasaucat zoslēnu, pārliekušies pār to, tas sāk klanīties un jūs sveicināt pēc iedzimtas zosu modes, kaklu izstiepdams uz priekšu. Ar to pašu viņš apstiprina, ka ir atzinis jūs par savu māti. Ja viņš tā sasveicinājies, nekas vairs nelīdz; ja viņu aiznesīsiet pie zosu mātes, viņš neatzīs to. Pēc viņa — putna saprašanas tā ir svešiniece.

Sis instinkts — vecāku tēla «piedēvēšana» pirmajam ieraudzītajam priekšmetam — novērots ari zīdītājiem, taču ne vienmēr tas darbojas veiksmīgi. Āfrikā gadījies, ka jaunpiedzimušais degunradzis, antilope vai bifelis droši skraida pakaļ medniekam vai automašīnai: viņi tos ieraudzījuši ātrāk nekā savu pārbijušos māti, kas viņus pametusi. Mednieki nekā nevarēja aizdzīt prom šos aizkustinošos mazuļus.

Tāpat arī zoslēns dienām un naktīm staigās jums nopakaļ (zināmā attālumā, lai redzētu jūs noteiktā leņķī!) un patīkami un maigi pīkstēs: «Vī-vī-vī-vī.» Tas ir sazināšanās signāls, kuru var iztulkot apmēram tā: «Es esmu šeit, bet kur esi tu?»

Tad gaida (tāds viņam instinkts), ka jūs viņam atbildēsiet kā zosu inate: «Ga-ga-ga,» — tas ir: «Es esmu te, neuztraucies!»

Ja neatbildēsiet, zoslēns sāks pīkstēt: «Fip-fip.» Tas ir bezpalīdzības un vientulības kliedziens. Tā viņš pīkstēs, kamēr viņu atradīs māte vai arī viņš nobeigsies, jo, kaut paēdis, bez viņas siltuma un aizstāvības ilgi nenodzīvos. Tāpēc, paklausot instinktam, visi spēki tiek atdoti pīkstienam «fip-fip».

Ja zoslēnam atbildēsiet «ga-ga», viņš tūliņ priecīgs tecēs sveicināt jūs.

Bezpalīdzības kliedziens glābj daudzus mazos dzīvniekus no vientulības un drošas nāves. Pazaudējis māti, jauns delfīns kliedz savā raudulīgajā ultraskaņas balsī. Un peld, un peld pa apli divu metru diametrā, kamēr delfīnu māte to atrod.

Zoslēns ir ļoti grūti audzināms bērns, jo dienām un naktīm ar savu «fip-fip» prasa apliecinājumu, ka jūs esat klāt. Pīlēns cilvēkam, kurš nolēmis aizstāt tā māti, ir gluži briesmīgs bērns. Viņam vecāku «noteicējs» ir sarežģītāks. Pēc viņa tēzēm un antitēzēm iznāk, ka māte, pirmkārt, skraida gāzelēdamās (turklāt kustas galvenokart kājas). Otrkārt, viņa atsaucas piļu valodā.

Līdzko atvērsiet inkubatora durvis, pīlēni panika bēgs no jums prom. Taču tie bēg arī no pīles izbāzeņa. Lai viņus pievilinātu, cilvēkam jāmetas četrrāpus, šai neparastajā pozā jāskrien (no kā cilvēks ir jau atra- disl) un jāsāk pēkšķēt kā pīlei: «Kveg-gegegeg.» Ja tā sauksiet, nemezdamies četrrāpus, pīlēni pīkstēdami visai apkārtnei darīs zināmu par savu vientulību un neies jums līdzi. Viņu no senčiem mantotajā priekšstata neietilpst tas, ka māte varētu būt tik liela auguma kā cilvēks.

«Tāpēc jāpēkšķina, ejot četrrāpus,» apgalvo Zdeneks Veselovskis.

«Es pats mēģināju,» viņš turpina, «vadat pīlēnu saimi bioloģijas fakultātes dārzā, kas atradās turpat kaimiņos Kateržinku psihiatriskajai klīnikai. Tikai pamatīgs žogs šķīra mani no šīs slavenās iestādes, tāpēc arī pēkšķinātājs, kas bija nometies rāpus, nejaušiem aculieciniekiem uz ielas nebija nekas cits kā ārprātīgais.»

Nakts gārņi ķer zivis pa naktīm un mijkrēslī; kad mazuļi paaugas, nakts gārņi medī arī diena. Tumsā, kad tie atgriežas pie ligzdas, nav viegli izšķirt, kas pielidojis — savējais vai ienaidnieks. Lai bērni tos pazītu, gārņi ar viņiem vien zināmu paroli brīdina mazuļus.

Sī parole ir īpaša galvas picliekšana. Tuvodamies ligzdai, nakts gārnis piespiež knābi pie krūtīm, un mazuļi tad redz viņa zili melno «cepurīti» un dažas baltas spalvas virs tās: nakts gārnis tās izpleš kā vēdekli. Parasti spalvas sakļautas uz pakauša pušķī.

Reiz Konrāds Lorencs[10] uzrāpies kokā pie nakts gārņu ligzdas.

Novērodams nakts gārņus, Lorencs to darīja ne vienu reizi vien. Mazuļi pie viņa pierada un nebaidījās. Reiz šai laikā pie ligzdas ar laupījumu nolaidās pieaugušais putns. Tas bija pietiekami pieradināts un prom nelaidās, bet katram gadījumam nostājās draudu pozā. Ieraudzīdami nevis ierasto paroli, bet draudu žestu, mazuļi sastinga kaujas pozīcijā un aizsargādamies sāka knābt vienu no vecākiem, likumu pārkāpēju.

Dziedātājputnu kailie un aklie mazuļi pirmajās dienās nevar pazīt savus vecākus pēc kādas redzamas pazīmes. Tāpēc viņu neattīstītajām smadzenēm par signālu, ka jāatver knābis un jāprasa ēst, kalpo viegla ligzdas sakustēšanās. Māte atlidojusi! Par to viegli pārliecināties, ja mazliet papurina ligzdu: aklie mazuļi paceļ galvas un kā pēc pavēles atver savas dzeltenās mutes '. Kad atveras acis, viņi galvas nevis vienkārši paslien uz augšu, bet stiepj tās pretī vecākiem. Mazuļi stiepjas pretī arī maketiem, ja tie nav mazāki par trim milimetriem un kustas. No dažādām pusēm tuvināsim viņiem divas nūjiņas — mazuļi mutes atpleš pretī tai, kura tuvāk un ir garāka.

Apaļš disks viņus vilina mazāk nekā riņķis ar robiem un izciļņiem, kuri tad arī kalpo par rosinošām pazīmēm, tas ir, evokatoriem (tāpat kā sarkanais plankums uz kaijas knābja). Tātad dziedātājputnu noteicējā, kas saņemts kā dāvana no dabas jau dzimšanas dienā, ir šādas pazīmes vecāku atšķiršanai: viegla ligzdas sakustēšanās un knābis vai kas cits knābim līdzīgs. Nedomādami mazuļi atver tam pretī savu izsalkušo muti. Sis mutes dzeltenā krāsa savukārt ierosina pieaugušajiem putniem atbilstošas emocijas — likt tajā barību. Tā bez vārdiem un sarežģītas domāšanas viņi saprot viens otru.

1 Mazu|u knābju dzeltenā krāsa — ari tas ir evokalors, tas ir, pazīme, kas dzīvniekiem izraisa noteiktu rīcību, šai gadījumā rosina vecākus nest barību dzeltenajām mutēm.

Baro ar savām asinīm un ar «putna pienu»

Flamings, barodams savu vienīgo bērnu, graciozi noliecas pār to, knābi paver mazliet vaļā, un no knābja putnēna mutē tek pārtikās koncentrāts — visai barojošs buljons: tanī daudz olbaltumvielu un 23 procenti asiņu. Līdz šim nav zināms, kā asinis nokļūst šai savādajā «putna pienā».

Jau sen teiciens «putna piens» ir kļuvis par neiespējamā simbolu. «Vai tik negribēsi putna pienu?» mēdz sacīt cilvēkam, kurš pārāk daudz vēlas.

Taču tagad, pēc ornitologu pētījumiem, šis teiciens jālieto ar zināmu piesardzību. Dabā ir daudz brīnumu. Starp tiem ir arī «putna piens». Tas tālu nav jāmeklē. Paraugieties, ar ko baloži baro savus mazuļus — viņi tos baro ar «putna pienu».

Jaunpiedzimušic putnēni iztiek bez knupīšiem: iebāž savus garos knābjus pieaugušā baloža rīklē un saņem «putna piena» devu.

īsi pirms mazuļu izšķilšanās baložu guzās rodas balta, biezputrai līdzīga viela. To sauc par «guzas» vai «putna pienu». Mājas baložu guzā «piens» izdalās astoņpadsmit dienas, pēc tam putnēni pāriet uz citu diētu. Savvaļas baložiem «piena periods» ir garāks.

Arī imperatora un karaliskie pingvīni lutina savus bērnus ar «putna pienu»: to pietiekamā daudzumā saražo barības vads un kuņģis ka pingvīnu tēviņam, tā mātītei. Sis «piens» ir deviņas reizes barojošāks nekā govs piens: tanī ir 60 procenti olbaltumvielu un 28 procenti tauku!

Jūrā pingvīni ķer tikai zivis. Visu no medībām brīvo laiku viņi pavada krastā. Seit pingvīni sapulcējas lielos baros. Visiem kopā tiem vieglāk pārciest ziemas stindzinošo aukstumu. Un ziema Antarktīdā ir briesmīga: gandrīz astoņdesmit grādu sals. Un sniega vētras. Un vēl tādas, ka vienam šādā vētrā labāk nepalikt: negants vējš vienā acumirklī nogāzīs no kājām un apbērs ar simtiem kilogramu sniega. Pingvīni to zina. Kad sākas sniegputenis, viņi sadrūzmējas čupā un cieši piespiežas cits pie cita. Izveidojas pingvīnu aplis. Zinātnieki to nosaukuši par «bruņurupuci». Visu laiku «bruņurupucis» griežas un lēnām slīd vēja virzienā. Ārpusē plosās sniega vētra, sprēgā sals, bet tāda apļa iekšienē ir silts kā Āfrikas vasarā. Trīsdesmit seši grādi! Vētra norimst — un pingvīni izklīst.

Sadā salā pingvīni perē mazuļus! Tiesa, tur, kur viņi šai laikā «ligzdo», aukstums nav liels — tikai 33 grādi. Taču puteņi un stiprie vēji, kas šeit visu laiku pūš, stindzina putnus. Kāpēc neatdziest to olas?

Pingvīni tur olu uz kājām. Lai arī no augšas tā nesasaltu, pārsedz to ar dūnu «segu» — īpašu pavēderes ādas kroku.

Sākumā olu tur pingvīnu mātīte. Pēc tam pingvīnu tēviņš. Taču viņš neatnāk tāpat vļen un nepaņem olu pie sevis, bet ilgi klanās pingvīnu mātītes priekšā, vēcina spārnus, tirina astīti, jo ļoti uztraucas. Pats visu laiku uz olu vien skatās, aizskar to ar knābi un dzied mātītei īpašu dziesmu: sak, ej, dārgā, atpūties, es tevi nomainīšu. Pingvīnu mātīte ilgi nav jāpierunā.

Viņa ir pamatīgi izsalkusi, kamēr turēja olu uz kājām, neko nav ēdusi'. Jau sen laiks ieturēties. Viņa aiziet.

Uz mēnešiem diviem un vairāk. Uz okeānu pēc zivīm.

Reizēm aiziet kilometru simt vai divsimt tālu, bet ce|u atpakaļ vienmēr atrod.

Kamēr mate medī pa okeānu, parasti pingvīnu tēvam «azotē» jau izšķiļas pingvīnēns. Tas apaudzis ar garām, biezam dūnām, it ka ietinies zvērādas kažokā. Taču vēl ilgi, dienas 40—50, mazulis no aukstuma tveras tēva kabata, bet pēc tam pie mātes, kad viņa ir atnākusi nomainīt tēvu.

Tikko izķepurojies no čaumalas, pingvīnu bērns prasa ēst. Ja māte vēl nav atgriezusies, tēvs to baro ar «putna pienu».

Iedomājieties tikai, cik tas liels varoņdarbs — audzināt pingvīnēnus Antarktīdā!

Kamēr pingvīns lakstojās ap mātīti, kamēr viņa izdēja olu un dienas 60—70 medīja pa okeānu, kamēr pingvīns «izstāvēja» mazuli, bet pēc tam ar mazuli uz pleznām aizgaja līdz vietai, kur bars izvadā putnēnus, pagāja simt dienu! Un visas simt dienas pingvīns neko neēda. Nav brīnums, ka pa šo laiku viņš kļuvis gandrīz divreiz vieglāks.

Beidzot atnāk mātīte un barā meklē savu tēviņu. Arī grūts uzdevums: pingvīnu kolonijā ir tūkstošiem putnu (reiz vislielākajā saskaitīts divpadsmitarpus tūkstoša pingvīnu!). Un viņa neatnāk viena, simtiem mātīšu svinīgā gājienā tuvojas pamestajiem tēviņiem. Saceļas liels troksnis un kliegšana, ne mazums atgadās nepatī

kamu pārpratumu, iekams katra atrod savu likumīgo dzīvesbiedru.

Viņš no savām pleznām uzliek uz mātītes pleznām dārgo bērniņu (vārda tiešā nozīmē «dārgo», ja ņem vērā visas rūpes un «izdevumus», kas šķiesti bērna dēļ). Pats tēviņš nu klibo uz jūru medībās. Sākumā māte baro putnēnu ik stundu. Apbrīnojami: pingvīnu mātīte atnesusi kuņģī tikai kilogramu pussagremotu zivju. Mazulis aug labi: pa pusotru mēnesi, kamēr tēvs ceļo, tas pieņemas svarā par vairākiem kilogramiem.

Un tam par iemeslu atkal ir «piens»: pingvīnu mātīte baro pingvīnēnu ne jau ar zivīm vien, bet arī ar «putna pienu».

Jūrā ar zivīm un kalmāriem atkopies, atgriežas pingvīns, paņem pie sevis bērnu, un tad pa sniegu pēc medījuma klunkuro pingvīnu mātīte.

Sēdēdams dienas četrdesmit piecdesmit gan uz tēva, gan uz mātes pēdām, jaunais pingvīns paaugas. Kabatā tagad viņam par šauru. Un viņš iet uz «bērnudārzu»: kādā vietā barā salasās jaunie pingvīnēni. Simtiem viņi stāv ciešā pulkā, cits pie cita piespiedušies, un brālis sasilda brāli.

«Bērnudārzu» vada vecie putni. Kad vētra sāk griezt sniega vērpetes, viņi no visām pusēm ielenc putnēnus, izveidodami, kā saka zoologi, aizsargvalni.

Vecāki pēc kārtas apmeklē «bērnudārzu»; mazuļi kliedz, visi prasa ēst, bet pingvīni kliegšanā un troksnī katrs pazīst sava pingvīnēna balsi un baro tikai savējo. Tas ir neparasti ēdelīgs: uzreiz var apēst sešus kilogramus zivju.

Piecus mēnešus veciem pingvīniem vecāku vairs nevajag. Ir atnācis pavasaris, bet pēc pavasara arī vasara, ledus blāķi pakusuši, apdrupuši un uz tiem «bērnudārzu» pēdējā izlaiduma audzēkni peld jūrā praksē. Tur viņi mācās nirt un ķert zivis, bet tikmēr viņiem uzaug spalvas.

Kloākainis

Lai cik dīvaini tas būtu, zīdītāji patlaban ir mazāk izpētīti nekā putni. Zīdītājus grūtāk novērot nekā putnus, un daudzas to intīmās dzīves puses mums vēl nav zināmas. Līdz mūsu dienām, piemēram, zinātnieki nezināja, kaut gan daudz par to strīdējās, cik ilga ir zaķa grūsnība.

Pat pīļknābis — viņa eksistencei pirms pusotra gadsimta vēl daudzi eiropieši neticēja! — nav nosargājis savus noslēpumus no zinātkārās zinātnes. Turpretī zaķis, kurš miljonu gadus šaudījies cilvēkam pašā deguna galā, pratis daudz ko noslēpt savā dzīvē.

Vispirms par pīļknābi. Tā būs loģiskāk. Tas taču ir pats vecākais zīdītājs uz zemes.

Nav zināms, kas noķēris pirmo pīļknābi, bet, kad un kur tas noticis, ir skaidri zināms: Hokesberijā, Jaunajā Dienvidvelsā 1797. gada novembrī. Kad angļu naturālisti ieraudzīja fantastiskā radījuma ādu, daudzi no viņiem nosprieda, ka darīšana ar viltojumu. Nodomāja, ka tropu dzīvnieka ādai jokdari piešuvuši pīles knābi. No Dienvidāzijas ne vienu reizi vien bija atvesti tādi darinājumi: gan pērtiķim piešūta zivs aste un tas uzdots par nāru, gan gaiļa galva piemeistarota leguā- nai — Eiropā tādus briesmoņus dēvē par pūķiem. Retu lietu muzeji tad bija modē, un tika vākti visvisādi dīvaini priekšmeti. Pēc ceturtdaļgadsimta slavenais Edin- burgas anatoms Roberts Knokss rakstīja: «Zinātnieki bija gatavi ieskaitīt šo reto dabas veidojumu vienā grupā ar austrumu «nārām» un citiem tāda veida darinājumiem.»

Pagāja gads, iekams doktors Sovs, Britu muzeja naturālists, nolēma izpētīt šo monstru ar piles knābi. Uzmanīgi aplūkojis adu, viņš neatrada nekada viltojuma: nepārprotami ada bija dabas, nevis cilvēka roku veidojums. Viņš nosauca šo brīnumaino radījumu par Pla- tipus anatinus, kas tulkojumā no latīņu valodas nozīmē: «pīles plakanpēda». Pīļknābis un tā brālēns skudr- ezis — ir gan oldējēji, gan zīdītāji. Sai retajā savienojumā redzamas pasaules radīšanai tuvā laikmeta pazīmes, kad mūsu tālie senči jau bija tērpušies vilnā un sāka bērnus barot ar pienu, bet vēl nebija zaudējuši dažas savu priekšteču — rāpuļu iezīmes un pēc veca paraduma joprojām dēja olas.

Pīļknābja mātīte pirms olu dēšanas rok alu piecu līdz divdesmit metru garumā. Rok ūdens tuvumā, taču

ieeju alā taisa nevis zem ūdens, kā bieži vien raksta, bet virs ūdens. Alas galā ierīko ligzdu no mitrām lapām, zāles, niedrēm un koku zariem, kurus ilgi zelē un lauza ar saviem bezzobu žokļiem ', bet šo pakaišu mitrums pasargā olu čaumalu no iežūšanas. Pīļknābis to visu sanes alā, satvēris nevis ar knābi, bet ar asti.

Darbodamās ar asti kā mūrnieks ar lāpstiņu, pīļ- knābja mātīte pēc tam uzbūvē no zemes un māliem biezu sienu, ar kuru kā ar barjeru atdala ligzdu no alas citām telpām. To dara tāpēc, lai saglabātu ligzdā vajadzīgo temperatūru un mitrumu. Paštaisītā termohi- grostatā iemūrētu mātīti grūtāk atrast arī ienaidniekiem. Tiesa, ienaidnieku viņai nav daudz, taču tāds ir nelielais pitons, vietējais varans un lapsas, kas ievestas no Eiropas.

Ar mālu sienu nožogojusies no pasaules, pīļknābja mātīte iedēj ligzdā divas pelēcīgi baltas olas.[11]

Tās ir mīkstas: paņemot rokā, čaumala iespiežas. Saritinājies čokurā, dzīvnieks piespiež savas potenciālās atvases pie krūtīm un silda tās ar ķermeņa siltumu.[12]tātad pīļknābis ir līdzīgs putniem ne tikai ar knābi: tas perē savas olas tāpat kā putns!

Iespējams, ka olas tiek sildītas, trūdot ligzdas būvmateriāla augiem. Taču doktors Krumbigels šaubās, vai tas tā ir. Pirmkārt, lapu paklājs ir pārāk plāns, otrkārt, jaunie pīļknābji izšķiļas no olām ļoti ātri: pa to laiku lapas nepagūst satrūdēt. Ar olas zobu pārplēsuši čaumalu, pēc desmit—četrpadsmit (citi novērojumi liecina, ka pēc septiņām—desmit dienām) jaunie knāb- jainie dzīvnieki nāk dieva pasaulē. Olas zobs atrodas uz augšžokļa un starpžokļa kauliem un ir savdabīgs «konservu nazis», ar kuru daba apveltījusi daudzus bērnus, kas dzimst no čaumalainām olām: putnu mazuļus, jaunpiedzimušos rāpuļus, skudrežus un pīļknābjus. Olas zoba vienīgais uzdevums — pirms mazuļa iznākšanas no olas pārplēst čaumalu. Veicis šo vienkāršo uzdevumu, olas zobs izkrīt.

Pēc tā izkrišanas mazie pīļknābji vēl ilgi — deviņas, vienpadsmit vai pat septiņpadsmit nedēļas — guļ akli un nevarīgi uz lapu pakaišiem. Visu šo laiku māte baro tos ar pienu2 . Zīdekļu viņai nav, tāpēc mazuļi piejiu laiza tieši no spalvas. Pīļknabja mātīte apgulstas uz muguras, un piens no piena porām satek nelielā renītē viņai pavēderē. No šīs «silītes» mazuļi to izlaiza, kamēr paaugas un iemācās paši ķert un ēst tārpus, gliemjus, vēžus.

Skudrezis — viņa «brālēns»

Lai izdētu un izperētu savu vienīgo olu, pīļknābja brālēns skudrezis alu nerok: iznēsā to soma, gandrīz tādā pašā kā ķenguram.

Pagaidām nav vēl saprotams, kā šī ola nokļūst somā. Agrāk domāja, ka mātīte ar nagiem vai knābi tur to ieripina. Taču nagi un knābis tam nepavisam neder. Uzskatīja arī, ka varbūt mātīte pati saliekusies iedēj olu tieši somā.

Patlaban domā, raksta Ellis Troftons, ka skudrezim soma izaug pēc tam, kad no olas ir izšķīlies mazulis (kādā klusā vietā). I<ad viņš, ieķēries māmuļas pavēderes vilnā, sāk zīst, soma tūliņ ātri no visām pusēm apaug viņam apkārt, un viņš, pats to nezinādams, ir šūpulītī. Taču naturālists llāke (pirmais pasaulē!) jau gatavā skudreža somā, turklāt tik lielā, ka tanī «varētu ielikt vīriešu pulksteni», atradis olu, nevis mazuli.

Arī Zdeneks Veselovskis, kurš novērojis skudrezi Prāgas zooloģiskajā dārzā, raksta, ka olu skudrezis iedējis jau gatavā somā.

Tāpēc būs pareizāk, ja teiksim: zoologi vēl skaidri nezina, kā skudreža ola nonāk somā.

Skudrežu un pīļknābju tēviņi uz pakaļkājām nēsā kaula «piešus». Tie pārklāti ar ādu, bet asie gali rēgojas ārpusē un var sāpīgi iedurt. No kanāla, kas stiepjas cauri piesim, iztek duļķains šķidrums. Sis šķidrums ir indīgs!

Kā redzams, pieši ir saindēts ierocis. Taču līdz šim laikam nav zināms, ka ar savu piesi skudrezis būtu kādu ievainojis. Pīļknābis ari pats tos nelabprāt laiž darbā. Tiesa, daži cilvēki un suņi, nekrietni apiedamies ar miermīlīgo dzīvnieciņu, ir nejauši uzgrūdušies indīgajam piesim. Cilvēki izārstējās diezgan ātri, bet suņi tikpat ātri nobeidzās. Tāpat nobeidzās truši (pēc divām minūtēm!), kad eksperimentētāji tiem zem ādas iešļircināja pīļknābja indi.

Skudrezis un pīļknābis ir vienīgie indīgie zīdītāji uz mūsu planētas. Taču visa izturēšanās, indīgā ieroča uzbūve un lietošana liecina, ka viņiem tas galvenokārt saglabājies kā tagad gandrīz nevajadzīgs atavisms, evolūcijas saglabāta piemiņa par tālajiem senčiem — indīgajiem zvīņnešiem. (Tiesa, Zdeneks Veselovskis redzējis, ka skudrežu tēviņi centušies viens otram iedurt ar indīgajiem piešiem. Taču citi novērotāji neko tādu nestāsta.)

Mūsu dienās pīļknābji un skudreži ir saglabājušies tikai Austrālijā un dažās lielākās salās tās tuvumā.

Arī viņu atliekas (divu skudrežu un vienas pīļknābja sugas) izrakumos līdz šim atrastas tikai piektajā kontinentā vēlā terciāra jeb pleistocēna nogulumos.

Pīļknābji dzīvo straujos, aukstos kalnu strautos un siltās, duļķainās līdzenumu upēs, ezeros un pat nelielos Tasmānijas un Austrumaustrālijas līčos (uz rietumiem līdz Leihgardes upei Ziemeļkvīslendā).

Skudreži dzīvo gandrīz visos Austrālijas, Tasmānijas un Jaungvinejas mežos un krūmājos. Zoologi noteikuši divas skudrežu sugas (Austrālijas un Tasmānijas) un vairākas pasugas. Turklāt Jaungvinejā mīt vēl trīs sugas — tā saucamās proehidnas jeb garžokļu ehidnas. Tām ir garākas kājas un knābis nekā skudr- ezim. Sie dzīvnieki ir pilnīgi neizpētīti.

Ceļojums somā

Simt četrdesmit gadu pirms Kuka holandietis Franss Pelsarts pirmo reizi iepazinās ar ķenguru.

1629. gadā viņa kuģis «Batāvija» avarēja pie Rietum- austrālijas krastiem. Kapteinis Pelsarts devās pēc palīdzības uz Javas salu, uz īsto Batāviju (tagad Dža- kartas pilsēta). Pa to laiku daži matroži, kas bija palikuši Austrālijas krastā, nolēma īstenot dzīvē senu sapni: gribēja kļūt par pirātiem! Vienojās un nogalināja apmēram simtu savu biedru, kuri, acīm redzot, sapņoja par ko citu.

Kad Pelsarts ar papildspēkiem atgriezās no Batāvi- jas, viņam, par laimi, izdevās apvest ap stūri iesācējus pirātus. Viņš saņēma matrožus gūstā un visus sodīja ar nāvi, izņemot divus, kurus atstāja krastā. Viņi bija pirmie baltie, «ieceļotāji» Austrālijā.

Pelsarts un viņa biedri piedzīvoja vel vienu satraucošu notikumu, kuram ir tiešs sakars ar šīs grāmatas tematu. Jaunholandes līdzenumos (tā toreiz dēvēja Austrāliju) viņi sastapa ļoti savādu radījumu: tas lēca kā sienāzis uz divām ļoti garām pakaļkājām. īsās priekškājas dzīvnieks turēja piespiestas pie krūtīm. Aste tam arī bija «ļoti gara kā garastainam pērtiķim». Kad lēkātāju noķēra, viņa pavēderē atrada jocīgu somu — tādu kā lielu kabatu, bet kabatā — sīku mazuli. Jūrnieki nolēma, ka mazulis turpat somā arī piedzimst. Tā bija kļūda, kuru vēl tagad pieļauj daudzi Austrālijas fermeri.

Domā, ka pirmais ķengurs, kuru ieraudzīja eiropieši, bijis nelielais krūmu ķengurs jeb valabi (Thylogale eugenii) '. Tomēr vēsts par šo dzīvnieku sasniedza Eiropu… tikai pēc divsimt gadiem. Pareizāk sakot, sasniedza gan agrāk, bet pazuda arhīvos. To uzmeklēja un atcerējās tikai pēc tam, kad Kuka no Austrālijas atvestais vārds «ķengurs» jau bija aplidojis visu pasauli.

Tas notika 1770. gadā. «Endevors» dabūja sūci uz Lielā Barjeru rifa pie Austrālijas austrumu krastiem. Kamēr kuģi remontēja, Kuks un Džozefs Benkss, naturālists un mecenāts, devās krastā pamedīt. Viņi bija daudz dzirdējuši par savādiem radījumiem, kuri šeit mītot: šie dzīvnieki esot cilvēka augumā, galva tiem kā briedim, aste gara, un tie lēkājot kā vardes! «Trušus», kuri lēkāja kā vardes, Kuks jau bija redzējis, bet lielus dzīvniekus cilvēka augumā vēl nebija sastapis. Tiesa, reiz viņi atrada nepazīstama dzīvnieka mēslus. Dzīvnieks «ēda zāli un augumā nebija mazāks par briedi», pēc svešinieka pēdu izpētīšanas nosprieda lietpratēji no «Endevora».

Džozefs Benkss paņēma līdzi suni — greigaundu šķirnes pārstāvi, citiem vārdiem, angļu kurtu. Tas arī sadzina pēdas garajā zālē četrām lielam «lēcējpelēm», kuras, glabdamās no suņa, «lēca uz divām kājām, nevis skrēja uz četrām». Taču, arī uz divām kājām lēkdamas, tās aizbēga tik ātri, ka četrkājainais suns nevarēja tās panākt.

Vēlāk Kuks jautāja vietējiem medniekiem, kā viņi sauc dzīvniekus, kuri lec uz divām kājām.

Kā stāsta, viņš uzrunājis iezemiešus angļu valodā.

—   Can tjou teli me?… (Vai jūs man varat pasacīt?…)

—   Ken tel ju? — austrālieši atbildēja, pa savam atkārtodami viņa jautājumu, tāpēc ka nebija to labi saklausījuši.

—   Ken-gu-ru? — Kuks pārjautājis.

—   Jā, jā! — viņi piekrituši, mādami ar galvu.

Tā it kā pēc spēles «bojātais telefons» no pieklājīgā angļu teikuma «Cari ijou teli me» pasaulē radies tagad visiem labi pazīstamais vārds «ķengurs».

Taču daži apgalvo, ka viss bijis citādi. Kuks varbūt ari jautājis: «Can tjou teli me?» — bet par atbildi mednieki noburkšķējuši kaut ko līdzīgu «ķenguram», kas austrāliešu valodā nozīmējis: «Es nesaprotu.»

Vēl citi saka, tas viss esot blēņas. Vārdu «ķengurs» (pareizāk «ganguru») patiešām lieto vietējās ciltis, kas klejo Kuktaunas tuvumā, tieši tur, kur Kuks sastapis šos «gangurus».

Skaidri nav zināms, tieši kurus ķengurus redzēja jūrasbraucēji — vēlāk viņi pat dažus no tiem noķēra. Domā, ka visdrīzāk tie būs bijuši vēršastes valabi. Naturālists Millers 1776. gadā tiem deva latīnisko nosaukumu — \Vallabia canguru.

Nepagāja ne divdesmit gadu, kad pēc Kuka pie Austrālijas krastiem ieradās pirmā britu flote visu jaunatklāto teritoriju ģenerālgubernatora vadībā. Jau ar pirmajiem kuģiem, kas no šejienes devās uz Angliju, gubernators un viņa virsnieki karalim Georgam III nosūtīja dāvanai dzīvu .,. ķenguru.

Anglijā aizjūras savādnieku jūsmīgi sagaidīja. Tūkstošiem londoniešu steidzās viņu apskatīt. Bija iespiestas un pilsētā izlīmētas afišas, kur saslavētas patiesās un izdomātās ķengura labās īpašības. Vienai no afišām bija, piemēram, šāds saturs:

Brīnišķīgais ķengurs!

Vienīgais, kurš dzīvs ir nokļuvis Eiropā. Apskatāms katru dienu Strendā Liceja telpās no astoņiem rītā lidz astoņiem vakarā.

Šis pārsteidzošais, brīnišķīgais un lēnīgais dzīvnieks ne pēc izskata, ne šķirnes, ne ķermeņa simetrijas nav līdzīgs nevienam no četrkājainajiem! Tā daudzās un izcilās īpašības pārspēj visu, ko var iztēloties plašā publika. Viņu vērodama, tā nonāk sajūsmā un veltī neparastajam dzīvnie- niekam aplausus.

Un tā tālāk tādā pašā garā. Beigās maza piebilde:

— Ieejas maksa — viens šiliņš.

Starp cildinājumiem, ko afišu sastādītāji nežēloja ķenguram, nebija pieminēta viena viņa visretākā īpašība. To nebija pamanījis arī kapteinis Kuks un naturālisti Solanders un Benkss, kas viņu pavadīja. Taču vecais jūrasvilks Franss Pelsarts to zināja. «Vēdera lejasdaļā,» viņš rakstīja, «mātīte nēsā somu, kurā var iebāzt roku. Mēs atradām somā mazuli, kurš karājās pie zī- dekļa, ieķēries tanī ar muti. Mēs redzējām vairākus tamlīdzīgus digļus, tie visi bija pupas lielumā, acīm redzot, šeit pat no zīdekļiem arī izaug.»

Sis uzskats, ka ķenguru mazuļi nedzimst kā parasti, bet pumpurojas no zīdekļiem, agrāk bija ļoti plaši izplatīts. Arī patlaban vēl daudzi Austrālijas fermeri tic, ka ābelei un ķenguram ir zināma līdzība: augļi pie zariem un mazuļi pie zīdekļiem abiem izaugot apmēram vienādi. Pazīstamais somaino speciālists Ellis Troftons kādreiz austrāliešu avīzē aprakstīja, kā ķenguram dzimst bērni. Un saņēma vēstuli, kurā sašutis lasītājs paziņoja, ka, neraugoties uz dažādu «troftonu» un citu «Pitstrīta un Džordžstrīta» gudrinieku prātojumiem, viņš paliekot pie savām domām par to, kā dzimst ķengurēni.

Par to ilgi strīdējās arī paši naturālisti. Tiesa, ne visus māca šaubas, vai ķerguri vairojas veģetatīvi kā augi vai arī dzīvniekiem parastā ceļā. Taču par to, kā jaunpiedzimušie «embriji» nonāk mātes somā, lai tur pabeigtu savu attīstību, strīdējās sevišķi daudz. Un tikai samērā nesen beidzot noskaidroja patiesību. Es sacīju: beidzot noskaidroja, kaut arī pirmie pareizie novērojumi (tiem ne vienmēr ticēja) bija izdarīti ļoti sen.

Toreiz[13] zoologi domāja, ka jaunpiedzimušoš mazuļus ķengurs un citi somainie pārnes uz somu, satverdami tos ar lūpām. Māte ar priekškājām atver somu. So domu atbalstīja un tālāk attīstīja ievērojamais angļu biologs Ričards Ouens. Pat pagājušā gadsimta sākumā, kad viņa kolēģis profesors Bartons no Filadelfijas savām acīm bija redzējis, kā Amerikas oposuma jaunpiedzimušie mazuļi, vairāk izskatīdamies pēc tārpiem nekā pēc zīdītājiem, paši ierāpoja pa mātes pavēderi somā, Ouens neticēja Bartonam.

Trīs gadus pirms tam, kad Ričards Ouens 1833. gadā attīstīja savu nepareizo, taču «izturīgo» teoriju par jaunpiedzimušo ķenguru transportēšanu uz somu, Londonas zooloģiskais žurnāls publicēja ļoti interesantu kara ārsta Aleksandra Kollija rakstu. Tam bija tiešs sakars ar Ouena teoriju, un ārkārtīgi žēl, ka raksts nebija saistījis viņa uzmanību.

Kollijs rakstīja: «Tikko piedzimis, viņš rāpoja pa mātes pavēderes vilnu uz somas atveri. Māte, galvu pagriezusi pret atvasi, uzmanīgi sekoja mazuļa kustībai, kas nebija ātrāka par gliemeža kustēšanos.»

Viņa — valabi ķenguru mātīte. Viņš — tās niecīgais mazulis, pēc lieluma mazāks par mazo pirkstiņu.[14] atlaidusies pusguļus uz muguras, viņa diezgan vienaldzīgi vēroja sīciņā embrija varonīgo gājienu — tas

vēl bija akls un kurls, taču pārņemts ar vienīgo «lielo ideju» — rāpot un rāpot uz ieeju somā. Un jo drīzāk ienirt tanī. Un, kad būs tur ieniris, atrast zīdekli un piezīsties tam klāt. Jau pirms dzimšanas tā iedzimtības hromosomu šifros ieprogrammēts lielais instinkts, kurš tagad liek embrijam kā svētceļniekam doties grūtā ceļā cauri mātes pavēderes matainajiem džungļiem.

Kad mazulis aizlīdis lidz zīdekļiem un piezīdies, Kol- lijs to noņēmis nost un nolicis somas dibenā. Pēc stundas atnācis pārbaudīt, ko dara embrijs, mazulis, kāpurs (ej nu zini, kā lai to nosauc!). Tas vēl rāpojis mātes «azotē» un meklējis zīdekli. Pēc divām stundām to atradis un cieši piezīdies.

Lai nokļūtu līdz somai, ķengura mikromazulim nākas norāpot garu ceļu. Kā viņš to atrod? Kāpēc ne- nomaldās no ceļa?

Kā liecina visi novērojumimāte viņam nemaz nepalīdz. Pusguļus atlaidusies uz muguras, tā vienaldzīgi raugās viņā. Nekur nepiebiksta, nepavirza.[15]

Tomēr ta gluži nav, kaut kā tomēr palīdz: nolaiza ceļu!

Tieši pirms dzemdībām (kuras norit, protams, bez sāpēm!) ķenguru māte sāk laizīt savu pavēderi. Laiza cītīgi, bet ne visur, tikai šauru joslu — celiņu uz ieeju somā! Sis celiņš ir gan sterils, jo ir tīri nolaizīts, gan labi pamanāms, it kā iezīmēts ar ceļa stabiņiem, jo ir slapjš. Pa slapjo vilnu dīglis arī cenšas rāpot. Ja nomaldās sāņus un nonāk sausā vilnā, tūliņ griežas atpakaļ.

Viņš lien, strādādams ar priekšējām ķepiņām kā ar airiem. Tās viņam kā kurmim ir spēcīgas un resnas, ar asiem nadziņiem. Pakaļkājas vēl nav attīstītas, tām pat pirkstu pagaidām nav. (Pieaugušam ķengūram gluži otrādi: priekšējās it kā nav attīstītas!)

Jaunpiedzimušais ķengurs lien ne ātrāk pjir gliemezi, tomēr pusstundas laikā nonāk lidz somai un pazūd tanī.

Vēl paies ilgs laiks, iekams viņš mātes «kabatā» sameklēs zīdekli. Atradis cieši satver to un iekaras tanī. Viņa lūpas pieaug pie zīdekļa. Tagad viņš nekustēdamies karājas kā auglis pie zara. Pats nezīž pat pienu: savilkdamies zīdeklis iešļāc to dīgļa mutē.

Un vēl ilgi, gandrīz veselu gadu, kamēr izaug liels un iemācās skraidīt, lielais un garkājainais ķengurēns katrā briesmu brīdī un arī, kad briesmu nav, slēpjas pie mātes somā. Tā viņam kļuvusi par mazu — pakaļkājas paliek ārpusē, tomēr slēpjas.[16] muskulis somas malā savelkas un «automātiski» viņu tur ieslēdz.

Ķenguru māte ar mazuli somā lieliem lēcieniem bēg no vajātājiem. Ja ienaidnieki viņu -panāk, bieži vien viņa izmet dzīvo nastu tiem saplosīšanai: tā ir sava veida autotomija — visvecākais dzīvības apdrošināšanas veids! Ķirzaka kritiskos brīžos samaksā ar savu asti, sienāzis ar kāju, astoņkājis ar taustekli, bet ķengurs ar ķengurēnu, savu vienīgo bērnu. Par tādu cenu izglābtā dzīvība tomēr turpinās.

Ne visiem somaiņiem ir somas un ne visiem, tāpat kā ķenguram, to atveres vērstas uz priekšu; daudziem tās ir uz mugurpusi. Tā tas ir, piemēram, mūsu senajam paziņam lāčsomainim jeb koalam, kurš nekad

nedzer un ēd tikai eikaliptu lapas. Koala ir liels savādnieks: savus mazuļus viņi baro nevis ar pienu — patiesībā tikai pirmajās dienās ar pienu, bet pēc tam ar pussagremotu eikaliptu lapu biezputru.

Vienu reizi diennaktī, tieši pusdienas laikā un līdz pulksten diviem pēcpusdienā, pa atveri, ar kuru nobeidzas gremošanas kanāls un kurai pretējā galā ir mute, mātīte izvada ārā zaļu biezeni, kas radies kuņģī no nepilnīgi sagremotām lapām. Mazulis izbāž purniņu no somas un uzlaiza to (uz mugurpusi atvērtā soma viņam atvieglina šo uzdevumu). Visā pārējā laikā, izņemot šis divas stundas diennaktī, mātītes zarnu kailais iztukšodamies izmet nevis barības maisījumu, bet gluži parastus mēslus.

Gadīgās un nevīžīgas matēs

Briežu tēviņš rudenī, tāpat kā kamene pavasari, izsūta smaržīgas vēstules savām izredzētajām. Viņam nav viens smaržu dziedzeris kā kamenei, bet vismaz desmit: divi katras acs iekšējā kaktiņā, pa vienam uz nagiem, divi uz pakaļkāju pēdām (uz lecamajām locī- tavam), viens zem astes un viens pavēderē. Viņš trinas ar šiem dziedzeriem gar krūmiem un kokiem un atstāj uz tiem savu smaržu. Sekrēts, kuru šie dziedzeri izdala, gaisā ātri sacietē, tāpēc lietus to nenoskalo, vējš neaizpūš, un brieža iezīmētie krūmi un koki ilgi glabā «piemiņu» par viņa apmeklējumu. Tādi dziedzeri ir daudziem dzīvniekiem: antilopēm, mežakuiļiem, āžiem, mošus briežiem, bebriem, ondatrām, seskiem, sermuļiem, caunām, kurmjiem, ciršļiem, sikspārņiem, pīļknābjiein, vilkiem, zaķiem, lapsām, lapsenēm, bitēm… Kur nu visus nosauksi!

Dzīvniekiem pazīšanās dziedzeri parasti atrodas uz tām ķermeņa vietām, ar kurām tie biežāk beržas gar krūmiem un gar zāli: strupastēm un ūdensžurkai — uz sāniem; zaķiem un trušiem — uz lūpām; lapsām — uz astes (astes pamata virspusē) un uz ķepām, starp pirkstiem; vilkiem — ari starp pirkstiem; bizamžur- kai — astes apakšpusē; bet Dienvidamerikas savvaļas cūkai pekaram — pat uz muguras.

Pekarš dzīvo niedrēs pie upes. Visu laiku staigā līdz ceļgaliem pa ūdeni. Un iezīmes viņam citur nav kur atstāt kā uz niedrēm un krūmiem, caur kuriem viņš spraucas, ar muguru ķerdamies zaros.

Smaržu dziedzeriem, ar kuriem apveltīti visi dzīvnieki (vai gandriz visi), ir divkāršs uzdevums: uz krūmiem un zāles atstātā smarža kalpo par sava veida robežstabiem uz medību iecirkņu robežām. Tā ir arī ceļvedis, kuram sekojot dabas noliktajā laikā tēviņi un mātītes meklē cits citu.

Tāpat kā cilvēkiem, arī dzīvniekiem ir labas un sliktas mātes, labi un slikti tēvi.[17] Jaunas mātītes, kurām vēl nav pieredzes bērnu audzināšanā, nereti pamet jaunpiedzimušos mazuļus likteņa varā: nebaro, nesa- silda, neaizsargā. Viņi aiziet bojā, ja barā mazuļus nesāk audzināt kāda cita mātīte. No zīdītājiem pērtiķi to dara vislabprātāk.

«Kad pērtiķu būrī reizē vai ar nelielu atstarpi dzemdē divas mātes, nav ko skumt, ja viena no tām pamet savu bērnu. Pietiek jaunpiedzimušo parādīt otrai mātei, un jūs redzēsiet, ka, neraugoties uz rūpēm par savu atvasīti, viņa tūdaļ metīsies pie jums, satvers mazuli, piespiedīs to pie krūtīm, lai tur abi — kā savējais,

tā svešais — turas, kā nu var, un zīž, taisnīgi sadalījuši abus zīdekļus,» tā raksta Jans Zabiņskis, Varšavas zooloģiskā dārza direktors, kurš ir audzinājis daudzus nevīžīgu māšu pamestus mazos dzīvnieciņus.

Taču slikti klāsies mazam pērtiķītim, ja māte atsacīsies no viņa un tuvumā nebūs otras pērtiķu mātes, kura zīda savu mazuli.

Cilvēkam parasti neizdodas izbarot jaunpiedzimušus pērtiķus. «Visas savas profesionālās prakses laikā,» stāsta Jans Zabiņskis, «es neesmu ne reizi dzirdējis, ka kādam būtu izdevies izaudzināt mākslīgos apstākļos mazu pērtiķīti. Tiesa, izņemot vienu gadījumu.»

Sis laimīgais izņēmums ir šimpanze Apolons (starp citu, trešais nebrīvē uzaudzinātais šimpanze). Tas notika Londonā. Mazā Apolona — neredzēta skaistuļa māte nomira dzemdībās. Tad zooloģiskā dārza darbinieki, pārvarējuši nevajadzīgu kautrību, pareizi nolēma, ka pērtiķīša dzīvību var glābt tikai universitātes klīnikas priekšzīmīgajā mazbērnu novietnē. Tur pati kvalificētākā medicīnas māsa sešus mēnešus ar visiem mūsdienu zinātnes un tehnikas līdzekļiem, kuri bija klīnikas rīcībā, cīnījās par Apolona dzīvību. Viņu ievietoja termostatā, kurā automāti uzturēja pastāvīgu zīdainim vajadzīgo temperatūru un mitrumu. To baroja ar rūpīgi un pārdomāti sastādītiem pārtikas koncentrātiem, kas izšķīdināti sievietes pienā. Un, vairodams zinātnes slavu, Apolons izdzīvoja… lai sēdētu būrī un uzjautrinātu skatītājus.

Apmēram desmit procenti dzīvnieku mātīšu, nepildīdamas savu pienākumu, pamet bērnus (vismaz zooloģiskajos dārzos). Starp lauvām sliktu māšu ir vēl vairāk — gandrīz katra piektā.

Bet jaunās ziloņu mātes, kuras dzemdē pirmo reizi, laikam vispār nebaro zilonēnus. Tos audzināšanā ņem bara vecās ziloņu mātes, kurām mazuļi ir apmēram vienā vecumā ar pieņemto bērnu.

Dažreiz jaunās mātes pat baidās no saviem bērniem, kas tikko nākuši pasaulē. Kāda ziloņu māte ārkārtīgi nobijusies, ieraugot, ko pati dzemdējusi. Rēkdama viņa atsprāgusi sānis no sava sešus pudus smagā mazuļa, kad tas no gandrīz divu metru augstuma nokritis zemē.[18] Viņa metusies prom no mazuļa tik neprātīgās šausmās, ka pārrāvusi ķēdi (tas noticis zooloģiskajā dārzā). Pēc tam ar snuķi satvērusi šo ķēdi un sākusi sist nevarīgo zilonēnu. Vienos ievainojumos tas ar grūtībām mātei atņemts un vairāk viņai nav rādīts.

Ari jaunās pērtiķu mātes reizēm baidās no saviem bērniem, bieži vien nezina, ko ar tiem iesākt, izmisīgi staipa tos pa būri no viena kakta otrā. Viena tāda nepieredzējusi orangutana mātīte, izbīlī drebēdama, centusies attaisīt vaļā mazuļa pirkstiņus, kad tas ķēries viņai vilnā.

Viņa, acīm redzot, nolēmusi no bērna tikt vaļā un sniegusi to orangutanam — tēvam, bet viņš, tāpat būdams jauns, kliegdams atlēcis nost, meties pie žoga, cenzdamies aizbēgt no būra.

Labi, ka tādi nevīžīgi vecāki negadās bieži. Parasti instinkts un pieredze, ja tāda ir, sāk nekļūdīgi darboties, un jaunā māte tūdaļ zina, ko darīt ar mazuli, kā rūpēties par viņu, kā barot un kā apmācīt visās dzīves gudrībās. Sai ziņā daži vecāki, liekas, savā mākā pārspēj pat cilvēkus.

Amerikā cilvēkveidīgo pērtiķu zinātniskās pētniecības institūtā reiz uzņēma filmā šādu interesantu epizodi: jaunpiedzimušais šimpanzes mazulis neelpoja. Tad māte nolika to zemē, atvēra tā lūpas un ar pirkstiem izvilka ārā mēli. Pēc tam ar savu muti piespiedās pie viņa mutes un sāka tanī elpot gaisu! Pūta gaisu iekšā ilgi, un mazulis sāka elpot! Kura sieviete iedomātos tā rīkoties?

Sī mākslīgās elpināšanas metode, kuru bieži lieto arī ārsti, kā redzams, cilvēkveidīgajiem pērtiķiem jau sen bija pazīstama. Pirms dažiem gadiem Drēzdenes zooloģiskajā dārzā orangutana tēviņš tādā veidā izglāba dzīvību savam jaunpiedzimušajam dēlam. Dzemdniecību pērtiķi, protams, nekur nemācās, un jādomā, ka viņi tā rīkojas instinktīvi, nevis apzinīgi. Diez vai viņi saprot, ka elpo gaisu un ka gaiss piesātina asinis ar skābekli tieši plaušās. To vēl pavisam nesen nezināja ari cilvēki.

Agrāk zooloģiskajos dārzos jūras kotiku mātītes parasti ievietoja slēgtos blokos. Viņas dzemdēja, bet… mazie jūras kotiki vienmēr bija nedzīvi. Reiz Romas zooloģiskajā dārzā kalpotājs bija aizmirsis ieslēgt grūsnu roņu māti, un tā dzemdēja aplokā pie ūdens. Tūliņ roņu māte ar zobiem satvēra savu ronēnu un vairākas reizes iemērca to ūdenī. Pēc tam, nolikts uz zemes, viņš sāka normāli elpot. Kopš tā laika zooloģiskajos dārzos roņu mātītēm ļauj dzemdēt «brīvībā», pie ūdens, un nedzīvi dzimušo vairs nav.

Barojot mazuļus, roņi tos pietur ar pleznām, bet lāču mātes — ar ķepām. Lāču māte baro sēdēdama.

Zīzdami lācēni rūc kā mazi motori. Arī zaķu māte, bērnus barodama, sēž, bet trušu māte to dara gulēdama, dzeloņcūka stāvēdama (viņai zīdekļi ir sānos). Stāvēdami baro ziloņi un daudzi pārnadži (bet stirnas bieži vien arī gu|us). Ziloņu mātēm tesmenis ir pie krūtīm, un viņas, kad zilonēni vēl ļoti mazi, nostājas virs neliela uzkalniņa, lai no turienes tiem būtu vieglāk aizsniegt zīdekļus.

Jaunpiedzimušiem dzīvniekiem galvenokārt smarža pasaka, kur un ko zīst. Izdarīja šādu mēģinājumu: pirms dzemdībām kuci nomazgāja un iesmaržināja ar piparmētrām. Kucēni piedzima, sāka zīst, pēc tam tos atņēma nost un nolika blakus ādas gabalam, kas bija piesātināts ar piparmētrām. Viņi tūliņ rāpoja pie tā un, rakādamies pa vilnu, meklēja zīdekļus. No otra ādas gabala, kas bija piesūcināts ar mentolu, viņi novērsās.

Jaunpicdzimuši dzīvnieki visu laiku salst: viņu ķermeņa virsma ir relatīvi lielāka nekā pieaugušajiem ciltsbrāļiem. Sevišķi slikti tiem, kuri dzīvo ziemeļos. Leduslāču mātītes silda lācēnus pat ar savu elpu: tur priekšējās ķepās un elpo tiem virsū. Arī brūno lāču mātītes midzeņos tādā veidā silda savus mazuļus. Kad guļ, liek viņus starp pakaļkājām. Tur viņiem ir pavisam silti.

Muskusa vērši, kas dzīvo Grenlandes un Kanādas sniegos, tāpat ari -Tibetas jaki sniega vētrā paslēpj teļus sev zem vēdera. Pinkainā vilna, kas nokarājas līdz pašai zemei, ne sliktāk par seģu aizsarga mazuļus no asā vēja.

Zaķu māte savus bērnus uz ilgu laiku atstāj mežā vienus, un tie sasildās pēc kareivju paraduma: dreb, nabadziņi, it kā tos kratītu drudzis. Drebošajos muskuļos attīstās siltums — ar to zaķēni ari sasildās. Māte daudz pie tiem nesēž: pabaro dažas reizes nedēļā (viņas piens ir ļoti trekns) un aizļeko savās zaķu darīšanās. Kamēr vēl pavisam maziņi, viņi dreb un gaida māti. Labi, ja kāda cita zaķu māte skrien garām un tos pabaro ārpus kārtas. Pie zaķiem tā notiekot.

Visi, protams, zina, ka dzīvnieki pārnes mazuļus uz jaunu vietu, kad vecajā kļūst nedroši. Kaķi, suņi un to savvaļas radinieki satver kaķēnus un kucēnus ar zobiem aiz skausta ādas. Lāči, reizēm arī lauvas un tīģeri, ja viņu mazulis vēl ļoti mazs, visu mazuļa galvu ņem mutē un aiz galvas stiepj prom. Mutē, tikai ne aiz galvas, nes mazuļus arī grauzēji:_ vāveres, zaķi, truši, peles. Saurdeguna pērtiķi (dzīvo Āfrikā un Āzijā) pārnēsā uz krūtīm, bet platdeguna pērtiķi (dzīvo Amerikā) — uz muguras. Arī Āfrikas paviani, kad mazuļi paaugušies, sēdina tos sev mugurā. Puspērtiķēni kā josta apliecas apkārt savām mātēm ap vidukli. Bet puspērtiķis garpirkstis nēsā mazuļus zobos. Daži zoologi apgalvo, ka zinātne, acīm redzot, kļūdījusies, pieskaitīdama garpirksti pie puspērtiķiem — viņa vieta pie kukaiņēdājiem, kuri tāpat transportē mazuļus.

Uz muguras bērnus nēsā zvīņainis jeb pangolīns, skudrulācis, oposums un Austrālijas lāčsomainis jeb

koala (bieži vien reizē gan jaunpiedzimušos, gan paaugušos — pērnā gada pēcnācējus, uz kuru mugurām sēž maziņie). Zilonens savas dzīves pirmajās dienās staigā zem ziloņu mātes pavēderes it visur, lai kur ietu māte.

Ciršļu māmuļas vadā aiz sevis bērnu karavānas — tā reizēm dēvē šos jocīgos gājienus. Mazuļi tek cieši cits aiz cita, ar asajiem zobiņiem ieķērušies pa priekšu ejošā brālīša astītes pamatā. Ja atpaliek, tad ceļu atrod un ģimeni panāk pēc smakas, kuru uz zemes atstāj viņa māte.

Dzīvnieku bojā eja

Rūpes par bērniem ir lielā ideja, ko realizē evolūcija. Dzīvniekiem, kuri to vēl nav aptvēruši un savus bērnus pamet likteņa varā, jāvairojas daudz un bieži, lai to suga neizzustu. Menc'a, piemēram, neekonomiski izkaisa miljoniem savu ikru, tas ir, izmet dārgo dzīvības vielu, kas ņemta no pašas ķermeņa, un šo ikru lielākā daļa veltīgi iet bojā. Dzīvnieki ar attīstītu mātes instinktu šādus zudumus samazina līdz minimumam. Un tomēr šis minimums bieži vien ir visai liels. Aptuveni aprēķināts, ka 90 procenti jauno zīlīšu jau pirmajā gadā nokļūst daudzo plēsoņu zobos vai krīt par upuri dabas stihijām. Mūsu zoologs profesors N. Naumovs pierādīja, ka tikai viens no pieciem vai pat četriem vāverēniem dzīvo ilgāk par gadu. Pirmajos trīs līdz piecos mēnešos, kad vecāki tos vēl apsargā, vāverēnu iet bojā mazāk: 10—15 procenti. Līdz diviem gadiem nodzīvo tikai ceturtā daļa jauno vāveru, bet līdz pieciem gadiem — simtā vai pat divsimtā daļa.

Tas pats notiek arī ar mežacūku sivēniem: kamēr viņi ir kopā ar māti, daudzas briesmas paiet secen, bet, kad paaugas un vēl nav iegūta pieredze, sivēni kļūst par vieglu laupījumu vilkiem un medniekiem: diezin vai pusei no viņiem izdodas staigāt pa zemi ilgāk par septiņiem mēnešiem.

Pat vilki, spēcigi un gudri plēsoņas, nevar paglābt no lieliem un maziem ienaidniekiem visus sa\us bērnus. Pirmajā dzīvības gadā iet bojā apmēram 45 procenti jauno vilku, otrā gadā — 32 procenti. Un tikai ceturtā vai piektā daļa vilcēnu, sasniegusi pilngadību, savukārt atstāj pēcnācējus. Vecie vilki iet bojā mazāk: katru gadu tikai 30 procenti. Tā pēc dažiem aprēķiniem secinājis akadēmiķis S. Severcovs.

Arī daudziem citiem dzīvniekiem parasti iet bojā ne mazāk par pusi no visiem pēcnācējiem. Tas jāatceras un bez vajadzības nav jāpalielina jau tā lielie dabas zaudējumi.

SATRAUKUMS UN PRIEKS

Vienmēr modri

Lai ko darītu dzīvnieki — vai nu gulētu, ēstu, tīrītu sevi vai peldētos, vai vītu ligzdas un celtu mitekļus, nodarbotos ar barības sagādi bērniem, spēlētos vai nedarītu neko, laiski gozēdamies saulē vai atpūzdamies vēsā paēnā, — viņi vienmēr ir modri. Vienmēr tramīgi ieklausās, ošņā gaisu, trauksmes sajūta ne uz mirkli nepamet viņus. Pasaule ir pilna ienaidnieku. Tam, kas to aizmirst, ātri jāšķiras no dzīves.

Briesmas uzglūn, burtiski, uz katra soļa. Katrs dzīvnieku solis ir saspringtas uzmanības pilns. Kad stirna ganās, viņa nemitīgi paceļ galvu, ošņā gaisu, ieklausās, visu vērīgi aplūko un, ja apkārt nekas neapstiprina viņas bažas, atkal sāk plūkt zāli. Tādā pastāvīgā sasprindzinājumā, mūžīgā gatavībā trūkties kājās un bēgt (lidot, rāpot, nirt, peldēt, ierakties zemē — glābties, kā kurš var) dzīvo gandrīz visi dzīvnieki. Pat visstiprākie, jo stiprāks par jebkuru no tiem ir cilvēks ar šautenil

Pastāvīgā trauksme arī miegā bojā tiem dzīvi. Savvaļas dzīvnieki guļ, kā mēdz sacīt, cauru miegu. Viņu miegs ir īss, bet maņu orgāni nesnauž pat miegā.

Sie modrie sargi apsargā tā sauktās pirmās aizsardzības līnijas robežas. Vērīga acs, dzirdīga auss un smalka oža — trīs brīnumvaroņi, kuri sargā dzīvo radījumu visai relatīvo mieru (jo zem saules — ak vail — miera vēl nav). Maņu orgāni pēc nozīmes visiem nav vienādi: vieniem izlūkošanā galvenā ir re dze, otriem — dzirde, trešiem — oža. Ir arī tādi, kuru aizsardzībai kalpo modernāki maņu orgāni:'atbalsloka- tori (sikspārņiem, delfīniem, vaļiem, dažiem putniem un zivīm), radiolokatori (elektriskajām zivīm) un tcr- molokatori (klaburčūskām, bedrgalvas čūskām un dažiem kalmāriem)

Lai visus dzīvnieku orgānus sīki aprakstītu, ar vienu grāmatu droši vien būtu par maz. Tās pat nepietiktu, lai nosauktu visus zinātniskos darbus par dzīvnieku maņu orgāniem. Mugurkaulnieku acs uzbūves apraksts vien aizņem astoņsimt lappušu biezu monogrāfiju.

Tāpēc arī, necenšoties aptvert neaptveramo, nodarbosimies ar vienkāršāku un patlaban mums svarīgāku uzdevumu: paskatīsimies, cik labi dzīvniekiem kalpo trīs maņu posteņi — acis, ausis un deguns.[19]

Acis dežurē miermīlīgu un plēsīgu dzīvnieku galvu dažādās vietās; tās kalpo vajātiem un vajātājiem. Pirmajiem tās ir galvas sānos: tā var labāk redzēt sānis un atpakaļ, jo parasti pakaļ dzenas rio mugurpuses. Otriem acis vērstas uz priekšu. Taču arī plēsoņām ir savi ienaidnieki, tāpēc šis likums nav bez izņēmumiem.

Plēsoņu, pērtiķu un cilvēku uz priekšu vērstās acis pārredz mazāk, toties patiešām telpisku telpu: tiem ir binokulārā jeb stereoskopiskā redze, kas dod pilnīgu priekšstatu par visu pamanīto un precīzāk nosaka atta- lumu.

Sāniskās acis redz visu plakanu, izņemot nelielu sektoru priekšpusē, bet redzes lauks tām ir plašāks. Cilvēkam un pērtiķiem tas nav lielāks par 140 grādiem (kaut arī binokulārs), sunim vēl mazāks — 33—40 grādu. Toties kaķim 287 grādi (no tiem 130 grādi ir binokulāri). Kaķa acis ir izspiedušās uz āru un tāpēc savāc daudz sānisko staru.

Stepju dzīvnieku acis novietotas tā, ka var novērot visu horizontu. Zirgs, piemēram, ar katru aci pārredz 215 grādu lielu sektoru, bet ar abām kopā — 360 grādu. (Taču binokulārās redzes leņķis zirgam ir tikai 130 grādu.)

Vairumam putnu abas acis uzreiz redz gandrīz visu apkārtējo panorāmu. To redzes lauks ir 360 grādu liels, bet binokularais sektors ļoti mazs: papagaiļiem 6—10 grādu, plēsoņām un pūcēm — 70—80 grādu, citiem putniem — 10—25 grādi. Katrai pūces acij ir 160 grādu plats redzes leņķis. Kad arī tas par mazu, pūce, neizmežģījot kaklu, spēj pagriezt galvu ne tikai atpakaļ, bet vēl tālāk: par 210 grādiem (un kaklu griež tikai ap savu asi!). Turklāt pūcei, liekas, ir vislabākā redze virs zemes kā naktī, tā dienā. «Pūces redzes spēja,» saka Zdeneks Veselovskis, «dienā praktiski ir ne tikai tāda pati kā cilvēkam, bet reizēm pat pārspēj to.» [20]

Bet naktī? Pūce naktī spēj ieraudzīt nekustīgu peli, pat ja apgaismojums ir tikai 0,000002 luksi. Tik mazu lielumu pat iedomāties grūti! Visi pārējie putni peli neieraudzītu, ja kļūtu kaut 46 000 reižu gaišāks!

Saule skaidrā dienā pusdienas laikā apspīd zemi ar 100 000 luksu. Kad gaismas ir mazāk par 30 luksiem, cilvēks vairs nevar lasīt. Bet kaķis metra attālumā no sevis redz gaismu, kuras stiprums ir tikai 8,4.KH3 luksi! Kaķu redzes spējas ir tik lielas, ka tie arī naktī krāsas redz gandrīz tikpat labi kā mēs dienā. Un naktis kaķiem ir burvīgas — zili zaļas; pēc fizikas likumiem tieši šīs krāsas ir pārsvarā krēslas stundu krāsu spēlē.

Grādi, kuros mora redzes lauku, atspoguļo tikai skatiena plašumu, kas dzīvniekiem iespējams bez acu un galvas pagriešanas. Taču skaidras redzamības josla nav vienāda visā aplūkojamā platībā no horizonta līdz paša degunam. Tā atkarīga no citiem iemesliem (nevis no acu novietojuma un acu formas): no labas asuma iestādīšanas. Acs un fotoaparāta uzbūve ir vienāda: būvmateriāli dažādi, bet darbības princips viens un tas pats. v

Tātad, lai acij (tāpat kā fotoaparātam!) būtu labi saskatāmi gan tāli, gan tuvi priekšmeti, tā jāfokusē vai jāakomodē. Lai iegūtu asu, skaidru attēlu filmā un platē, fotoaparāta objektīvu bīda uz priekšu vai atpakaļ. Tāpat tuvāk vai tālāk no tīklenes pārvietojas ari «objektīvs», tas ir, astoņkāju, kalmāru, zivju, krupju, varžu un tritonu acu lēca. Taču čūskām, bruņurupučiem, krokodiliem, putniem un zīdītājiem (arī mums) akomodācijas mehānika ir citāda: lēca, lauzdama starus, tas ir, fiksēdama tos, maina vienīgi savu formu, bet pati paliek uz vietas: īpaši muskuļi gan izstiepj to, pārvērzdami par divpusīgi izliektu lēcu, gan atlaiž vaļīgi, un tad lēca saraujas bumbiņā. Izstiepdamās tā uz tīklenes savāc tālākos starus skaidrā fokusā, un acs labāk saskata tālos priekšmetus.

Un nu acis ir iecentrētas tā, lai redzētu tālāk. Kurš no dzīvniekiem šai ziņā pārspēj visus rekordus?

Bez šaubām, plēsīgie putni!

Piekūns pamana sēdošu balodi kilometra attālumā, bet lidojošu balodi — no 1600 metriem. Ērglis uz zemes redz peli, ja pats ir pacēlies kilometra augstumā virs tās! Tas nozīmē, ka gan piekūns, gan ērglis skata apkārtni it kā ar seškārtīga un astoņkārlīga palielinājuma binokli.

Cilvēks četrsimt metru attālumā no sevis tikko spēj saskatīt meloni, bet ābolu neredz. Suns un zirgs droši vien ari ne. Suns ejošus cilvēkus pamana 500—700 metru attālumā, starp viņiem savu saimnieku, ja tas stāv, — no 110 metriem, ja tas iet, — no 150 metriem. Kaķis tāpat.

Tomēr cilvēkam sūdzēties nevajadzētu, jo viņa redze salīdzinājumā ar daudzu dzīvnieku redzi ir lieliska: mēs redzam apli ar 1,65 centimetriem diametrā, atiedami no tā divu telegrāfa stabu attalumā, tas ir, no simt metriem. Lai divu stabu attālumā šimpanze saskatītu apli, tas jāpalielina par puscentimetru, lai ieraudzītu melnais meža strazds, — par diviem centimetriem; kaķim šis aplis jāpalielina par centimetriem sešiem, briedim — gandrīz par piecpadsmit centimetriem, bet žurkai — pat par 3 /4 mētrai

Taču ērglim ir asāka redze nekā mums: tas no simt metru attāluma tādos pašos mēģinājumos saskatīja pogu ar 4,7 milimetriem diametrā.

Daudziem dzīvniekiem svarīgi ne tikvien tālu redzēt, bet, galvenais, ātrāk pamanīt visu, kas kustas. Bēgošs laupījums un uzbrūkošs plēsoņa nestāv uz vietas, bet pārvietojas.

Cilvēks sekundē neizšķir vairāk par divdesmit attēliem, kas ātri seko cits citam. Tāpēc mūsu acis kadru maiņu uz ekrāna uztver kā nepārtrauktu kustību, un no fizikas kursa mēs pārsteigti uzzinām, ka gaisma elektriskajā spuldzē īsā — sekundi ilgā mirklī nodziest un iedegas piecdesmit reižu. Bet putni, it īpaši plēsīgie, tanī pašā nelielajā laika sprīdi skaidri izšķir 150 kadru.

Ja mēs skatītos filmu ar piekūna acīm, tad uz ekrāna redzētu, kā nekustīgas bildītes nomaina cita citu. Bet, ja aiziesiet uz kino kopā ar kaķi vai suni, tad zināt, ka viņi no filmas liela prieka negūs, jo tās darbības dinamiku neuztvers, kinofilmas skatīšanās viņiem būs kā fotoalbuma ātra šķirstīšana. Tas tāpēc, ka suņa un kaķa acis ari spēj izšķirt 40—50 attēlu sekundē — divreiz vairāk, nekā vajadzīgs, lai liktos, ka figūras uz ekrāna kustas.

Tik brīnumainas prasmes cēloņi slēpjas acs dibenā. Tur uz tīklenes ir vieta (putniem tās ir pat divas trīs), kur koncentrējas visvairāk gaismas jutīgo redzes šūnu. To sauc par dzelteno plankumu. Cilvēkam, kaķim un ķirzakai dzeltenā plankuma centrā ir niecīgs, ieapaļš padziļinājums. Plēsīgajiem putniem šī bedrīte atgādina dziļu krāteri vai pat spraugu. Gaismas stari, nonāk- dami tanī, ātri lūst, tāpat kā stiklā defekta vietā. Taču te no «defekta» rodas efekts, turklāt ļoti ievērojams: lidojošā laupījuma attēls, pārvietodamies pa tīkleni, uzreiz it kā izraujas uz priekšu. Šo ātruma lēcienu tūdaļ reģistrē plēsoņas smadzenes, un tāpēc viņš tūlīt pamana jebkuru «punktu» pat tad, ja tas kustas lēni, jo «defekts» punkta ettēlam tīklenē uzšauj kā ar pātagu, un attēls strauji slīd pāri dzeltenajam plankumam.

Dzīvnieki, kuri mitinās vairāk vai mazāk atklātās vietās un kuriem vienlaicīgi jāskatās uz visām četrām debess pusēm (zirgiem, antilopēm, briežiem, kaijām, pīlēm), dzeltenie plankumi acs dibenā izvietoti joslām. Lai kā zirgs, briedis, kaza vai antilope pagrieztu galvu, viņu acu zīlītes, kas ir horizontālas spraugas, vienmēr ir horizontāli, un tāpēc aplūkojamā horizonta līnija, lēcā lūzdama, kā plaša panorāma projicējas uz tīklenes gaismasjutīgām joslām. Tātad redzamā pasaule šiem dzīvniekiem ir līdzīga platekrāna kino. Mums tā ir šaurekrāna. Tas nozīmē arī, ka briežu, kazu, zirgu acis skata visu plašā lokā pat tad, kad viņi noliekuši galvu uz leju un plūc zāli.

Acī atrodas arī daudz citu optiski sarežģītu «ierīču», un katrai dzīvai radībai tās ir citādas — atkarībā no dzīves veida un nodarbošanās rakstura. Putniem, piemēram, ir ierīce, kas palīdz labāk saskatīt gaišu punktu pie gaiša debess juma, nirējiem zīdītājiem un putniem, tāpat ari vabolēm — grozulēm ir zemūdens «brilles», mušām un bitēm — lidošanas ātruma indikatori, par kuriem gadu desmitiem sapņoja lidmašīnu konstruktori un tikai tagad, nokopējot no mušas, tie konstruēti. Bet hameleonam ir attāluma mērītāji. Hameleona acis var grozīties katra atsevišķi dažādos virzienos. Tāpēc mušu, uz kuru ir notēmējis, viņš redz dažādos leņķos. Kad abu acu attēli kā fotoaparāta attāluma mērītājā viens otru sedz un saplūst kopā, hameleons precīzi nosaka attālumu līdz mērķim un trāpīgi izšauj savu mēli.

Acīs ir arī spoguļi. Daudzkārt atstarodami gaismu, tie atkal un atkal raida to uz tīkleni. Tāpēc spoguļu acis naktīs spīd. Atstarodamies no spoguļa, stari caur acs zīlīti izplūst ārā ar tādu optisku spēku, ka acis liekas kvēlojam: lācim — ar oranžu, jenetam — ar dzeltenu, kaķim, lapsai, vilkam un dažām tropu vardēm — ar zaļu, bet aligatoriem — ar rubinsarkanu kvēli.

Mums acis diemžēl ugunīgi nekvēlo, tomēr tās mainīt mēs nevēlamies. Cilvēka acs ir labāka nekā jebkuram citam. Ja neskaita pūci, cilvēka acs atpaliek varbūt tikai no gorillas acīm. Mēs teicami redzam gan dienā, gan naktī (bet ērglis un piekūns naktī ir pusakli) tālus un tuvus priekšmetus, mums pasaule ir stereoskopisks kino: mēs skatām telpiski līdz vissīkākajai dētajai. Bez tam šis «kino» ir arī krāsains! Daudziem musu asinsradiniekiem — zīdītājiem dzīvniekiem — visa daba ir tikai ēnu teātris, tikai melnā, pelēkā un baltā krāsa.

Nav nozīmes kaitināt vērsi ar sarkanu lupatu: tam vienalga — sarkans, pelēks vai melns. Drosmīgie matadori kļūtu vēl slavenāki, ja uzstātos nevis ar sarkanu, bet ar baltu muleti: vērsis to labāk redz un droši vien ātrāk skaišas. Tādu padomu matadoriem dod daži biologi. Taču es par to šaubos: balta mulete vērsim liekas spilgtāka par sarkanām asinīm, kuru izskats to sanikno. Tāpēc, kaut krāsas, iespējams, viņš arī neredz, sarkanās muletes toņi, lai arī pelēki, vērsim vairāk atgādina asinis.

Arī cūkām, aitām, zirgiem, suņiem, kā rāda mēģinājumi, nav sajēgas par krāsām. Tās viņiem ir tikai dažādas pelēkā nokrāsās. Zirgs sarkano krāsu sajauc ar melno, bet rožaino atšķir no pelēkās.

No zīdītājiem tikai cilvēks un pērtiķis — bet ne pus- pērtiķi, kam apkārt viss ir pelēks! — priecājas, vērodami daudzkrāsaino planētu.

Nav noskaidrots, kāpēc daba, izdalīdama acis, tā nodarījusi pāri dzīvniekiem, saudzēdama pērtiķus un cilvēku. Tā nav tikai tīri emocionāla neizpratne, bet arī no zinātniskā viedokļa nesaprotams, jo krāsas spēj redzēt putni, zivis, rāpuļi, tārpi, vēži, kukaiņi, pat infu- zorijas, bet augsti attīstītiem zīdītājiem krāsu redzes nav. Izņemot, kā jau teicu, pērtiķus un cilvēku.

Šis fakts ir pretrunā vienam no dzīvnieku valsts attīstības likumiem. Tas ir Dolla likums, kas apgalvo, ka evolūcija neiet atpakaļ un, ja senči kādu orgānu zaudējuši, tad pēctečiem evolūcijas procesā šis orgāns no jauna nevar parādīties, bet pērtiķi ir tieši tādi pēcteči zemākajiem zīdītājiem, kuriem pētnieki neatrod spēju redzēt krāsas.

Varbūt metodes, ar kurām tika pētīta dzīvnieku redze, nav pietiekami precīzas? Zinātnieki pēdējos gados atkal ar dažādiem paņēmieniem sākuši noskaidrot, vai zīdītāji redz krāsas.

Un atklāja, ka kaķi redz sarkano, oranžo, dzelteno, zaļo, debeszilo un violeto. Tādas pašas krāsas redz žurkas un kuprainie zebu.

Zirgi redz dzelteno, zaļo, zilo, rožaino krāsu, atšķir divdesmit septiņas pelēkās nokrāsas.

Bet suņi… suņi joprojām stūrgalvīgi atsakās saskatīt un iegaumēt jebkādas krāsas. Varbūt tieši iegaumēšanā ir jautājuma būtība? Iespējams, suņi krāsas atšķir, ja tās parāda reizē, bet katru atsevišķi neatceras, jo sunim nav absolūtās redzes kā mums. Toties dzirde sunim ir absolūta. Tas nozīmē, ka suns spēj atcerēties toņa augstumu bez salīdzināšanas ar citiem toņiem. Nav daudz cilvēku, kas to spēj: tikai 0,1 procents no visiem cilvēkiem.

Kur nu kuram ir ausis

Sienāzim un circenim ausis ir priekškājās; sisenim — pavēderē, tanī vietā, no kuras aug pakaļējās lēcējkā- jas; tauriņiem un mušām — spārnu pamatnē; naktstauriņiem — pakrūtē, vēderiņa sākumā; skudrām, šķiet, antenās; dažām vabolēm turpat; citām vabolēm un odu kāpuriem — pavēderē kā sisenim.

Un vai astoņkājis dzird?

Laikam mazliet dzird, ja kliedz tam pie pašas auss. Bet to izdarīt nav tik vienkārši, jo no ārpuses astoņ- kāja «ausi» atrast ir grūti. Nav nekādu ārēju pazīmju, kas norādītu par to esamību. Ja pārgriež astoņkāja skrimšļaino galvaskausu, tanī atrod divus pūslīšus, kur ieslēgti kaļķa kristāliņi. Tie ir statocisti — dzirdes un līdzsvara orgāni. Skaņas viļņu triecieni — bet, šķiet, tikai lielie triecieni — sakustina kaļ-ķa graudiņus, tie pieskaras pie jutīgajām pūslīša sieniņām, un dzīvnieks, acīm redzot, uztver skaņu kā neskaidru dunoņu.

Kaļķa kristāliņi astoņkājim ziņo arī par viņa ķermeņa stāvokli telpā. Astoņkāji, kam statocisti izoperēti, zaudē orientāciju: peld ar muguru uz leju, ko tie normālā stāvoklī nekad nedara, griežas kā vilciņi, maldās pa baseinu uz augšu un uz leju.

Cilvēkam un viņa brā|iem mugurkaulniekiem — zivīm, vardēm, čūskām, putniem un zīdītājiem — ausis ir galvā.

Putni dzird skaņas apmēram tādā pašā diapazonā kā cilvēks. Vienīgi diapazona apakšējā robeža putniem ir augstāk: 40—100 hercu. Tas nozīmē, ka daudzi no tiem zemās balsis nedzird. Veltīgi, piemēram, ir saukt pīli basā: viņai tā nemaz nav skaņa. (Mājas pīlēm vispār dzirde ir ļoti ierobežota: no 300 līdz nedaudz vairāk par 8000 hercu.) Tāpēc putnkopējas, pat ar dobjam balsīm, sauc pīles un vistas smalkā balsī: «Pīl—pil!», «Cip—cip—cip!».

Arī žubītei par basu nav ne jausmas. Taču papagailis un ūpis to dzird.

Pūces dzird reizes piecdesmit labāk nekā pīles un pat labāk nekā cilvēks. No putniem tikai pūcei ir ausu gliemežnīcas — apkārt ausij atliekušās ādas daivas, uz kurām aug īpašas, cietas spalvas. Turklāt arī spalvas, kas aug ap pūces acīm kā atvāzts vēdeklis, «dzen» skaņas ausīs.

Par to, cik smalks instruments ir pūces dzirde, pastāstījis kāds biologs, kurš novērojis aklu apogu. Apogs dzirdējis troksni, kāds rodas, muskuļiem savelkoties, kad saliec pirkstus.

Putniem ir absolūtā dzirde, ko cilvēkiem novērtē kā retu muzikālu dāvanu. Papagaili un dziedātājputni jau jūt 0,003—0,007 tona starpibu.

Ari pēc dzirdes zaudēšanas putni teicami dziedi Cilvēkam dziedonim pēc tādas nelaimes uz visiem laikiem jāaizmirst skatuve. (Tomēr Bēthovens sacerēja mūziku, arī būdams kurls.)

Zilonis ir vājš dziedonis, bet arī tas lieliski atšķir divpadsmit tīrus toņus. Un pat gadu pēc treniņa ar šiem toņiem viņš pazina deviņus no tiem.

Suns nav mazāk muzikāls kā zilonis: pēc dzirdes tas viegli nosaka 1/16 toni. To skaņu diapazons, kas tīkamas suņa ausīm, ir vismaz piecas reizes plašāks nekā cilvēkam (līdz 100 kilohercu). Un šo ausu jutīgums ir astoņas reizes lielāks: suns 24 metru attālumā dzird vāju troksni, kas cilvēkam pat trīs četru metru attālumā nav saklausāms.

Sunim ir ne vien absolūtā dzirde, bet arī kas līdzīgs absolūtajai dzirdes atmiņai: noklausījies metronoma sitienu sēriju — minūtē 100 sitienu — viņš pat pēc diennakts nesajauc šo sēriju ar gluži tādu pašu skaņu sēriju, kurā ir nevis 100, bet 96 sitieni 1

' Oža — trešais maņu sargs

Kukaiņiem ir ļoti laba oža. Daži naktstauriņi atrod mātītes pēc smaržas pat tad, ja tās atrodas apmēram jūdzes attālumā.

Zīdtauriņiem nelielā pavēderes kabatā ir smaržu dziedzerītis. Mēs tā smaržu nesaožam, bet zīdtauriņu tēviņi to pazīst no tālienes. Mātītei tikai drusku jāpa- ver vaļā sava kabata, un tie salido pie viņas no visas apkārtnes. Viņa neaicina tēviņus ne ar kliedzienu, ne ar apģērba greznumu, vienīgi ar smaržu. Austrumnieku paruna ne velti saka: «Kam kabatā ir muskuss, tam nenākas par to stāstīt.»

Dāmas izskats zīdtauriņu tēviņus nepavisam neinteresē. Tos valdzina tikai smarža. Eksperimentētāji izgrieza tauriņu mātītei smaržu dziedzeri un nolika viņai blakus. Tēviņi, kas, smaržas vilināti, atlidoja, mātītei nepievērsa nekādu uzmanību, bet barā drūzmējās ap dziedzeri.

Pēc daudzu gadu darba ķīmiķi ieguva no zīdtauriņu dziedzera vielu, kas, izplatidama smaržu, tā valdzina savas sugas kavalierus. Dziedzeris izdala ļoti maz smaržīgā šķidruma: lai iegūtu 12 miligramu šīs vielas tīrā ekstrakta, nācās izpreparēt 5 000 000 tauriņu!

Galu galā noskaidrojās, ka viela ir nepiesātināts alkohols.

Nesen amerikāņu biologi Vilsons un Bosarts noteica zīdtauriņa mātites smaržojošā «plankuma» formu un izmērus. Plankumam ir elipsoīda forma, kura garums mērenā vējā ir vairāki kilometri, bet šķērsass, kas paralēla zemei, pārsniedz divsimt metru.

Slavenais franču naturālists Zans Fabrs bija pārsteigts, kad tauriņu tēviņi no tālienes lidoja uz savu draudzeņu aicinājumu. Viņš nekādi negribēja ticēt, ka tās aicina tēviņus tikai ar smaržu, jo, rakstīja Fabrs, «tas būtu tas pats, kas cerēt ar karmīna lāsi nokrāsot ezeru».

«Mēs tagad zinām,» saka Vilsons, «ka Fabra secinājums bija nepareizs, bet viņa minētā analoģija precīza.» Zīdtauriņa tēviņa ožas sajūta ir tik smalka, ka tas jūt smaržas «lāsi» atmosfēras «ezerā».

Bites un skudras, kapraču vaboles un parazītlapse- nes — jātnieciņi saož smaržu ne sliktāk par suni.

Bet zivis? Ievērojamais biologs Kārlis Frišs raksta, ka zivis, «ja laupa tām redzi, var atrast barību un pazīt savas sugas pārstāvjus vienīgi ar ožas palīdzību». Zutis laikam ir vissmalkākais smaržu noteicējs ūdens valstibā. «Ožas ziņā tas stāv līdzās sunim.» Un haizivs tāpat: uz asins smaržu tā peld no tālienes, kaut vairāki biologi uzskata, ka haizivs peld nevis uz smaržu, bet uz ievainoto zivju ultrakliedzieniem.

Reiz Kārlis Frišs, pētīdams grunduļu dzirdes orgānus, pieradināja šo zivju baru pulcēties noteiktā vietā pie krasta. Tur grunduļus baroja. Tad viņš nolēma vienu no tiem iezīmēt: noķēra un vieglītēm ar adatu ieskrāpēja muskuli, pēc kura sairšanas zivij aste kļūst tumšāka.

Viņš ielaida grunduli ūdenī, un, līdzko tas piepeldēja pie bara, «notika kaut kas negaidīts». Grunduļi panikā

metas uz visām pusēm un paslēpās, ierakdamies smiltīs. Pēc tam tie atkal pulcējās barā un peldēja tālāk prom no šīs vietas. Tie ilgi te nerādījās, lai kā tos baroja. Grunduļi atkal pierada un no jauna sāka pulcēties uz barošanu ne tik drīz.

Sis gadījums lika zinātniekiem padomāt: «Vai ievainotais grundulis varēja pastāstīt ciltsbrāļiem par savu nepatīkamo pārdzīvojumu? Acīm redzot, nevarēja.»- Kas tad tos sabaidīja? Varbūt ievainotais sāpēs kliedza? Tagad vairs nevienam nav noslēpums, ka zivis prot kliegt.

Noķēra vēl vienu grunduli. To sagrieza gabalos un iemeta ūdenī. Grunduļi atkal panikā aizbēga uz visām pusēm.

Varbūt viņus pārbaidīja nedzīvā ķermeņa izskats? Dabā taču viss kas atgadās .,.

Vēl vienu grunduli sagrieza gabalos, piestā saberza, izfiltrēja šķidrumu un to izlēja pa pilienam ūdenī. Izcēlās panika kā teātrī ugunsgrēka laikā. Visi grunduļi paslēpās.

Tā tika konstatēts, ka grunduļu un daudzu viņiem radniecīgu upju zivju āda (tieši āda, kā vēlāk izdevās noskaidrot), ja to ievaino, izdala vielas, kuras sajūtot citas zivis panikā bēg. Jūras zivīm tādas vielas pagaidām nav atrastas. Sai apbrīnojamai parādībai ir pilnīgi skaidra bioloģiska jēga. Ja līdaka noķer zivi, viņa ar zobiem katrā ziņā ieskrambā tās ādu. Un āda nosūta ciltsbrāļiem «atvadu brīdinājuma signālu». Saņēmušas šo signālu, zivis laikā pagūst noslēpties.

Zinātnieki arī ievēroja, ka ķīmiskais trauksmes signāls, ko devis, teiksim, grundulis, baida arī citas tam radniecīgas zivis, piemēram, sapalus vai hondrostomas. Jo radniecība tālāka, jo tās sliktāk saprot cita citu.

Turpinot pētījumus, noskaidroja, ka grunduli teicami atšķir piecpadsmit zivju sugu smaržas. Ar ožu tie sazīmē pat sava bara dažādās zivis. Pats par sevi saprotams, ka grunduļi līdakas smaržu ir iemācījušies pazīt labāk nekā jebkuru citu.

Ja pipetē ievelk drusku ūdens no trauka, kurā mīt līdaka, un iepilina akvārijā ar grunduļiem, tad šie daži pilieni izraisa bumbas sprādziena efektu. Grunduļi, šausmu pārņemti, pieplok pie dibena un sastingst kā beigti. Viņu savādā reakcija ir viegli izskaidrojama: līdaka taču metas pakaļ visam, kas kustas un spīd, bet nekustīgiem priekšmetiem pievērš maz uzmanības.

Arī astoņkāji ienaidniekus pazīst ar ožu. Amerikāņu okeanologs Makginitijs blakus astoņkājim izlaida no pipetes mazliet ūdens, ko bija iesflcis citā akvārijā zobainās murēnas — astoņkāju niknākā ienaidnieka tuvumā.

Astoņkājis izturējās atbilstoši situācijai: izbijās, kļuva purpursarkans un laidās projām.

Ari čūskas saož

Jūs ne vienu reizi vien esat novērojuši, ka čūskas (tāpat ķirzakas) visu laiku «zibsnī» ar mēli. Tā gan izšaujas no mutes, gan atkal paslēpjas tanī. Tā čūskas aposta visu apkārt. Uz čūsku aukslējām ir neliela gļotaina bedrīte. Tas ir ožas — tā saucamais Jakobsona orgāns. Izbāzusi no mutes mēli, čūska tūliņ to ievelk atpakaļ un mēles galiņu piespiež pie aukslēju ožas bedrītes. Viņa, tā sakot, ar mēli ņem gaisa paraugus un pienes tos savam «aukslēju degustatoram», lai noteiktu, pēc kā tie ož. Sis degustators nav tik jutīgs kā, teiksim, sunim, tomēr diezgan labs. Iekodusi pelei, čūska rāpo tai pakaļ pa pēdām: tātad sajūt pēdas.

Salamandras, tritoni un bruņurupuči ātri pazīst saspiestas sliekas smaržu (gan ūdenī, gan uz sauszemes).

Bieži mēdz sacīt un rakstīt, piemēram, mācību grāmatās, ka putniem neesot ožas. Taču eksperimentētāji pēdējos gados pierādījuši, ka to nevar attiecināt uz visiem putniem.

Esmu jau minējis, ka kivi, kam spārni visvairāk reducēti, teicami saož smaržas. Lai zemē labāk saostu tārpus, tam pat nāsis neatrodas knābja pamatnē, bet gan knābja galā.

Āzijas grifi, šķiet, neko nesaož. Tie nevar atrast maitu, kas apsegta ar papīru vai drānu. Taču Amerikas grifi ar šo uzdevumu tiek viegli galā. Tas tāpēc, ka pirmie «smaržīgo» laupījumu nolūko no augstuma, pilnīgi paļaudamies uz savām labajām acīm. Otrie acīm neuzticas, jo dzīvo džungļos, bet tur no gaisa caur koku biezajiem vainagiem nevienu maitu nevar ieraudzīt.

Laba oža ir zīlītēm un pīlēm. Pīles atrod gaļu. zem sniega, jiīt arī mednieku, ja viņš tuvojas pa vējam. Zilzīlīte dažas smaržas saož tikpat labi kā cilvēks.

Taču vissmalkākā oža, protams, ir zīdītājiem. Mēs pat iedomāties nevaram, cik pilnīgu un pamatīgu informāciju par apkārtējo pasauli saņem dzīvnieki ar ožas palīdzību.

Sunim, piemēram, uz dažām smaržām oža ir miljons reižu jutīgāka nekā cilvēkam. Suņi saož pat vārāmā sāls vai hinīna smaržu. Ja kripatiņu sāls izšķīdina spainī ūdens, arī tad viņi jūt tās smaržu. Cilvēku suns saož no sešdesmit metru attāluma, bet irbi — no piecdesmit metriem.

Turklāt suns šajā «disciplīnā» nebūt nav čempions, daudzi savvaļas dzīvnieki neatpaliek no tā. Aļņi un mežacūkas saož mednieku apmēram no piecsimt soļiem, tiesa gan, pa vējam, stirna — no metriem piecdesmit.

Lai dievs dod vieglas kājas!

Maņu orgāni nodrošina dzīvniekiem preventīvo, tas ir, brīdinājuma aizsardzību. Tie ir viņu izlūki. Bet, kad ienaidnieks pamanīts (saosts vai sadzirdēts) un pienācis klāt zināmā attālumā, dzīvnieki parasti aizbēg. So kritisko distanci, par kuru tuvāk ienaidnieku nepielaiž, zoologi sauc par bēgšanas attālumu. Dažādiem dzīvniekiem un dažādos apstākļos tas nav vienāds: mazajiem — mazāki, lielajiem — lielāks. Liela nozīme ir arī tam, kāds ienaidnieks, no kurienes, kur un kā tas tuvojas. Zaķis, piemēram, laikus bēg no lapsas, vilka un caunas, taču, pamanot debesīs vanagu, nebēg, bet. noslēpjas. Tāpēc arī cilvēkam tas ļauj pienākt tuvu, līdz zaķa nervi neiztur, tas laiž ļekas vaļa, bieži vien izlecot gandrīz no pašas kāju apakšas. Cilvēks zaķim ir pārāk garš, un uz mednieku garauša smadzenes automātiski reaģē kā uz ienaidnieku gaisā. Sī automātika, ko evolūcija radījusi daudz senāk, nekā cilvēki izgudroja šaujamos ieročus, patlaban jau stipri novecojusi un dzen postā daudzus zaķus, kuri sev pielaiž klāt medniekus pārāk tuvu.

Tur, kur cilvēki nemedī dzīvniekus, tiem bēgšanas attālums (no cilvēka) ir neliels. Un var nebūt nemaz, ka, piemēram, pingvīniem Antarktīdā vai pat lāčiem, lauvām un antilopēm rezervātos. Daži dzīvnieki, kas mitinājušies neapdzīvotās salās, visi samaksājuši ar dzīvību par to, ka pārāk uzticējušies, nav uzskatījuši cilvēkus par ienaidniekiem un no viņiem nav bēguši.

Prāgā, Vltavas krastmalā, raksta Zdeneks Veselovskis, mežapīles, kas parasti mēdz būt ļoti piesardzīgas, kļūst tik drošas, ka ņem maizi pat no cilvēku rokām. Tāpēc ka šeit neviens tās nenogalina, un tās ir ātri piemērojušās pie tādas kārtības. Taču tā pati «pieradinātā» mežapīle, vakarā aizlidojusi ārpus pilsētas baroties, tuvāk par divsimt metriem nevienu sev klāt nelaidīs. Seit cilvēki medī pīles, tātad no viņiem jāturas jo tālāk.

Ir pierādīts, ka putni no dzimšanas zina, kas tiem draugs un kas ienaidnieks. Pareizāk sakot, tie zina, kāds izskatās to ienaidnieks (tiesa, visai aptuveni). Etologi, kas izgatavo ļoti daudzus daždažādus modeļus — apļus, kvadrātus, elipses un plēsīgu un neplē- sīgu putnu siluetus, — ir pārliecinājušies, ka jaunpiedzimušie putnēni baidās tikai no modeļiem, kuriem kā vanagam un klijai ir gara aste, plati spārni un īsa galva. Ja tādu maketu velk pa stiepli ar asti uz priekšu (tad tas izskatās pēc pīles), putnēni neslēpjas.

Taču, kad tas kā parasti slīd ar galvu uz priekšu, viņi sastingst vai panikā bēg, ja var jau paskriet.

Dažādiem dzīvniekiem bēgšanas attālumi ir aptuveni šādi: zalktim — 2 metri, purva bruņurupucim — 15, sudrabkaijai — 20 (no cilvēka) un 30 (no suņa), ma- rabū — 20, pelikānam — 50, strausam — 150, žirafei — arī 150 (no cilvēka) un 25 (no automašīnas), antilopei kudu — 200, savvaļas ēzelim — 350 metri.

Sīga, pamanījusi briesmas laikā, aizbēg pat no piecsimt metriem.

Visiem zināms, cik ātri skrien dzīvnieki. Pārnadži: . antilopes, zebras, savvaļas ēzeļi ar 50—70 kilometru ātrumu stundā. Taču četrkājaino valstībā čempions sprintā ir gepards: 100 kilometri stundāl

Pasaulē ir daudz bruņu valkātāju

Bruņas nav bruņinieku izgudrotas: jau miljardu gadu pirms tam, kad pa Eiropas putekļainajiem ceļiem sāka jādelēt dzelzīs kalti karavīri, daba daudzus savus bērnus bija ietērpusi izturīgās bruņās. Tiesa, nevis tērauda, bet kaļķa, silīcija, kaula, ragvielas un pat «cukura» bruņās. Hitīns, no kura būvētas vēžu, zirnekļu un kukaiņu bruņas, ir polisaharīds — viela, kas sastāv no ļoti daudzām glikozei līdzīgām visvienkāršākā cukura molekulām (bet ar slāpekli!). Apmēram 90 procentu visu dzīvnieku sugu ietērpti vairāk vai mazāk izturīgās bruņās.

Nav nevienas lielas zooloģiskas grupas, kurā nebūtu savu bruņu valkātāju. Vienīgi putni (tiem taču jālido) nekad nav nēsājuši bruņas. Visiem pārējiem — no vienšūnas amēbām līdz zīdītājiem — ir pašiem savi bruņinieki.

Ieroču māksla visaugstāko-meistarību sasniedza XV gadsimtā. Visa eleganti un smalki izstrādātā dzelzs, ko bruņinieks sev vilka mugurā, — visi šie uzpleči, kāju bruņas, roku bruņas, cimdi, bruņu cepure, krūšu bruņas, sejsegi — tad svēra… 60 un pat 80 kilogramu! Turklāt visas metāla detaļas bija tik smalki pielāgotas cita citai, ka tērauda futrālī iekaltais karavīrs tanī ne tikai staigāja un sēdēja seglos, bet arī

vicināja zobenu. Tiesa gan, ja viņš nokrita no zirga, tad uzsēsties tajā bez citu palīdzības vairs nevarēja.

Nu palūkojieties uz vēzi: tā bruņas ir bruņinieku tērpa kopija. Tādi paši asprātīgi un teicami cits citam pielāgoti vairogi. Uz krūtīm pat krūšu bruņas! Un cik sen tas viss ir izgudrots — gandrīz pirms miljarda gadiem. Tiesa, sākumā vēžu senčiem — trilobītiem bruņas bija mazliet vienkāršākas nekā omāram vai lan- gustam, bet tomēr tās jau bija.

Vēži, kam bruņas ir mīkstas, kā, piemēram, uz vēdera vēžiem vientuļniekiem, slēpjas svešās bruņās — gliemežu čaulās. Ir vesela krabju dzimta ar mīkstām bruņām. Tie ir tā saucamie gliemežvāku krabji. Dzīves lielāko daļu tie pavada molusku gliemežnīcās — nevis tukšās gliemežnīcās kā vēži vientuļnieki, bet dzīva moluska mājā! Un dzīvo ar to zem viena jumta. Paaudzies vēzis pārvācas uz dzīvošanu citā gliemežnīcā, kura lielāka. Bez bruņām viņš neuzdrošinās dzīvot ārpus pils.

Ja no vēžiem un krabjiem pa dzīvnieku valsts ciltskoku dosimies uz augšu, tad ceļā pie kukaiņiem sastapsim savādus daudzkājainus radījumus — lodveida lūkstoškājus, ar kuriem saistās pamācoša leģenda. Indonēzijas salā Sumatrā reiz dzīvojusi vecenīte. Kādu dienu viņa lūgusi savai mazmeitai pagatavot brokastis. Mazmeita pagatavojusi un pati apēdusi. Vecmāmiņa prasa: «Vai gatavas?» — «Belum («Vēl nav»),» mazmeita atbild. Vecmāmiņa jautājusi daudzas reizes, un vienmēr atbilde skanējusi: «Belum.»

Tā līdz šai dienai no kauna uz mežu aizbēgusī mazmeita sauc: «Be—luml Be—lum!» Cilvēki, kas neko nezina par leģendu un dzird šo dziesmu Sumatras mežos, domā, ka tā ir kāda putna dziesma. Taču dzied nevis putns, bet tūkstoškājis, kas no tālienes atgādina bruņurupuci. Tūkstoškājis ir bērna plaukstas lielumā, un bruņas tam gredzenotas kā vēža astei, tāpēc tūkstoškājis var saritināties kamolā tāpat kā bruņnesis.

Visi bruņnešu dzimtas zīdītāji mīt Amerikā, galvenokārt Dienvidamerikā, tikai viena suga Ziemeļamerikas dienvidos. Tie ēd kukaiņus, ogas un saknes. Vislielāko bruņnešu garums nedaudz pārsniedz metru, vismazāko — tikai 15—18 centimetru. To bruņas ir joslās

sakārtoti gredzeni. Joslu daudz — līdz divdesmit, visas šķērsām ķermenim. Tās nosedz tikai muguru un sānus, pavēderē aug vienīgi mati. Taču purna virspusi un asti aizsargā papildu vairodziņi. Parasti domā, ka visi bruņneši, tāpat kā ezis, var saritināties kamolā, tā vidū paslēpjot viegli ievainojamo pavēderi. Patiesībā to spēj tikai divas tuvu radniecīgas sugas, kas dzīvo Brazīlijā. Siem bruņnešiem ir trīs jostveida gredzeni, un, kad dzīvnieks saritinās, tas ir līdzīgs lielgabala lodei ar vienīgo atveri, pa kuru ienaidnieks varētu iekļūt iekšienē, bet arī šī atvere aizbāzta ar galvu, ko pārsedz izturīgs uz āru pavērsts pieres vairogs.

Lielie bruņneši sevišķi neuzticas savām bruņām. Tāpēc, pamanīdami ienaidnieku, viņi tūliņ paslēpjas ierakumos — ļoti ātri ierokas zemē. Reiz kāds no tiem tik izmisīgi strādājis ar nagainajām ķepām, ka vienā mirkli izlauzis caurumu ceļa asfaltā un zem tā ielīdis zemē.

Pangolinu jeb zvīņnešu bruņas atgādina zvīņveidīgu bruņu kreklu. Visas tā plāksnes kā segplēksnes egles čiekurā klajas cita pār citu. Agrāk domāja, ka tās ir «salipuši» mati. Taču, pangolinu zvīņas uzmanīgāk izpētot, pārliecinājās, ka pēc savas uzbūves tās drīzāk ir līdzīgas nagam nekā salipušam matu lēkšķim. Ar visām smagajām bruņām pangolīni tomēr veikli kāpelē pa kokiem, ielien arī koku dobumos un zem siekstām, kur meklē skudras un termītus — savu iemīļoto barību. Viņi ātri salaiza tos ar garo, auklai līdzīgo un lipīgo mēli. Mēs jau zinām, ka šie dzīvnieki slaveni ari ar zobiem, kas tiem atrodas kuņģī. Divas robainas ragvielas plāksnes beržas viena pret otru kā dzirnakmeņi.

Bruņneši un pangolīni ir zīdītāji. Mēs nonācām pie tiem, paejot garām zivim un rāpuļiem, kas gandrīz visi ieslēgti vairāk vai mazāk izturīgās bruņās: zvīņās vai nevienlaidu vairogā kā bruņurupucis.

Vismodernākie dzīvnieki — zīdītāji — vairāk paļaujas uz ātrajām kājām, veiklību un viltību. Bruņas pie viņiem nav modē. Ragvielas bruņas no saviem senčiem bruņu ķirzakām mantojuši tikai divdesmit bruņnešu un septiņas pangolinu sugas.

Avis vilka ādā

Bruņas ir ne tikai visvecākais, bet, liekas, ari visprimitīvākais aizsardzības līdzeklis. Dzīvās būtnes aizsardzībai biežāk izmanto viltību, mānīšanos un maskēšanos.

Vai atceraties pasaku par vilku, kurš uzsedza sev uz muguras aitādu, lai apmānītu aitas? Daudzi dzīvnieki rikojas tieši otrādi: lai atbaidītu savus daudzos ienaidniekus, miermīlīgās «aitas» ietērpjas «vilku ādās».

Lūk, «lapsene» sēž uz puķes. Tievs viduklis, melnas svītras pāri vēderam — lapsene kas lapsene. Taču tā ir nevis lapsene, bet miermīlīgais tauriņš stiklspārnis. Tā spārni zaudējuši pat daudzkrāsainās zvīņas un ir caurspīdīgi kā lapsenei — kukaiņu valsts plēsoņai.

Cits stiklspārnis, kas vasaras vidū lidinās virs papelēm un vītoliem, pat atgādina posmkāju «tīģeri» — lielo un briesmīgo sirseni. Ne katrs putns iedrošinās ķert šos viltīgos tauriņus: ja nu tie pēkšņi iedzeļ?

Tauriņi, vaboles, mušas, kā ari dažādu kukaiņu kāpuri, kam nav savu aizsardzības līdzekļu, ar ķermeņa lormu un krāsu kopē spēcīgos un indigos kukaiņus. Zoologi šo parādību sauc par atdarināšanu vai mi- mikriju.

Dicranura ģints kāpuram galva izskatās tāda pati kā mārītei — mārītēm asinis ir indīgas, un putni tās neēd. Kad šāds kāpurs ietinas lapā, atstādams ārā tikai galvu, diez vai kāds putns uzdrošināsies to aiztikt.

Kāds liels Dienvidamerikas tauriņš atdarināšanai izvēlējies vēl baismīgāku modeli. Lielie tauriņa spārni ar savu apbrīnojamo formu un krāsu atgādina plēsīgo pūci, kas no lapām izbāzusi galvu. To uzskatot vien, kukaiņēdājiem putniņiem piemetas krampji.

Tropos dzīvo arī Callima ģints tauriņš. Tā zaļie spārni ir ļoti līdzīgi lapām, uz tiem redzamas pat dzīsliņas. Pakaļējo spārnu izstieptie gali attēlo kātus, bet uz spārniem izsētie raibumi ir kā lapu sēnes. Divu putna soļu attālumā šis tauriņš nav atšķirams no lapas.

Sai retajā mākslā ar Callima ģints tauriņu sacenšas tropiskais sienāzis «ceļojošā lapa». Sis sienāzis reiz nonācis rijīgu skudru barā, pašā vidū, un skudras to nav pamanījušas. Zinātnieks aculiecinieks stāsta, ka skudras skraidījušas tam visapkārt, nenojauzdamas, ka tur ir garšīgs sienāzis, nevis lapa. Indonēzijā, Javas salā, šiem savādniekiem kā dekoratīviem rotājumiem ļauj savairoties dārzos uz guajavas zariem. Nezinātājs, kam parāda koku ar «ceļojošām lapām», pat paņemot rokā ta zaru, tur nekādus kukaiņus nepamana. Vienīgi visas lapas aptaustot, starp tām atrod dzīvās.

No indīgās zivs jūraspūķa baidas daudzi jūras apdzīvotāji. Kad jūraspūķis guļ, ieracies smiltīs, tas ārā izliek melno muguras spuru. Tas ir «pirāta karogs», kas kalpo par brīdinājumu plēsoņām, kuri varētu kļūdas dēļ uzskatīt to par miermīlīgu zivi un uzbrukt tam.

Plekste, tā saucamā «jūras mēle», dzīvo jūraspūķim kaimiņos. Pamanījusi ienaidnieku, tā tūliņ paceļ pašdarinātas konstrukcijas «pirāta karogu» — labo krūšu spuru ar lielu, melnu plankumu uz tās. Tas ir viltojums, bet ļoti prasmīgs. Plēsoņas to pieņem par jūraspūķa brīdinājuma signālu un steidzīgi atkāpjas.

Jūra pie Austrālijas krastiem dzīvo cita apbrīnojama zivs — lēverainis, kas ir tuvs radinieks jūras zirdziņam. Sis fantastiskais jūras dēls nemaz neizskatās pēc zivs. Viss tā ķermenis ir nožēlojamas skeleta un ādas skrandas. Pat vērīga acs lēveraini neatšķir no jūras aļģēm.

Kad Indijā upes pēc vasaras lietiem iziet no krastiem un pārplūdina plašu apvidu, ūdenī pa tīrumiem un pļavām peld mazu zivtiņu bari.

Ja šīs zivis nekustas, tās ir neredzamas. Indijā šīs caurspīdīgās zivis devē par «lalu», kas nozīmē «dārgā», «vērtīgā».

Un, patiesi, lala ir brīnišķīga zivs. Tās ādā nav tumšā pigmenta, bet plānais ķermenītis un spuras ir caurspīdīgas.

Daba apveltījusi šo mazulīti gandrīz vai ar pašu pilnīgāko maskojumu — caurspīdīgumu.

Arī gaiši zilajos okeāna viļņos peld daudz neredzamo iemītnieku. Tie ir zušu kāpuri. Būdami caurspīdīgi kā stikls, tie neatšķiras no kristāltīrā ūdens un droši peld savu visniknāko ienaidnieku degungalā. Tāpat arī medūzas un to radinieces ktenoforas, sifono- foras, salpas, vēzītis no Fronima ģints un Doratopsis ģints sēpija, kas vairāk atgādina ledus gabaliņu nekā dzīvu būtni.

Vel daži burvju cepuru modeļi

Dažiem vēžiem, zivīm, abiniekiem, rāpuļiem, kukaiņiem un visiem galvkājiem zem ādas paslēptas elastīgas šūnas kā gumija. Kā akvareļa krāsas tūbiņas tās piepildītas ar krasu. So brīnišķīgo šūnu zinātniskais nosaukums ir bromatofori.1

Katrs hromatofors miera stāvoklī ir mikroskopiska bumbiņa vai disks punkta lielumā, bet, kad tas ir izstiepts, tad no hromatofora kā saules stari atiet daudz ļoti siku muskuļu — diktatoru, tas ir, paplašinātāju.

' Zīdītājiem, putniem un augstākajiem dzīvniekiem ādā nav hromatoloru, jo zem vilnas un spalvām tiem nebūtu nekādas nozīmes.

Parasti ir apmēram divdesmit četri dilatatori, un tikai nedaudziem hromatoforiem ir četri. Dilatatori savilkda- mies izstiepj hromatoforu. Tā diametrs palielinās sešdesmit reižu: no adatas galiņa līdz kniepadatas galviņas apmēriem. Citiem vārdiem, starpība starp savilkušos un izstiepto krāsaino šūnu ir tikpat liela kā starp divkapeiku monētu un automobiļa riteni.

Dilatatori stundām ilgi bez pārtraukuma paliek saspringti, uzturēdami ādā vajadzīgo krāsu.

Nervi savieno katru dilatatoru ar galvas smadzeņu šūnām. Dzīvnieku uztvertie redzes impulsi pa sarežģītiem fizioloģiskiem kanāliem nonāk nervu centros, kas dod atbilstošus signālus hromatoforiem. Savilcējdila- tatori un izstiepējdilatatori, darbodamies vienlaicīgi, panāk tādu krāsu apvienojumu, kas visvairāk piemērots maskēšanai. Astoņkājim, kurš ar vienu aci ir akls, ķermeņa bezacs pusē zūd spēja viegli mainīt nokrāsas. Pēc otras acs izoperēšanas šīs spējas zūd gandrīz pilnīgi.

Astoņkājim, kam laupīta acu gaisma, krasu reakcijas pilnīgi neizzūd, tāpēc ka krāsu maiņa atkarīga no iespaidiem, kas iegūti ne tikai ar acīm, bet arī ar piesūcekņiem. Ja astoņkājim atņem taustekļus vai nogriež no tiem visus piesūcekņus, astoņkājis kļūst bāls un, lai kā pūlētos, nevar kļūt ne sarkans, ne zaļš, ne melns. Ja uz taustekļiem paliks neskarts kaut viens piesūceknis — astoņkāja ada saglabā visas agrākās nokrāsas.

Ar krāsu bagātību un maskēšanās meistarību galv- kāji ir daudz pārāki par slaveno hameleonu. Tas kristu kaunā, ja krāsu spēlē iedomātos sacensties ar astoņkāji, nerunājot nemaz par sēpiju.

Maskēšanās mākslā neviens nevar sacensties ar sēpiju. Sēpija bez grūtībām piemērojas jebkurai gruntij. Ta tikko bija svītraina ka zebra, bet, nolaidusies uz smiltīm, tūliņ pārkrāsojās: kļuva smilšu dzeltena. Aizpeldējusi virs baltas marmora plāksnes, tā kļuva balta.

Visiecienītākais sēpijas tērps — zebrveidīgais. Tā ir svītraina gluži kā pidžama.

Tādā izskatā tai patīk klaiņot pa jūru, pārejot no vienas vietas uz otru.

Kāds tai mērķis, atdarinot zebru?

Mēs šo jautājumu neatrisināsim, iekams nenoskaidrosim ko citu: kāpēc zebra ir svītraina?

Mēdz teikt, ka daba zebru padarījusi svītrainu, lai tā ienaidniekiem būtu grūtāk ieraugāma. Bet kāpēc tādā gadījumā verstu stabu tieši pretējā nolūkā krāso «kā zebru» ar melnām un baltām svitrām?

Klajā viela zebra patiešām joti labi pamanāma. Bet biezokņos ir pavisam citādi.

«Baltās un melnās svītras tā saplūst ar augu segu,» raksta kāds Āfrikas pētnieks, «ka zebras pat no ļoti maza attāluma nav pamanāmas. Ne vienu reizi vien gadījās, ka mēs nevarējām tās ieraudzīt no 40—50 soju attāluma, kaut vieta visapkārt bija tik klaja, ka antilopes mēs redzējām līdz 200 metriem tālu.»

Svītrains vai plankumains krāsojums, kas sastāv no spilgti kontrastējošiem elementiem (vai nu melnas svītras uz baltas ādas, vai arī baltas svītras uz melnas ādas, vai melni plankumi uz dzeltena fona), sastopams daudziem dzīvniekiem: tīģerim, leopardam, jaguāram, ocelotam, žirafei, antilopēm okapi, kudu un bongo, zivīm, čūskām, tauriņiem.

Viņiem visiem svītras un plankumu rindas stiepjas šķērsām ķermenim. Tā nav nejaušība. Te svarīgi, ka šķērseniskās svītras, sasniedzot silueta robežas, pēkšņi apraujas. Turklāt nepārtrauktā kontūras līnija pārmaiņus tiek sadalita gan ar baltiem, gan melniem krāsu laukumiem, tāpēc dzīvnieks, acij pierasto siluetu zaudēdams, saplūst ar apkārtnes fonu. To pašu efektu panāk arī cilvēki, izkrāsojot militārus objektus ar gaišiem un tumšiem plankumiem, kas saskalda maskējamās celtnes kontūras.

Ja melnās un baltās svītras iet nevis šķērsām, bet gareniski ķermeņa kontūrām, tad svītras nesadala kontūras, bet, gluži otrādi, pasvītro tās. Labi pamanāma krāsa ir izdevīga indīgiem radījumiem vai arī dzīvniekiem ar nelabu smaku, lai plēsoņas aiz pārskatīšanās neķertu tos, kā, piemēram, salamandrai un skunksam, tiem svītras iet gareniski ķermenim.

Tādu pašu optisku efektu panāk šāvēji, mērķus izkrāsojot ar koncentriskām melnbaltām joslām: šie apļi it kā izceļ melno apli centrā, padarot to redzamāku. Izkrāsojiet apli ar kontrastainu krāsu šķērseniskām (radiālām) svītrām, un jums pat nelielā attālumā tādu mērķi būs grūti saskatīt.

Tāpēc arī sēpijas, pārejot no viena fona uz citu, krāsojumu atbilstoši nemaina. Fizioloģiski tas būtu iespējams: galvkāji var «pārģērbties» pussekundē. Bet vai būs kāds labums no ātras krāsu maiņas? Krāsu spēle vienīgi piesaistīs ienaidnieka uzmanību.

Kontrastējošās svītras, sadalīdamas sēpijas siluetu, tai palīdz saplūst ar jebkuras grunts krāsu. Zebroīdais zīmējums ir universāls maskēšanās paņēmiens.

Vienus no ienaidniekiem glābj «vilkāda», citus — caurspīdīgums vai brīnumaini hromatofori. Bet pūkainajam krabim jeb dromijai nav ne viena, ne otra, ne trešā. Un viņš noplūc no akmens krūmveida sūkļus un ar pakaļējām kājām tos tur virs sevis — krabja vietā rodas bezveidīgs krūms. Dromijai kaimiņos dzīvo krabis doripe. Tas pārsedz sevi ar jūras gliemenes čaulu kā ar saulsargu. Ja doripei to atņem, viņa satver pirmo ceļā pagadījušos priekšmetu — akmeni vai jūraszvaigzni — un uzveļ sev mugurā.

Tāpat kā senās Hellādas brīnumskaistā dieviete, arī daži dzīvnieki rod mājvietu putās. Vasarā jūs, protams, būsiet redzējuši uz plostbārža un spulgotnes lapām, uz kārklu un vītolu zariem un dzirkstelītes

stumbriem mazus, putainus kamoliņus. Krievu folklorā tos dēvē par dzeguzes asarām. Kad dzeguze savus bērnus bija izdalījusi, tā noskuma. Viņa rūgti raudāja, bet apdomājusies sāka tos meklēt, skaļi sauca pa visu mežu un gan šur, gan tur atstāja savas asaru lāses.

Kad ieraudzīsiet šīs «asaras», paņemiet smildziņu un putas pabīdiet sānis — zem tām lokās tumši brūns savāds kukainis rīsa grauda lielumā. Tas ir mazās cikādes — tā saucamās putu cikādes kāpurs. Pārceliet to uz citurieni. Putu cikāde uz vietas ar snuķīti saurbs smildziņu — no auga sāks tecēt sula. Darbodamās ar vēderiņa pakaļgalu kā ar sūkni, cikāde sulu sakuļ biezās putās. Putainais kamols aug un aug, un drīz vien tanī pazūd viss putu cikādes kāpurs. Ne putni, ne skudras nekad to tur neatrod.

A'ladagaskarā un Āfrikā dzīvo putu cikādes ar daudz spēcīgākiem «sūkņiem». Tās lielā daudzumā apmetas uz dzīvi vienā kokā un sev apkārt sakuļ tik daudz putu, ka reiz ceļotājs Livingstons, kas apsēdies zem ci- kādu «saputota» koka, nodomājis, ka sācis 1it — tik daudz lāšu pilējis no zariem.

Kāpēc dzīvniekiem ir tumša mugura

Vai jūs esat ievērojuši, ka atpūzdamies tauriņš vienmēr sakļauj spārnus? Sai bezrūpīgā kukaiņa instinktīvajā kustībā ir liela bioloģiska jēga.

Tauriņi parasti ir tādā pašā krāsā kā augi un priekšmeti, kuru vidū tie dzīvo; kad tauriņš nekustīgi sēž, ienaidniekam to nav viegli pamanīt. Bet ir viena nelaime: tumšā, nodevīgā ēna, kas krīt no spārniem uz košajām lapām, tauriņu nodod. Kopā sakļauti spārni met divreiz mazāku ēnu. Bez tam, nosēzdamies uz auga, tauriņš izvēlas tādu stāvokli, lai saule spīdētu tam tieši virsū. Tad spārnu ēna pārvēršas šaurā, tikko samanāmā svītrā. Ja saule, pārvietodamās pie debesīm, sāk apspīdēt tauriņa sānus, viņš maina stāvokli un atkal pagriež spārnu šauro pusi pret sauli. Tāpēc tauriņi atpūšoties spārnus parasti agri no rīta vērš pret austrumiem, pusdienas laikā — pret dienvidiem, bet vakarā — pret rietumiem.

Novērojot tauriņu, kas atpūšas, kļūstam ļoti interesantas parādības aculiecinieki. Un, lai tā bez pēdām neizgaistu no atmiņas, uzmanīgāk aplūkosim kādu savādu, daba plaši novērojamu likumsakarību.

Palūkojieties uz jebkuru zīdītāju, putnu, zivi, vēzi vai vardi: gandrīz visiem citam no cita atšķirīgiem dzīvniekiem — karūsai un vāverei, ķirzakai un briedim, čūskai un vilkam, kāpuram un sēpijai, krupim un zosij — pavēdere ir gaiša, gandrīz balta, sāni jo augstāk, jo tumšāki, bet mugura pavisam tumša.

Katrs zina, ka zebra ir svītraina, un svītras tai visur it kā būtu vienādā krāsā. Taču paskatieties uz- manīgāk: svītras uz muguras ir platākas, pavēderē šaurākas (ir ari zebru sugas ar baltām pavēderēm). Tāpēc zebra, kas no tālienes liekas rūpīgi sagrafēta, šķiet ar tumšu virspusi un gaišu apakšpusi.

Citiem svītrainajiem un plankumainajiem dzīvniekiem — tīģerim, hiēnai, meža antilopei, leopardam, jaguāram un žirafei — svītras vai plankumi uz muguras arī vienmēr ir lielāki un tuvāk cits pie cita. Taču pavēderē to maz, un pavēdere ir gaišāka nekā mugura.

Āfrikas pērjuVistiņas spalvas rotā nevis tumši, bet balti plankumi. Un ko .mēs redzam? Uz muguras šie plankumi ir sīki, bet zemāk — uz sāniem un spārniem — lieli. Iznāk gluži tas pats: mugura, kur baltās krāsas ir mazāk, tām ir tumšākā nekā sāni un pavēdere.

Kāpēc tas tā? Kāpēc dzīvniekiem mugura ir tumša? Varbūt tas ir sava veida «iedegums», kas aizsargā dzīvnieku no pārāk karstas saules? Ja tas tā, tad vietās, kur saules daudz, piemēram, tuksnešos, jādzīvo dzīvniekiem ar vistumšākajām mugurām. Taču tuksnešu apdzīvotājiem mugura un pavēdere ir gandrīz vienādā tonī, kaut vispār arī tiem mugura mazliet tumšāka.

Vai šim likumam ir arī izņēmumi, kuri, kā tas bieži gadās, palīdz labāk izprast likumu?

Ir. To nav daudz, bet tieši tie mums arī izskaidro šāda krāsojuma jēgu un uzdevumu. Viens no šiem savādniekiem dzīvo Nīlas upē. Tā ir zivs sinodonts. Tam — kaut kas nedzirdēts! — mugura gaiša, bet pavēdere tumša. Un iedomājieties: ši augstakā mērā ekstravagantā zivs nez kāpēc apguvusi muļķīgu paradumu peldēt ar pavēderi uz augšu. Neviena zivs, būdama pilnīgi vesela, tā neuzvedas. Tātad sinodontam viss ir otrādi: viņa pavēdere ir mugura, tāpēc pavēdere arī ir tumšākā krāsā.

Dienvidamerikas sliņķi un dažu tauriņu kāpuri karājas kokos ar kājām gaisā tikpat parasti, kā muša skraida pa griestiem. Un, protams, tāpat kā sinodontam, arī tiem pavēdere ir tumšāka nekā mugura.

Kad acainā sfinga kāpurs sēž uz vītola zara ar kājām gaisā, to grūti ieraudzīt. Tas izskatās pilnīgi plakans un ir līdzīgs sagrauztai lapai. Bet atliek tam pagriezties ar muguru uz augšu, un notiek brīnums: tas iegūst savu tipisko apveidu. Mūsu priekšā atkal ir kāpurs, nevis lapa.

Izskaidrojums ir šāds: kāpuru normālā pozā — ar kājām uz leju — nodod ēna, kas krīt no ķermeņa virspuses uz apakšpusi. Spoži apgaismotās muguras un apēnotās pavēderes apvienojums rada labi saskatāmu reljefu siluetu. Ēnas tumšā līnija it kā pasvītro dzīvnieka apakšējas kontūras, un tad kāpurs krasi izdalās uz lapu fona.

Secinājums ir viens: nodevīgā ēna jānomaskē. Kāpurs to arī dara, pagriezdamies ar pavēderi uz augšu. Tagad ēna krīt uz gaišo muguru, bet tumšā pavēdere, saules apspīdēta, kļūst gaišāka. Tāpēc dzīvnieks liekas vienkrāsains, plakans kā lapa un nav pamanāms.

Daba ir uzklājusi tumšos toņus uz dzīvnieku muguras, lai izlīdzinātu starpību starp augšējo — saulei pavērsto un apakšējo — apēnoto ķermeņa daļu.

Ja dzīvniekam mugura ir gaišāka par pavēderi, tad tas, līdzīgi sinodontam, sliņķim vai acainā sfinga kāpuram, dzīves lielāko daļu pavada ar muguru uz leju. Bet, ja mugura un pavēdere ir gandrīz vienādā krāsā, to īpašnieki dzīvo pavisam bez gaismas — kaut kur alās vai okeāna dzelmēs, vai arī tādā apgaismojumā, kas vienāds kā no augšas, tā no apakšas, piemēram, tuksnešos: smiltis atstaro starus kā spogulis un apspīd dzīvnieku arī no apakšas. Tiem ir vienalga, vai dzīvot ar muguru uz augšu vai uz leju …

Remora ir augstākā mērā savāda zivs: tai pašai peldēt slinkums, tāpēc par labāku tā uzskata braukšanu ar brīvbiļeti, piesūcoties haizivij, jūras velnam,, milzu siļķei un jebkurai citai lielai zivij vai, kad lielo nav, mazai. Tā brauc pat ar tādiem bērnu «automobiļiem» kā čaulzivis. Jūras bruņurupuči, vaļi, laivas un arī kuģi bieži vien kalpo remoras transportam.

Sai slinkajai zivij virs galvas ir spēcīgs piesūceknis, un ar to viņa piesūcas sava transportētāja pavēderei, mugurai vai sāniem — jebkurai vietai. Tāpēc piesūkusies remora dodas ceļojumā gan ar pavēderi, gan ar muguru, gan ar sāniem uz augšu. Tai neviena ķermeņa daļa nav tumšāka par otru. Remora viscaur ir vienā tonī.

Kad niknums lielāks nekā spēks

Nu, bet, ja nekāda maskēšanās, nekāda viltība nepalīdz, negiābj ne burvju cepure, ne ātras kājas un ienaidnieks pamana un panāk, ko tad? Vai dzīvnieki padodas bez cīņas? Nē, nekad!

Pat visvājākie nav nemaz tik bezpalīdzīgi, kā varētu domāt, tajos raugoties. Savu dzīvību viņi pārdod ļoti dārgi. Aizstāvas sīvi, kamēr vien ir spēks.

Sen zināms, ka kareivīgums nav mērojams centimet-. ros. Mazo kolibri vīrišķība nav proporcionāla to augumam. Kad liels putns apdraud kolibri ligzdu, viņi uzbrūk tam ar neticamu drosmi. Ar asajiem knābjiem mērķē acīs (tā uzvar koku čūskas un putnu zirnekļus), uzkrīt uz ienaidnieka muguras un, bagātīgi dāvādami savus kniepadatas dūrienus, dažreiz piespiež plēsoņu kaunā dezertēt. Spalvās tērptais muskuļu kamoliņš uzpirksteņa lielumā! Taču niknuma šim «uzpirkstenim» nav mazāk kā tīģerim!

Par zīlīti mēdz sacīt, ja tā būtu strausa lielumā, tad pat zilonis pret to nenoturētos. Viņas mazais spēks ir tik sparīgs, ka zīlītes reizēm, burtiski, skalpē savus ienaidniekus — putnus (protams, nelielos).

Taču viskauslīgākais putns neapšaubāmi ir gailis. To dēvē par Marsa putnu. Sevišķi agresīvi ir cīņu gaiļi. Tie aizmirst visu uz pasaules, tiklīdz ierauga kādu, ar ko var izkauties. Ne bads, ne nogurums, ne sāpes, ne nāvīgas brūces — nekas nevar apvaldīt viņu

cīņas sparu. Tie kaujas līdz pēdējam elpas vilcienam, kamēr vien ir kaut cik spēka. Vienīgi nāve ir stiprāka par viņu kaislību uz cīņām. Gaiļi kaujas gan ar knābi, gan ar piešiem. Cīņas gaiļa cirtiens ir viena no visstraujākajām kustībām dabā. Fiziķi šī trieciena spēku varētu aprēķināt: gailis tēraudā iekaltu piesi ietriec sausā ozola dēlī puscollu (12,5 milimetrus) dziļil

Senie grieķi bija ļoti drosmīga tauta, bet arī viņi mācījās no gaiļiem cīņas drosmi un neatlaidību. Temistokls, slavenais grieķu karavadonis, dodamies karā pret persiešiem, kaujas mācību programmā iekļāva arī gaiļu cīņas, lai karavīri, tajās skatīdamies, mācītos izturību un drosmi. Bet vīrišķīgie gaili — franču senči, ar kuriem sākumā romiešiem grūti bija tikt galā, savu vārdu ieguva no gaiļiem (gaiļus latīniski ir «gailis»).

Vēlāk, kad romieši ar gaiļiem bija tikuši galā savā — romiešu manierē un arī paši krituši no ģermāņu, slāvu un turku zobeniem, malu mednieki ieguva medījumu feodāļu mežos, uzlaizdami fazāniem cīņu gaiļus. Tie lidz nāvei piekāva fazānus. Arī mūsu dienās cīņu gaiļi (to ne mazums vēl ir dažādās Dienvidāzijas un Amerikas zemēs) drošsirdīgi aizsargā savu saimnieku mājas no čūskām un klejojošiem suņiem. Tie nebīstas ne no kā — tā apgalvo cilvēki, kas par tiem raksta.

Daba nav radījusi gaili karam, bet cik teicams cīnītājs no viņa iznācisl Pareizi mēdz sacīt, ka kauju uzvar nevis ar ieročiem, bet ar cīņas sparu. Gaiļa un kolibri piemers mūs lieku reizi par to pārliecina. Cīņā bieži vien niknums uzvar spēku; to zina katrs, kurš kādreiz kāvies.

Reiz (pēc pēdām) redzēju, kā lūsis nebija varējis pieveikt lapsu. Tas bija uzbrucis viņai vairākas reizes. Taču lapsa aizsargājusies tik izmisīgi un drosmīgi, ka

aizgājusi ievainota, bet dzīva. Daudzi plēsoņas kapitulē enerģiskas pretošanās priekšā un atzīst par labāku (tagad tas ir pierādīts) uzbrukt slimiem dzīvniekiem vai dzīvniekiem bez cīņas spara. Argentīnieši mēdz sacīt, ka neviena puma netiks galā ar Amerikā dzimušu ēzeli. Tāpēc ka vietējie ēzeļi zvēra priekšā bailes nepazīst. Viņi sper to ar visām četrām kājām, plēš ar zobiem, atgaiņājas, vārtīdamies pa zemi, brēc kā sātani, lēkā un uzbrūk ari paši. Nepadodas nekad.

Vispār katrs aizstāvas, kā var, pareizāk, kā ir piemērojies. Un bieži vien paņēmieni ir ļoti kuriozi.

Vieni nesamērīgi piepūšas (lodeszivis, dažas ķirzakas un Āfrikas adainie bruņurupuči). Citi baidīdami šņāc un sprauslo.

Dzīvnieku draudu pozas mums labi pazīstamas. Tās ir zosu izstieptie kakli, zirgu un kaķu pieglaustās au sis, suņa atieztie zobi, buļļa šķībā acs un uz leju vērstie ragi, kas iedveš bailes. Gandrīz katram zīdītājam un putnam ir sava draudu poza. Tās ir arī dažām zivīm, daudzām ķirzakām un čūskām.

Kobra piepūš kaklu kā šķīvi, bet ldaburčūska klabina savu klabekli. Daba to ir pierīkojusi čūskai astes galā, kā liekas, ar vienīgo nolūku: pēc senās, labās parašas («Eju pret jums!») apkārt visus brīdināt par indīgā rāpuļa ļaunajiem nodomiem.

Indiāņi tomēr apgalvo, ja klaburčūska uzdomājot ļaunu, tā neklabinot, bet uzbrūkot bez brīdinājuma.

Kāda Amerikas neindīgā čūska, kad to grib saķert, ķermeņa astes galu sagriež grīstē, bet galvgaļu pagriež ar sarkano pavēderi uz augšu.

Viņai iznāk tik nejēdzīga poza, ka zūd jebkura vēlēšanās tuvoties ekscentriskajam rāpulim tādā attālumā, kas negarantē pilnīgu drošību.

Arī iztraucēti ugunskrupji, lokā saliekušies, rāda sarkano pavēderi.

Skorpions draud, vicinādams virs sevis asti ar indes nagu, bet zirnekli izslien gaisā vienu vai divus pārus priekškāju un plašāk atpleš knaib|veida heliceras, uz kurām iespaidīgi dreb indes pilieni. Reizēm viņi taisa nelielu lēcienu pretī ienaidniekam.

Sisenis no ciskas šauj asinis, tās izspiezdams ar muskuļu spēku no niecīgas poras starp pirmo un otro kājas locītavu; pirms kaujas pora atveras kā šaujam- lūka. Kodīgās siseņa asinis izšaujas ar tādu spēku, ka aizlido pusmetru tālu!

Jūras gliemezis no Dolium ģints spļauj virsū saviem ienaidniekiem sālsskābes un sērskābes maisījumu.

Āfrikas melnkakla kobras spļauj indi. Indīgais spļāviens lido metrus piecus. Čūskas mērķē tieši acīs un trāpa precīzi.

'Inde kobras snaipera mutē sajaucas ar siekalām. Kobras izsmidzina šo indīgo maisījumu caur mazu žokļa atveri, caur to pašu, pa kuru čūskas ik mirkli izšauj savu «dzeloni» — divdaļīgo mēli. Šaujot kobra galvu izslien uz augšu un taisa nelielu izklupienu uz priekšu.

Cehu zinātnieks Zdeneks Fogels saka, ka tāpat indi spļauj ne tikai Āfrikas, bet arī Āzijas kobras — pat mūsu Vidusāzijas kobra. Taču viņas indi neizmet ar strūklu, bet kā no pulverizatora siku pilieniņu veidā. Uz terārija stikliem, aiz kuriem tur briļļučūskas, redzami dzeltenīgi balti plankumi — sažuvuši indes pilieni, kurus sakaitinātās kobras spļāvušas uz ziņkārīgajiem apmeklētājiem.

Arī kamieļi un lamas spļauj uz saviem ienaidniekiem. Lamas spļāviens nav pa jokam. Tas lido metrus desmit un iesit kā laba pļauka. Kāda lama sabojāja dažiem angļu aristokrātiem uzvalkus: vēlāk noskaidrojās, ka lamai nav patikuši cilindri; kā viņa tos ieraudzījusi, tā spļāvusi.

Stāsta, ka džentlmeņi cilindros, saprātīgi novērtējuši situāciju, uz zināmu laiku zaudējuši jebkuru kāri blenzt zooloģisko dārzu dzīvniekos. Tas noticis sen, bet vēl līdz mūsu dienām lamas ir tik slikti audzinātas, ka, nemaz nekaunēdamās, gatavas visiem uzspļaut.

Taču visievērojamākos spļāvējus un savādniekus — snaiperus ar ieroča savdabību pārspēj holotūrija sti- hops. Tā šauj ar saviem iekšējiem orgāniem! Ar aiz- sargorgānu — zarnas izaugumiem un ar ūdens plaušām. Kamēr plēsoņa tās kari aprij, holotūrija aizbēg. Upurētie orgāni pēc desmit, divpadsmit dienām holotūrija i atkal ataug.

Apbruņotā aizmugure

Vabole grenadiere ir īsta artilēriste. Tā šauj ar kodīgu šķidrumu, kas kā lādiņš no maza lielgabala izlido no tās vēderiņa pakaļgala un vienā acumirklī gaisā pārvēršas par nelielu indīgu «dūmu» mākoni kā pēc šrapneļa sprādziena. Kad vairākas tādas sārti zilas grenadieres atklāj uguni, tad no putna lidojuma visa aina atgādina kaujas lauku. Atšaudīdamās no vajātājas skrejvaboles, grenadieres ātri citu pēc cita izlaiž 10—12 ķīmiskus lādiņus. Līdzko apklust minikano- nādes pēdējās zalves, vaboles vairs nav: tā ir pazudusi, kaut kur paslēpusies, savu aizmuguri segdama ar indīgās gāzes sprādzieniem.

Vienīgi kontuzētā skrejvabole kaujas laukā apjukusi slauka acis.

Dažas meža blaktis no ienaidniekiem aizsargājas tāpat kā vaboles grenadieres. Taču tās ne tuvu netiek līdzi grenadierēm. Tikai Amerikas skunkss, pūkains caunu dzimtas zvēriņš, šaušanā ar ķīmiskajiem lādiņiem ir sasniedzis ne mazāku meistarību kā seškājainā bombardētaja. Tas ir tik pārliecināts par sevi, ka bez brīdinājumā nešauj. Viņa draudu poza ir ļoti amizanta. Tiesa, smaidus tā izraisa tikai tiem, kuriem uz savas ādas nav nācies izbaudīt viņa ieročus.

Skunkss ir jauks zvēriņš. Tikai neiedomājieties to apmīļot. Evolūcija apveltījusi skunksu ar ieroci, kas ir tikpat neparasts, cik efektivs: skunkss, mugurpusi pagriezis, izš|āc dzeltenu, eļļainu šķidrumu, kurš tik nejauki smird kā nekas cits uz pasaules! Spēcīga strūkla lido četrus piecus metrus un trāpa tieši mērķī, kaut ari skunkss šauj neskatīdamies, jo ķīmiskie dziedzeri atrodas zem astes. Lai dotu zalvi, tam jāpagriežas pret mērķi ar mugurpusi. Reizēm, kā mēdz sacīt karavīri, tas ir atsevišķs šāviens, bet reizēm arī automāta kārta ar pusduci zalvju, kuras trāpa mērķī dažās sekundēs.

Skunksa ķīmiskajā ierocī galvenā viela ir etilmerkaptāns. Cilvēks tā smaku (vispretīgāko pasaulē!) saož, ja ieelpo pat 0,000000000002 gramus.

Merkaptāna strūkla saēd pat vilnu un ādas apavus!

Ja šāviņš trāpa acīs, tās tūdaļ kļūst neredzīgas, ja kaklā un plaušās, tur sākas asinsizplūdums. Skunksa uzbrukuma nelaimīgais mērķis atkal labu redzi un ožu atgūst tikai pēc dienām divām.

Taču smaka… smaka ir ļaunāka nekā jebkura saindēšanās! Tas ir velnišķīgs maisījums: tanī ir gan amonjaka, gan sēroglekļa, gan sērskābes un, protams, merkaptāna, un netīras suņu kūts «aromāti». Pa vējam šo smaku var sajust pusjūdzes attālumā. Bet no telpas, kurā skunkss «izlādējies», riebīgā smirdoņa neizvēdinās mēnešiem ilgi.

Tas, kuram trāpa kaut viena lāse no skunksa lādiņa, vairākas dienas neriskē rādīties cilvēkos, pat ja labi nomazgājas un pārmaina drēbes. Tik noturīga ir šī smaka. Nekas to nevar nomākt.

Bet suņi (oža tiem pārāk maiga!), kurus skunkss apšaudījis, paģībst! Un pat saslimst pēc tam: kā pēc gāzu uzbrukuma iestājas saindēšanās, tiesa, tikai uz laiku.

Droši pasargāts no ļauniem ienaidniekiem, skunkss nekad un nekur nesteidzas. Viņš nepieliek soli pat tad, ja viņam dzenas pakaļ vesels bars nepieredzējušu medibu suņu. Tikko suņi tuvojas līnijai, par kuru sev tuvāk pielaist jau ir bīstami, skunkss pēkšņi pagriežas pret tiem ar purnu un dod pirmo brīdinājuma signālu: cērt kāju pie zemes. Pēc tam paceļ asti, bet tās gals vēl ir pussaliekts. Kaujas «karogs» atrodas pusmastā.

Trešajam un pēdējam signālam parasti seko gāzu uzbrukums — skunkss paceļ asti stāvus gaisā un uzbož visu vilnu. Tas nozīmē: «Bēdz ātrāk, šauju!» Tad seko strauja pagriešanās un zalve.

Mazais jeb plankumainais skunkss pēdējo signālu dod pavisam neparasti: izslienas uz priekškājām — ar galvu uz leju, ar pakaļkājām uz augšu — un, galvu mazliet pacēlis, vēro, kādu iespaidu uz pretinieku ir radījis viņa akrobātiskais numurs.

Vissenākie dzīvības apdrošināšanas līdzekļi

Pamēģiniet saķert ķirzaku aiz astes — aste paliks jums rokā (tā vēl stundu kustēsies), bet ķirzaka iešmauks veca celma plaisā. Aste ķirzakai drīz ataugs no jauna.[23]

Satveriet sienāzi aiz lēcējkājas — viņš atraus to nost un aizlēks uz vienas kājas.

Holotūrija jeb jūrasgurķis, kas glābsies bēgot, jūsu rokās atstās to daļu, aiz kuras jūs to paguvāt saķert. Taču stihopsi kā no katapultas pa muti izsviež savas zarnas.

Zaķim nav garas astes kā ķirzakai, no kuras tas vajadzības gadījumā varētu šķirties. Viņš nevar upurēt arī kāju tāpat kā sienāzis. Veiklās kājas ir viņa vienīgais glābiņš.

Pavisam kas cits ir atstāt plēsoņas rīklē vilnas kušķi… Tāpēc jau arī zaķim plāna āda. Lapsa satver zaķi aiz sāniem, bet tas metas uz priekšu un aizbēg. Ja tam nebūtu tik plāna āda kā pergaments, tā viegli neplīstu, un pelēcis tik lēti netiktu cauri.

Arī citi zīdītāji viegli šķiras no sava kažoka. Dārza susuris, mazs, vāverei līdzīgs zvēriņš, «izlec ārā» no savas astītes, ja plēsoņa saķer -aiz tās. Pūkainā āda viegli plīst, un susuris aizbēg ar kailu astīti, bet dzīvs.

Susliki, burunduki, kāmji un peles rīkojas tāpat.

Bet mazā, brūnā ķirzaka, kas dzīvo Palau salās Klusajā okeānā, momentāli izlec no savas ādas, ja jūs apsedzat to ar plaukstu. Rokā paliek plāna āda, bet kaila ķirzaciņa pašaujas zem akmens.

Daži dziedātājputni, baloži un vistas, līdzko viņas

panāk ienaidnieks, met astes spalvas. To sauc par «spalvu mešanu no pārbīļa». Tās jēga tāda pati: ar zaudētajām spalvām novērst ienaidnieka uzmanību.

Nežēlīgo, bet glābjošo pašsakropļošanos zinātnieki sauc par autotomiju. Daudzi dzīvnieki izmanto šo «operāciju», lai izbēgtu no nenovēršamas bojā ejas.

Autotomija — vissenākais dzīvības apdrošināšanas līdzeklis — ir arī astoņkāja aizsardzības ierīču arsenālā. Kad astoņkājis iziet medībās, astoņas garās rokas, kas izpēta katru pēdu nepazīstamā teritorijā, biežāk nekā pārējās ķermeņa daļas ir pakļautas briesmām.

l Taustekļi ir izturīgi — aiz viena satverot, no alas

var izvilkt visu astoņkāji. Te nu astoņkājis sevi «auto- tomē»: sagūstītā taustekļa muskuļi spazmatiski savelkas ar tādu spēku, ka paši sevi sarauj. Tausteklis nokrīt kā ar nazi nogriezts. Plēsoņa to saņem kā izpirkumu par dzīvību.

Astoņkājis Octopus dejilippi ir pilnība apguvis auto- tomijas mākslu. Ja to satver aiz rokas, viņš tūlīt šķiras no tās. Tausteklis izmisīgi lokās, bet tas ir mānīgs manevrs — ienaidnieks metas tam virsū un palaiž garām galveno mērķi. Nokritušais tausteklis vēl ilgi I raustās un, ja to palaiž brīvībā, cenšas pat rāpot un var piesūkties.

Parasti astoņkājis nomet apmēram 4 /s no rokas, kaut gan taustekli var noraut arī jebkurā citā vietā. Ķirzakai nav tadas rīcības brīvības: tā pārlauž savu asti tikai stingri noteiktā punktā pa dabas iepriekš iezīmētu līniju.

Taustekļa noraušanas vietā brūce neasiņo, asinsvadi ir stipri sašaurināti un līdz ar to paši sevi it kā saspiež. Ada uz stumbeņa gala sāk ātri augi brūcei pāri un to aizvelk gandrīz ciet. Apmēram sešas stundas pēc autolomijas asinsvadi paplašinās un no ievainotajiem audiem mazliet sūcas asinis, kas blīvā receklī kā ar tamponu nosprosto taustekļa operēto virsmu, ko āda vēl nav pārsegusi. Otrā diennaktī brūce pilnīgi aiz- dzīst un zaudētā taustekļa vietā sāk augt jauns. Pēc pusotra mēneša tas jau par vienu trešdaļu ir tuvojies savam normālajam lielumam.

Kaut arī autotomija ir pietiekami drošs dzīvības apdrošināšanas veids, taču šis paņēmiens prasa pārāk lielus upurus. Vai ir kāds cits — mazāk sāpīgs un ekonomiskāks pašsakropļošanās aizstājējs? Ir.

Galvkāji, tas ir, astoņkāji, sēpijas un kalmāri, evolūcijas gaitā ieguvuši visai unikālu brīnumieroci — tintes bumbu. Atvērtās rīkles priekšā, kas gatava viņu aprīt, kalmārs izsviež nevis savas dzīvās miesas gabalu, bet rupju sava «es» viltojumu. Ienaidnieka acu priekšā viņš it kā dubultojas un atstāj tam neķermenisko dubultnieku, bet pats ātri nozūd.

Tinti šiem moluskiem ražo īpašs orgāns — taisnās zarnas bumbierveida izaugums. To sauc par tintes maisu. Tas ir prāvs pūslis, ko šķērssiena sadala divās daļās. Virsējā daļa ir rezerves tvertne, kurā glabājas tinte; apakšējo daļu aizpilda paša dziedzera audi. To šūnas pieblīvētas ar melnās krāsas graudiem. Vecās šūnas pakāpeniski sairst, to krāsa izšķīst dziedzera sulās — rodas tinte. Tā nonāk «noliktavā» — tiek pārsūknēta pūšļa augšējā daļā, kur glabājas līdz pirmajai trauksmei.

Galvkāji visu tintes maisa saturu vienā reizē neiz- smidzina. Parastais astoņkājis var laist «dūmu aizkaru» sešas reizes pēc kārtas, bet pēc pusstundas jau pilnīgi ir atjaunojis visu izlietotās tintes krājumu. Sēpija ar izšļākto tinti piecās sekundēs nokrāso visu ūdeni trauka, kura tilpums piecarpus tūkstoši litru. Bet milzu kalmāri no piltuves izšļāc tik daudz tintes šķidruma, ka jūras viļņi zaudē dzidrumu simt metru platībā!

Galvkājiem piedzimstot, tintes maiss ir pilns ar tinti. Gandrīz mikroskopiski maza sēpija, tikko kā izķepurojusies no olas apvalka, tūdaļ spēj nokrāsot ūdeni ar piecām tintes zalvēm.

Pēdējā desmitgadē biologi izdarījuši vēl kādu negaidītu atklājumu. Izrādījās, ka tradicionālais priekšstats par galvkāju «dūmu aizkaru» ir pamatīgi jārevidē. Novērojumi parādījuši, ka galvkāju izšļāktā tinte neizšķīst uzreiz — ne ātrāk, kamēr tā pret kaut ko atduras. Tinte ilgi, desmit minūtes un ilgāk, stāv ūdenī kā tumšs un blīvs traips. Un pats apbrīnojamākais — traipa forma atgādina tā dzīvnieka apveidus, kas to izmetis. Plēsoņa ķer nevis bēgošo upuri, bet šo lāsi. Un tad tā eksplodē, ietinot ienaidnieku tumšā mākoni. Haizivs pilnīgi apjūk, kad kalmāru bars kā no daudz- stobru mīnmetēja reizē izšauj veselu «tintes bumbu» sēriju. Viņa svaidās šurpu turpu, ķerot citu pēc cita šķietamos kalmarus, un drīz vien pilnīgi pazūd biezā tintes mākonī, ko pati ir uzvandījusi.

1956. gadā doktors D. Hels publicēja ang]u žurnālā «Nature» interesantus novērojumus par manevriem, kurus izlieto kalmārs, apmainīdams sevi pret tintes maketu.

Zoologs ievietoja kalmāru toverī un centās to saķert ar roku. Kad zinātnieka pirksti jau bija dažu collu attālumā no mērķa, kalmārs pēkšņi kļuva tumšs, un Helam licies, ka tas uz vietas sastindzis. Nākamajā mirklī Hels satvēris tintes maketu, kas tūliņ izšķīdis ūdenī. Pats mānītājs peldējis tovera otrā galā.

Hels atkārtoja savu mēģinājumu, bet tagad uzmanīgi sekoja kalmāram. Kad zinātnieka roka no jauna tuvojās mērķim, tas atkal kļuva tumšs, izmeta «bumbu» un uzreiz kļuva līķa bālumā, pēc tam neredzams metās uz tovera tālāko galu.

Cik smalks manevrs! Kalmārs taču tāpat vien neatstāja savā vietā attēlu. Nē, tā bija aina ar pārģērbšanos. Sākumā viņš ar strauju krāsas maiņu pievērš ienaidnieka uzmanību. Pēc tam tūlīt apmaina sevi ar citu tumšu plankumu — plēsoņas skatiens automātiski kavējas pie tā — un, tērpu pārmainījis, pazūd 110 skatuves. Tagad viņa krāsa ir nevis melna, bet balta.

Daba ir liela gudriniece.

Šķietamā un reālā nāve

Par to, ka izlikšanās bieži vien glābj dzīvību, nav daudz jāstāsta. Dzīvnieki ar tādu instinktu tiek sveikā cauri ļoti bīstamās situācijās. Katalepsija jeb akinēze ir šķietamā nāve, pareizāk sakot, nekustīgums, kas atgādina nāvi. Zirnekļi un vaboles, iespējams, ne vienu reizi vien jums priekšā nospēlējušas akinētiskas pantomīmas.

To pašu spēj arī putni, piemēram, pūces un zvirbuļi. Bet tādu aktieru kā oposums nav daudz. Izlikdamies nedzīvs, viņš pat nokrīt no koka un ilgi guļ kā beigts, aizvēris acis un izbāzis mēli. Tā viņš guļ tik ilgi, cik nepieciešams, lai apmānītu cilvēku vai plēsoņu, kurš neēd maitu.

Fakti pierāda, ka nekustīgums ir drošs līdzeklis pret bojā eju. Cauna vai sesks, iezagušies putnu kūtī, nokož visas vistas, izņemot perētājas, kas klusi sēž uz olām; pamirdamas viņas paglābj savus kaklus no asajiem zobiem. Kaķa noķerts zvirbulis sastingst, bet, tiklīdz tas pamana, ka izlikšanās kaķi piemānījusi, un kaķis uz mirkli izlaiž to no nagiem, tūlīt aizlaižas.

Slavenais Āfrikas pētnieks Livingstons reiz nokļuvis lauvas ķetnās. Lauva spēlējies ar viņu kā kaķis ar peli. No bailēm Livingstons nav varējis ne pakustēties. Un šis šoks izglābis viņa dzīvību: lauvam nekustīgais «bluķis» drīz vien apnicis, un nožāvājies tas gājis prom, lai kliedētu savu grūtsirdību ar citu laika kavēkli.

Reiz kāda zooloģiskajā dārzā sargam uzbruka lauvu māte. Viņš pamira, nekustējās un nepretojās. Lauva valstīja viņu ar ķepām, bet neaiztika. Vienīgo ievainojumu attapīgais sargs guva no šautenes: policisti, kas saskrēja ap krātiņu, mērķēdami lauvā, trāpīja viņam.

Kārlis Iiāgenbeks brauca vienā vagonā ar paša nopirkto lauvu. Naktī lauva salauza krātiņu un devās tieši pie Hāgenbeka. Taču cilvēks sabojāja plēsoņas apetīti, izlikdamies miris. Zvērs apostīja viņu, pūzdams elpu tieši sejā, un aizgriezās no «miroņa» prom uz citu vagona kaktu. Tur tas aizmiga bez pusdienām.

Latīņu vēsturnieki zina stāstīt par vēl pārsteidzošāku gadījumu. Kāds romietis reiz nokļuvis gailu gūstā, un tie pieprasījuši, lai romietis izdod dažādus kara noslēpumus. Lai spīdzināšanā nejauši neizrunātos, gūsteknis nevis izlikdamies, bet īstenībā sevi nogalinājis. Viņš palūdzis trīs minūtes pārdomām, apsēdies telts stūrī, ar gribasspēku aizturējis elpu un nomiris tieši pēc trim minūtēm.

Neņemos apgalvot, vai tā noticis īstenībā, vai tā ir tikai leģenda, un vai cilvēks vispār spējīgs uz tādu pašnāvību. Ar citiem paņēmieniem, bieži vien visai fantastiskiem, viņš meistariski sevi nogalina, kad dzīve klust sliktāka nekā nāve.

Ari dzīvniekiem bieži atgadās, ka labāk mirt nekā dzīvot. Vai viņi paši iet nāvē? Vai viņi izmanto pašnāvību kā līdzekli ļaunākajā gadījumā, kad viss jau zaudēts?

Nē, nekad! Lai gan dažādu nostāstu un leģendu par dzīvnieku pašnāvību, īpaši daiļliteratūrā un vēsturiskās grāmatās, ir daudz, tomēr zinātnei tādu faktu nav. Un tas ari nav iespējams, tāpēc ka par nāvi dzīvnieki neko nezina. Dzīvnieki pazīst neapzinātas, iedzimtas bailes no ienaidnieka, no visa, kas nav saprotams un baida, bet tiem nav ne jausmas, ar ko draud šīs bailes, par ceļu uz nebūtibu, kas sākas pēc nāves.

Bija laiks, kad pat nopietni pētnieki rakstīja par dzīvnieku pašnāvību. Aristotelis ir pirmais atstāstījis dīvainu leģendu par zirgu, kurš, izdarījis ko nelabu, aiz bedani nolēcis no klints.

Divtūkstoš gadu vēlāk Napoleons pēc uzvaras pie Auslerlicas saņēmis ziņojumu par zirga pašnāvību. Jādams pa kaujas lauku, viņš ievērojis zirgu, kas neizsakāmu ciešanu pozā stāvējis pie nogalinātā saimnieka līķa. Napoleons pavēlējis novērot dzīvnieku un par visu redzēto ziņot. Un otrā rītā viņam ziņots: «Zirgs visu nakti nostāvēja pie sava kunga līķa, saulei lecot, tas sāka saimnieku aplūkot, no visām pusēm apostīt, izdvesa smagas nopūtas, pēc tam aizauļoja uz Donavu un noslīcinājās.»

Daudz līdzīgu gadījumu stāstīts arī par citiem dzīvniekiem — pērtiķiem, kaķiem, suņiem, aitām, pat par putniem, piemēram, par gulbjiem, kuri, zaudējuši draudzeni, aiz bēdām sevi nogalina, triekdamies pret zemi.

Daži mednieki apgalvo, ka ievainotās pīles nirst zem ūdens, lai dzīvas nenonāktu savu slepkavu rokās, un ar knābi ieķeras ūdensaugos.

Tiesa, reizēm tiotiek dīvaini gadījumi, kas pirmajā acumirkli varbūt arī izskatās kā dzīvnieku apzināta tiekšanās pēc nāves.

Vāveres un lemingi, pārceļoties uz jaunām vietām, tūkstošiem noslīkst upēs un fjordos. Taču tā nav tiekšanās pēc nāves, bet gluži vienkārši nezinašana, kur draud bojā eja.

Reiz divus tūkstošus liels pussavvaļas vēršu bars, kas ganījās Argentīnas prērijās, bez jebkāda redzama iemesla pēkšņi metās Paranas upē un noslīka. Turpat Dienvidamerika bija arī šāds gadījums: simtiem kroko- dilu vienprātīgi atstāja viesmīlīgo Amazonas grīvu un peldēja prom atklātā jūrā pretī drošai nāvei.

Arī ziloņi redzēti jūrā tālu no krasta (ziloņi ir lieliski peldētāji). Kādam zilonim uzbruka haizivis un to saplosīja. Nīlzirgi un mežacūkas pārpeldēja pāri jūras šaurumam starp Āfriku un Madagaskaru, laimīgi izbēgdami no haizivju zobiem, un jaunajā zemē aklimatizējās (vēlāk visi nīlzirgi Madagaskarā izmira).

Sos savādos gadījumus, šo sauszemes dzīvnieku nesaprotamo tieksmi uz jūras cejojumiem biologi izskaidro tā: daudziem dzīvniekiem ir iedzimta tieksme apmesties jaunās zemēs, paplašināt savas apdzīvotās vietas uz visām pusēm, kur vien iespējams. Dažreiz, kad vienā vietā dzīvnieku savairojies pārāk daudz un nav vairs ko ēst, dažiem sevišķi kustīgiem kaisle uz pārvietošanos uzveic visas citas izjūtas, pat pašsaglabāšanās instinktu. Un tad dzīvnieki bez pleznām un spurām drosmīgi un neapzināti metas jūrā, lai aizpeldētu līdz sulīgām ganībām, kuras tiem rādās aiz apvāršņa, vai arī peld uz labu laimi, kur straume nes. Diezin vai dzīvnieki, laizdamies riskantajos ceļojumos, par kaut ko domā; drīzāk gan visvarenais instinkts dzen tos jaunu zemju meklējumos bez kādām pārdomām par gaidāmajām veiksmēm un neveiksmēm.

Ir arī šāda hipotēze: klejotājas vāveres un lemingi izturas kā apmāti — iet bojā pilsētās, kas pagadās ceļā, noslīkst upēs. Duļnuma pārņemti, tie zaudē sajēgu kaut kādu pagaidām mums nezināmu cēloņu dēļ. «Neregulāro migrāciju» teorijas piekritēji apgalvo, ka tam par iemeslu var būt parazīti smadzenēs — kā aitām daži parazītiski tārpi vai vīrusi. Tomēr šo hipotēzi nevar atzīt par patiesību, jo vēl neviens nav konstatējis, kas tas ir par «ārprātu» un kad un no kā tas rodas.

Daudz dažādu leģendu stāstīts par skorpionu pašnāvību. To redzējuši daudzi un var noskatīties katrs, kas vēlas. Skorpionam apkārt jāsaliek karstas ogles. Tas metīsies uz vienu pusi, uz otru — izejas nav. Un, negribēdams mirt mokās, nogalinās sevi ar dzeloņa dūrienu.

Pagājušā gadsimta naturālisti domāja, ka skorpions dze| sev smadzenēs tāpēc, ka no spilgtās ogļu gaismas tam sāp acis. Bet skorpions ir pieradis dzelt visiem, kas nodara tam sāpes. Citi saka, ka skorpions sev iedzeļ nejauši, kad panikā skraida, meklēdams izeju no ugunīgā loka. Taču trešie apgalvo, ka, ogļu ielenkts, tas nemaz nenobeidzas, bet, tāpat kā Livingstons lauvas nagos, no šoka sastingst katalepsijā. Ja pietiek pacietības stundu, divas pasēdēt pie «mirušā» skorpiona, tad var redzēt, kā viņš atžilbst un laižas projām.

Profesors P. Marikovskis savā interesantajā grāmatā «Nenogurdināmie mednieki» stāsta par mēģinājumiem, kas pierada, ka skorpiona inde tam pašam ir nekaitīga. Tātad skorpions neiet bojā pašnāvības ceļā, bet, acīm redzot, no karstuma triekas un apdegumiem, kurus saņem, pulēdamies izlauzties cauri oglēm. Liekas, tas ir skorpiona šķietamās pašnāvības vispareizākais izskaidrojums.

Zoologi ne vienu reizi vien mežā atraduši it kā pakārušos burundukus, strupastes, pērtiķus un pat briežus, kam galva iestrēgusi koka žāklē. Putni arī bieži iet bojā, ja ar galvu nejauši iedrāžas dažādu auklu cilpās. Kāds raibais dzenis nobeidzās, nevarēdams izvilkt knābi no rieksta čaumalas. Un ziņkārīgā žagata iebāza knābi golfa bumbā, bet nevarēja to izvilkt ārā. Kāda menca kļuva slavena ar to, ka nožņaudzās, iebāzdama galvu jūrā iekritušas jostas sprādzē. Ir kadas haizivs fotogrāfija, kura gājusi bojā, iestrēg- dama automobiļa riteņa riepā. Tai droši vien nebija viegli atrast okeānā šo «nāves» ieroci, lai tik oriģināli padarītu sev galu!

Visi šie apbrīnojamie šķietamās pašnāvības gadījumi izsaka tikai to, ka ari dzīvnieki bieži vien ir nepiesardzīgi. Pašiem veiklākajiem gadās būt neveikliem. Nelaimes gadījums — tas ir vienigais iemesls viņu nāvei.

Drīzāk barā

Līdzko juras zivis platazi pamana briesmas, tas tūlīt metas cita pie citas un, cieši kopā saspiedušās, veido dzeloņainajam jūras ezim līdzīgu figūru, kuru apēst reti kads vēlas.

Piekūnam, kas uzbrūk mājas strazdiem, ļoti nepatīk, ja tie cieši saspiežas kopā un to bars kļūst blīvāks. Uzbrukdams piekūns krīt no debesīm ar ātrumu divsimt trīssimt kilometru stundā un var dabūt galu, ja ietriecas putnu ķermeņu biezumā. Arī ziemeļbriežu rindas saslēdzas kopā vilka priekšā. Viņi bieži vien pret vilkiem meklē glābiņu tāpat kā muskusa vērši, kuri pagriež ragus uz ārpusi un ciešā ierindā sagaida vilkus.

Dzīvniekiem lielos baros plēsoņas nodara mazākus zaudējumus nekā nelieliem bariem vai atsevišķiem dzīvniekiem. Tas ir eksperimentāli parbaudīts ar tādiem atšķirīgiem radījumiem kā vēzīšiem dafnijām, kukaiņu kāpuriem un mājas strazdiem. Un tas ne tikai modrības dēļ, kas barā apvienotiem dzīvniekiem neapšaubāmi palielinās. Pastāv vēl arī kaut kāda īpaša psiholoģiskā īpatnība, kas uzbrūkošo ienaidnieku noved apjukumā. Sī īpatnība nosaukta par apjukuma efektu.

Ļoti daudzi dzīvnieki apvienojas baros. Un ne tikai tāpēc, ka tur ir siltāk. Kad visi kopā gan klaiņo, gan pārnakšņo, gan sagādā barību, tie gūst daudz dažadu labumu. Simtiem redzīgu acu ātrāk pamana ienaidnieku nekā viens acu pāris, un kopīgi medīt ir ērtāk. Tātad barā ir drošāk. Barā cits ar citu var arī paspēlēties.

Lapsas ir pazīstamas suņu ģints vientuļnieces (tās baros nedzīvo), tomēr dažreiz ziemā, kad ir bads, tās sapulcējas un kopīgi uzbrūk stirnām.

Vilki barā dažreiz uzbrūk pat cilvēkiem. Kopīgiem spēkiem šakaļi nokož briežus, bet hiēnas — pat. vecus lauvas.

Lauvas arī paši medī barā, tay ir, dažas kopā apvienojušās ģimenes ar bērniem, jauniem un veciem lauvām. Taču vēl brīvās vai jaunās lauvu mātītes bieži vien organizē arī savu atsevišķu, tā sacīt, sieviešu baru. Zoologi šādu slieksmi uz vientulību nosaukuši sarežģītā vārdā — sineipeliums.

Kaķu dzimtas dzīvniekiem bars ir liels retums. Lauvas un vēl eiras — Brazīlijas slaidie kaķi pakļaujas šai «vājībai». Vairāk, liekas, neviens.

Zobenvaļi — delfīnu plēsīgie radinieki, uzbrukdami veselā barā, saplosa pat vaļus.

Daži dzīvnieki medī vieni, bet gulēt pulcējas kopā, piemēram, sikspārņi un vāveres lielā aukstumā.

Narvaļi — vaļi ar gariem ilkņiem kā rapieriem — stiprā salā pulcējas lielos baros un visi peld vienā un tanī pašā vietā, nepārtraukti nirst, jauc ūdeni: neļauj tam aizsalt. Ja Arktikas ledos, starp kuriem tie dzīvo, nepaliks neviena liela 1as- meņa, narvaļiem draud nosmakšana.

Bebri apvienojas, lai visi kopā būvētu mājokļus.

Bez redzamajiem labumiem, ko dzīvnieki iegūst, apvienodamies ar saviem ciltsbrāļiem vienā savienībā, ir vēl mīklainas, pagaidām maz izpētītas, taču pietiekami drošas kolektīvā dzīves veida priekšrocības.

Novērots, piemēram, ka skudras un termīti ir aktīvāki un labāk strādā, kad to ir daudz, nevis tad, kad tie izolēti no sev līdzīgajiem. Sī dīvainā parādība nosaukta par grupas efektu.

Arī prusaki, izvēloties pareizo ceļa virzienu, labāk orientējas kompānijā pa diviem trim nekā pa vienam. Procerocles ģints jūras skropstiņtārpi vieglāk panes atsāļošanu grupā ar citiem tādiem pašiem skropstiņ- tārpiem nekā izolēti. Zelta zivtiņām uzlabojas apetīte, kad tas ir vairākas kopā. Apēzdamas vienādu barības daudzumu, barā tas aug ātrāk nekā vientulībā. Viņas, tāpat arī citas zivis — gupijas un grunduļi, pat izlieto mazāk enerģijas, kad ir barā. To var secināt pēc skābekļa patēriņa: vientuļai zivij tas vajadzīgs manāmi vairāk.

Grupas efekts konstatēts arī kamenēm, mušām, sme- cerniekiem, siseņiem, žurkām un vistām.

Tikai nedaudzas vaļu sugas pa okeāniem klejo vientulībā (piemēram, gumijzobju vaļi). Senāk vaļu bari bija neticami lieli (šad tad tādus sastop vēl tagad). Pa ziemeļu jūrām aiz mencu un sairu bariem nereti peld desmitiem tūkstošu baltvaļu. No lidmašīnas kādā delfīnu barā reiz saskaitīti simttūkstoš delfīnu.

Uz sauszemes nav daudz dzīvnieku, kas klaiņo tik lielos baros. Vienīgi daži grauzēji un pārnadži pulcējas daudzus tūkstošus lielos leģionos.

Sauszemes dzīvniekiem ir plašs dažādu apvienību diapazons. Katram apvienību paveidam dots savs zinātniskais nosaukums.

Daži zīdītāji vienmēr dzīvo vientulībā. Tādi ir kāmji un daudzi plēsoņas: leopards, jaguārs, ocelots, lapsas. Vientuļnieks ir arī skudrulācis, tāpat cauruļzobis un oposums.

Citi klejo pāros: meža antilopes un pundurantilopes, briedis muntžaks, pangolīns, no puspērtiķiem — gar- pirkstis un galago.

Bebri un gorillas kopā turas ģimenēm; šo parādību sauc par patroginopediju. Bet, ja tēviņš nedzīvo ar ģimeni, būs tikai ginopedijs, kā, piemēram^ lāčiem. Kad arī māte ātri pamet bērnus, bet brāļi un māsas vēl ilgi staiga kopā (tada paraša ir lamām), izveidojas simpedijs.

Sisimpedijs ir grupa, kurā apvienojas dažādu vecāku vai dažādu metienu bērni, piemēram, šī gada lācēni jeb šīgadeņi un pērngadeņi — to vecākie brāļi no iepriekšējām laulībām.

Sesku alās arī atrasti dažāda vecuma seskulēni.

Sinhorijs — dzīvnieki tikai pirms gulētiešanas salasas kopā (piemēram, sikspārņi).

Sinporijs — klejotāju apvienības ļoti lielos baros ka dažām antilopēm un ziemeļbriežiem.

Ganāmpulkā vai barā parasti ir barvedis — vecs tēviņš vai veca mātīte.

Dzīvnieka dzimums nav svarīgs, galvenais ir viņa pieredze, lai kļūtu par barvedi. To izvēlas, ne aizklāti vai atklāti balsojot, bet tāpat vien intuitīvi atzīst kāda autoritāti un tam pakļaujas.

Taču ir dzīvnieki, kuriem barveži vienmēr tikai tēviņi: ķenguri, lamas, antilopes kannas, saigas, muskusa vērši, savvaļas un mājas zirgs; vai ari tikai mātītes: ziemeļbrieži, žirafes, ūdenskazas, mufloni, ģemzes, sumbri, savvaļas ēzeļi.

Sikspārņi, grauzēji un somaiņi, izņemot ķengurus, vispār iztiek bez barvežiem.

Interesanti uzzināt, kā dažādu dzīvnieku barveži izturas gājienā.

Kad tālā ceļā dodas ziloņu bars, tā priekšgalā nostājas veca ziloņu māte, retāk zilonis. Mātītes ar bērniem iet vidū, bet pieaugušie tēviņi — gar malām.

Bifeļi sakārtojas pusloka ierindā. Spēcīgie vērši apsargā flangus, bet barvedis, arī parasti vērsis, iet pusloka centrā.

Briežu barvedis noslēdz gājienu, bet zirgiem rikšo gan pa priekšu, gan, apskriedams apkārt baram, piedzen klāt tos, kas atpaliek.

Arī veca žirafu māte, aprūpēdama savu pulku, līgani it kā peldēdama pastāvīgi skraida šurpu turpu bara aizmugurē.

Lai naktī vai sliktā laikā dzīvnieki cits citu nepazaudētu un neatpaliktu no bara, viņi sasaucas. Miglā, cits citu saukdami, īd valzirgi. Pērtiķi, lēkājot pa tropiskā meža biezo lapotni,cits citam signalizē ar kliedzieniem.

Ziemeļbrieži neapgrūtina balss saites: signalizācijas sistēma tiem strādā «automātiski». Kad garām iet briežu ganāmpulks, skaidri dzirdama sausa sprakšķēšana. Tur pret briežu kāju kauliem rīvējas cīpslas un skan kā stigas.

Zoologi dēvē barus par «atvērtām» kopām: jebkurš zīdītājs vai putns, vai zivs, vai varde var atnākt pie jebkura savu ciltsbrāļu bara. (Nereti arī pie citas sugas dzīvnieku bara: zīlītes un pīles bieži vien klejo jauktos baros, tāpat zebras, strausi un antilopes gnu.) Neviens atnācēju prom nedzīs un neviens nesāks to aizturēt, kad tas gribēs aiziet. Dzīvnieki baros, tā sakot, personiski nepazīst cits citu. Tās, saka Z. Veselov- skis, ir anonīmas apvienības. Tanīs dzīvnieki cits pret citu izturas tāpat kā cilvēks pret svešu cilvēku. Pavisam kas cits (kā redzēsim vēlāk) ir dzīvnieku ģimenēs; tur visi pazīst cits citu «pēc sejas».

Putnu kolonijas un tirgi — ari tie īstenībā ir bari, bieži vien jaukti bari. Piemērotā vietā te ligzdo daudzas putnu ģimenes. Taču katram pārim ir sava teritorija. Pietiek kādu ligzdu tikai par dažiem centimetriem pabīdīt tuvāk citai ligzdai, lai sāktos kaušanās.

Bet, kad kolonijā ierodas nelūgti viesi, visi putni aizmirst ķildas ar kaimiņiem un vienprātīgi uzbrūk ienaidniekiem.

Mīlestība tuvina ne tikai cilvēkus

Visvienkāršākā dzīvnieku apvienība ir pāris — tēviņa un mātītes savienība sugas turpināšanai. Kad pēcnācēji ieradušies, tēviņi un mātītes uz laiku vai uz visiem laikiem var arī izšķirties. Tā rīkojas rubeņi, medņi, brieži, lāči, sabuļi un daudzi citi.

Taču ir arī ciešākas savienības, kad tēviņi un mātītes ilgi dzīvo viens ar otru un nešķiras pat pēc bērnu izbarošanas un izaudzināšanas. Tie labi pazīst viens otru, un jūtas, kas tos saista, ir romantiskākas nekā tikai savstarpēja palīdzība ģimenes dzīvē. Ja viens* no viņiem iet bojā, otrs dažreiz uz ilgu laiku vai uz visiem laikiem paliek atraitnī. Tos saista pieķeršanās, ko cilvēki, kad runa ir par viņiem pašiem, sauc par mīlestību. Tādas attiecības citādi nevar nosaukt kā par laulību, kaut gan tā nav reģistrēta. Gulbji, zosis, vārnas, vilki un, acīm redzot, bebri ir tieši tāda tipa dzīvnieki.

Ģimene ir augstāka un, tā teikt, progresīvāka sociāla kategorija nekā īslaicīga laulības savienība vai sievām bagāts harēms kā kotikiern, savvaļas zirgiem, mežacūkām, pērtiķiem, ziloņiem un vistām).

Ģimene ir tur, kur abi vecāki nepamet ikrus, olas vai mazuļus (tiklīdz tie izbaroti) likteņa varā, bet rūpējas par tiem, sargā un māca dažadās dzīves gudrībās.

Daži zoologi par ģimeni dēvē arī savienības, kur kaut viens no vecākiem izpilda visus šos pienākumus. Par vecāku ģimeni runā tad, kad tēvs un māte paliek kopā ar bērniem (zosis, gulbji, tilbītes, kaijas, lapsas vilki), par mātes ģimeni, — ja māte viena pati audzina bērnus (daudzi zīdītāji, pīles, rubeņi, fazāni, skorpioni un daži zirnekļi). Interesanti, ka pat tādiem tuviem asinsradiniekiem kā zaķiem un trušiem ir dažādas ģimenes: zaķu tēvi nerūpējas par saviem zaķēniem, bet truši to dara.

Par tēva ģimenēm esmu jau stāstījis: atcerieties pūslīšus, stagaru, Amerikas strausu emu un nandu.

Ģimenes cieši saista ne tikai personiska pieķeršanās, bet arī kopīga teritorija, kuru modri sargā visi ģimenes locekļi, it īpaši tēviņš. Svešinieku, pat savas sugas pārstāvi, tūlīt pazīst un uzreiz vienprātīgi dzen arā. Reizēm saceļas tāda jezga, ka kautiņā savējie dažreiz kož un knābj savējos. Nu, protams, aiz pārskatīšanās un cīņas karstuma. Ģimene ir «slēgta» dzīvnieku apvienība: svešus te nepieņem.

Dažu zīdītāju ģimeņu organizācija ir sarežģītāka, nekā to parasti iedomājās cilvēki. Zinātnieki vilku un žurku «lielo ģimeņu» draudzīgo dzīvi atšifrējuši tikai pēdējā laika.

Pavasarī žurku tēviņš, noskatījis vietu, rok alu, atved tanī mātīti, un drīz vien tur jau ņudz žurkulēni. Tie ātri aug, un pec gada, kad savā starpa saprecas, tiem pašiem jau ir mazuļi. Tepat — šajā alā ar sānalām. Drīz vien žurku maja ir pilna ar dažāda vecuma apdzīvotājiem, un tā izveidojas «lielā ģimene».

Tā kā visiem vietas vairs nepietiek, pāri cits pēc cita pārvācas uz jaunu apdzīvojamo platību. Parasti tas notiek divas reizes gadā: pavasarī un rudenī.

Vilku «lielā ģimene» ir vēl lielāka. Vilki ir ļoti gudri zvēri, un visa sadzīves organizācija viņiem priekšzīmīga. Jaunos audzina un sargā ne tikai vilks ar vilku māti, bet arī «tēvoči» un «krustmātes», vecākie brāļi un māsas.

Kad spēcīgie jaunie vilki, divgadeņi un trīsgadeņi, kļūst pieauguši, tie pēc savas gaumes izvēlas draudzeni — bieži vien uz visu mūžu —, pavasarī aiziet no bara un nodibina savu ģimeni. Vājie vienaudži nav tik laimīgi un savā mājā parasti nedzīvo, laulības dzīvi nepazīst (ja apkārtnē ir stipri vilki). Tos «saligst» par auklēm savu brāļu ģimenēs. Tāds ir vilku liktenis.

Kad vilku mātei piedzimst vilcēni, pirmajās nedēļās viņa guļ ar tiem midzenī. Pēc tam, gaisu ostīdama, uzmanīgi izlien no alas, bet tālu neiet — tikai simt divsimt metru. Visi «lielās ģimenes» locekļi nes tai šurp visu, ko nomedī. Vēlāk arī viņa pati iet medībās. Tad aukles «auklē» vilcēnus: kamēr vilku māte siro pa laukiem un mežiem, viņas «krustmātes», māsas vai vecākie bērni, kas dzimuši pirms gada, paliek pie vilcēniem. Aukles baro tos, atvemdamas medībās norīto gaļu, un, protams, modri stāv sardzē.

Arī vilku tēvs neaizmirst savu pienākumu. Tas vienmēr ir blakus, ja vien nav aizgājis ar vilku māti pēc laupījuma, un arī baro vilcēnus ar gaļu, ko izvemj no kuņģa.

Rudenī, kad bērni paaugušies, vilku «lielā ģimene» medī barā un jaunie no vecajiem mācās meža likumus.

Katrs zina savu vietu

«Čikāgas universitātē notika pērtiķu uzvedībai veltīts kolokvijs,» stāsta franču zoologs Remī Sovēns savā interesantajā grāmatā. «Seit piedalījās arĻ Frišs, kurš sarakstījis ievērojamus darbus par pērtiķu bioloģiju un kurš turklāt vēl pārvalda — ārkārtīgs retums — japaņu valodu. Kādā bibliotēkas plauktā Friša uzmanību saistīja dažas japāņu grāmatas un žurnāls, ko jau klāja putekļu kārta. Kā redzams, neviens nekad tos nebija ņēmis rokās. Un nu viņš jau šķirsta neskartās lappuses. Viņš ir neizsakāmi pārsteigts, viņa priekšā atklājas apbrīnojami dziļi un labāk nekā jebkur citur veikti pētījumi. Liela japāņu zinātnieku grupa vairākus gadus pēc kārtas izdarījusi novērojumus, bet par tiem neviens pat dzirdējis nebija! Un tēma — tieši pērtiķu uzvedība.»

Japāņu biologi pētīja, kā dzīvo makaki, kuri Japānas salās vēl vietām ir saglabājušies. Viņu metodes bija tādas pašas kā citiem etologiem: pēc dažādām pazīmēm jāatceras visi pērtiķi «pēc sejas», tie jāsanumurē un jānovēro, kā katrs izturas. Pētnieki sadalīja dežūru

laiku un visu, ko redzēja un \ dzirdēja, pierakstīja žurnālā \ un magnetofona lentē. Un tā dienu pēc dienas, stundu pēc stundas veselus astoņus ga dus.

Un, lūk, ko zinātnieki uzzināja: pērtiķiem ir rangi!

Kāds makaku bars dzīvoja Takasakijamas kalnā, kuru rno pasaules šķīra jūra un kalnu grēdas». Uz šī kalna pērtiķi sēdēja un staiģaja, nevis kā pagadās, bet stingrā kārtībā un atkarībā no katra pērtiķa «dienesta pa- kapes». Centrā vienmēr bija visaugstākā ranga tēviņi un mātītes. Vienīgi mazuļiem šeit tika atļauts «mērkaķo- ties». Uz Takasakijamas dzīvoja sešpadsmit pieauguši tēviņi, bet tikai sešiem no tiem — «vislielākajiem un

visstiprākajiem» piederēja tik augstas privilēģijas, ka tie drīkstēja pastaigāties «pa centru». Visiem citiem ieeja bija aizliegta. Tie tāpat stingri pēc dienesta pakāpēm «nīkuļoja» provincē, tas ir, malā, izvietodamies pa apļiem ap privileģēto centru. Kārtība bija šāda:

pirmo apļa orbītu, vistuvāko vidum un barvežiem, aizņēma zemāka ranga mātītes, otro aiz tās — jaunie un vājie tēviņi. Tikai pavisam maziem pērtiķīšiem bija atļauts pēc patikas staigāt pāri visu rangu robežām, «un viņi šo iespēju plaši izmantoja».

Vakarā pērtiķi iet gulēt. Priekšgalā, bez šaubām, tēviņi barveži, ar tiem augstākās pakāpes mātītes ar mazuļiem. Līdzko viņi pamet savu centrālo rezidenci uz kalna, turp bez bailēm dodas viņiem pakļautie tēviņi un aizved zemākā ranga mātītes. Procesiju noslēdz jaunieši, kas parasti aizkavējas, draiskodamies pie barvežu «troņa».

Kad visi pērtiķi aiziet, nez no kurienes uzrodas tēviņi vientuļnieki, kuri visu dienu vērojuši pasauli vientulībā, tālu prom no bara, un uzlasa kalnā atstātās ēdiena paliekas.

No rīta pērtiķu karavāna atgriežas kalnā un. izvietojas koncentriski, sadalīdami vietas stingri pēc ietekmes sfērām.

Sai pērtiķu hierarhijā interesants nevis tas, ka ir barveži un tiem padotie, bet gan tas, ka pakļautība tiek ievērota konsekventi un bez izņēmuma no augšas līdz apakšai. Burtiski, katram dzīvniekam barā ir precīzi noteikta vieta, un, ja uzmanīgi pavēro baru, vietas var apzīmēt ar kārtas numuriem vai ar alfabēta burtiem no pirmā līdz pēdējam, ko novērotāji arī bieži dara. Sis atklājums, kuru sākumā daudzi apšaubīja, izdarīts nesen. Un, kad sāka to sīkāk izpētīt, negaidot noskaidrojās, ka hierarhija un rangi, citādi tos pat nosaukt nevar, pastāv gandrīz visiem dzīvniekiem, kurus nevēroja (to darīja diezgan juceklīgi, pārejot no pērtiķiem pie vistām, no vistām pie vilkiem, no vilkiem pie circeņiem, no circeņiem pie briežiem, no briežiem pie pelēm, no pelēm pie govīm un kamenēm, bet no tām pie mencas un tālāk tādā pašā veidā). Katrā barā — un ne tikai barā — ir dzīvnieki ar numuriem 1, 2, 3 un tā tālāk. Turklāt pakļautību savā starpā nodibina ari tēviņi un mātītes, reizēm pat mazuļi (piemēram, vistām).

Cāļu vidū ir savs cālis «ģenerālis», kurš visus knābj, bet viņu neknābj neviens. (To noskaidroja, vistu kūti precīzi saskaitot visus knābienus, kas tika dalīti pa labi un pa kreisi.)

Ir arī «pulkvedis» un «apakšpulkvedis», un tā tālāk līdz ierindniekam, kam klājas ļaunāk par visiem, jo visi no visām malām to dzen projām un knābj, bet tas visu pacieš kā stoiķis, kuram, atskaitot apšaubāmu filozofiju, nekā vairāk nav. Jaunie gailēni noskaidro savas attiecības, kurš par kuru pārāks, apmēram septītās nedēļas sākumā pēc iznākšanas no olas, bet vistiņas mazliet vēlāk — devītās nedēļas sākumā.

Kad cāļi paaugas, rangi var mainīties, jo spēkā tie pieņemas un pieredzi apgūst nevienmērīgi: dažs vairāk, dažs mazāk. Taču rangi tieļn paliek.

Vista N» 1 kā karaliene staigā pa pagalmu. Galvu tur augstu paceltu, kājas ceļ taisni, ar pašcieņu. Citas vistas apliecina tai savu padevību. Kad karalienei iegribas tam uzknābt, tās nepretodamās pietupstas, nolaiž spārnus. Tūliņ redzams, ka pakļaujas. Taču pārvediet vistu Ne 1 citā kūtī, un tur tā var izrādīties arī par otro, piekto vai vēl sliktāku numuru. Un viņas lepna stāja uzreiz pārvērtīsies verdziskā padevībā.

Kāda vista, padzīvodama piecās dažādās vistu saimēs, tur ieņēma šādas vietas: 1., 5., 1., 5. un 6. Kāda cita, kura savā kūtī bija 2., četrās citās kūtīs, uz kurieni to pārveda, kļuva 6., atkal 2., pēc tam 4. un 7.

Pietiek, ja katrā grupā vista ik dienas uzturas tikai pa stundai, un viņu tur neaizmirsīs, un bez strīdiem un kautiņiem saglabās viņai to vietu, kura viņai bijusi sākumā (katrā grupā sava!). «Kā to visu izskaidrot?» jautā Remī Sovēns, kurš labāk par daudziem citiem izpētījis dzīvnieku hierarhiju. Un atbild: «Uz šo jautājumu pagaidam nav atbildes.»

Kad pa dažādiem caurumiem un spraugām zem grīdas skrien pati galvenā pele, visas citas peles dod tai ceļu.

Putraimus un jebkuru citu pārtikas produktu, kurai peles tiek klāt, viņa kampj pirmā. Visām pelēm viņa kož, un tās pacieš. Pat paslejas uz pakaļējānr ķepiņām un padevīgi viņai liek priekšā savu pavēderi — vissāpīgāko vietu.

Bet atliek kaut reizi galvenajai pelei piekāpties, lai tūlīt «ģenerālis» būtu cita, pati stiprākā pele. (Tiesa, sākuma tā katram gadījumam turēsies tālāk no pazeminātā «ģenerāļa» alas.)

Tāpat kā cālim, visļāunāk klājas pelei ar pēdējo numuru. To visi kož un reizēm nokož pavisam. Un, ja arī nenobeidz, dzīve viņai tomēr nav salda. Viņa nobeidzas badā, jo viņai jāēd paslepus, kad visi citi paēduši.

Arī govīm, kuras gans no rīta izdzen pļavā, ir «galvenās» un «pakļautās». Ja govis laiza viena otrai plecus, tas nozīmē, ka ir tuvas rangu ziņā (parasti starpība starp tām ir triju rangu robežās). Govis,kuras ir tālas «pec dienesta pakāpes», it kā neeksistē cita citai.

Briežiem tāpat ir rangi. Droši vien visiem dzīvniekiem, kas dzīvo baros. Un ne jau tikai baros…

Nesen atklāja rangus circeņiem. Nevis tiem, kas pa naktīm aizkrāsnē sirsina, bet gan lauka circeņiem.

Ja kaut kur sastopas divi circeņi, tie tūlīt uzsāk ķīviņu: ar ūsiņām saķeras kopā un tad grūstās. Ja viens circenis ir zemāka ranga, tas pārāk nepretojas: steidz aizbēgt tuvāk pie savas mājas. Tur viņš ir saimnieks.

Taču, ja satiekas tuvu rangu circeņi, circenis ar numuru viens, piemēram, un circenis ar numuru divi,— tūlīt sākas cīņa ne pa jokam.

Jo spēcīgāks un lielāks circenis, jo tas ir augstāks pēc ranga. Zinātnieki, kas pētīja circeņus, ar tiem izdarīja dažādus mēģinājumus. Aiztriepa, piemēram, ar laku pašam galvenajam circenim acis, lai tas neko neredzētu. Apgrieza ūsiņas, lai tam nebūtu ar ko kauties. Piekāra viņam pie krūtīm mazu kartīti, lai viņu būtu grūtāk pazīt.

Un tomēr visi circeņi no tā baidījās un grieza ceļu.

Taču reiz circenim «ģenerālim» nejauši nolūza Ūsiņu stumbeņi pie pašas pamatnes. Viņš kļuva pilnīgi bez- ūsains, bet, acīm redzot, circeņu «ģenerāļi» bez ūsām nemēdz būt.

Un visi pārējie uzreiz pārstāja bīties no bezūsainā. Par galveno šai apkaimē kļuva cits circenis.

Sī ir vienkāršā hierarhija, bet bieži mēdz būt arī juceklīgā hierarhija: piemēram, dzīvnieks Ne 5 nebaidās no trešā numura un izturas pret to tik slikti, cik

vien var, bet no pirmā, otrā un ceturtā numura turas tālāk. Sestais, septītais un tālākie (lai cik savādi, arī ceturtais!) trešajam numuram pakļaujas tāpat kā visiem citiem, kas stāv augstāk nekā viņš pats. Acīm redzot, trešais numurs ir visus, izņemot divus pirmos, uzvarējis, bet ar piekto numuru nez kāpēc nav ticis galā, kaut gan ceturtais numurs to uzveicis. Tāpēc piektais numurs no trešā numura nebīstas.

Un ganāmpulkos un baros novēroja vēl sarežģītāku hierarhiju, par kuru šeit nerunāšu, piemēram, kolektīvo, kad vairāki tēviņi vienmēr kopā cīnās pret vienu stiprāku. Vai arī gadījumu, kad mātīte un tās mazulis uzreiz no pēdējā vai priekšpēdējā numura pāriet uz pirmo kategoriju, līdzko to iemīļo barvedis un pārvērš par savu pirmo vai otro, vai trešo mīļoto sievu. Vai ari pirmās pakāpes mātīšu mazuļi piesavinās augstprātīgās manieres un, dzīvojot barvežiem cieši līdzās, tuvāk nekā citi vienaudži barā, kopē viņu kareivīgās pozas un it kā mantojuma «bez kaušanās iznāk liels kauslis», tas ir, nonāk augstā rangā, ko paši nav nopelnījuši.

Mēdz būt sugas iekšējā un starpsugu hierarhija, piemēram, jauktajos zīlīšu baros visas lielās zīlītes ir rangu augstāk par zilzīlītēm, bet zilzīlītes — par purva zīlītēm, Var būt arī relatīvā un absolūtā, īslaicīgā un pastāvīgā, nepārtrauktā un pārtrauktā, despotiskā un «demokrātiskā» un citas hierarhijas. Tās jau ir detaļas, bieži vien apstrīdamas. Svarīgs pats fakts, kurš tagad stingri pierādīts: dzīvniekiem ir rangi.

Bet kāpēc viņiem tie ir? Tajos ir liela jēga. Dabā visu laiku notiek eksistences cīņa. Slimie iet bojā, veselie paliek dzīvi. Tā evolūcija pilnveido pasauli.

Lai nebūtu lieku ķīviņu, liekas asinsizliešanas un plūkšanās, dzīvniekiem izveidojās rangi. Vienu reizi izplūcas — un visi zina, kurš par kuru stiprāks. Zina bez cīniņa un stiprajam atdod pirmo vietu. Ievēro disciplīnu, un valda miers kā vistu kūtī, tā peļu valstībā, cik tas iespējams.

Ja stiprais barvedis saslimst, neizpilda vairs savus pienākumus vai kļuvis pārāk vecs, viņa vietu ieņem pēc ranga otrais dzīvnieks. Bet pirmais iet otrā vietā. Arī tur viņš komandē, arī tur viņa pieredze var noderēt. Taču pirmo vietu velti neaizņem. Vai tas nav gudri?

Kā dzīvnieki «dienesta pakāpē» augstākiem parāda godu

Lai tur, kur spēki jau izmēroti un rangi noteikti, negaditos lieka nesaprašanās un plūkšanās, dzīvnieki, noskaidrodami attiecības, konfliktus nokārto ar mierīgām demonstrācijām. Tikko barvedis pieņem draudu pozu, viņa padotie tūliņ to nomierina, demonstrēdami savas «pakļaušanās pozas». Sīs pozas dažādām sugām ir dažādas. Stagars draudēdams ūdenī nostājas ar galvu uz leju, bet pakļaudamies — ar galvu uz augšu! Karpa kapitulēdama piekļauj spuras. Vilki, kas negrib kauties, spēcīgāka vilka priekšā pietupstas, ieraudami asti, un noliek viņam pa tvērienam savu kaklu. Ja to izdara, spēcīgākais vājākajam nekad klāt neķeras. Tāds ir dabas likums, kuru pārkāpt neiedrošinās pat vilks.

Jau zinām, ka peles padodas, izsliedamās uz pakaļējam ķepiņām un atsegdamas kodieniem neaizsargāto pavēderi — savu visvārīgāko vietu. Kovārņi un vārnas pagriež pret augstā ranga ciltsbrāli savu pakausi, bez cīņas atzīstot tā spēku. . Kaijas notupstas un trīsina spārnus, atdarinādamas jaunās kaijas. Reizēm atver arī knābi, it kā prasīdamas, lai tās pabaro (tāpat kā mazuļi).

Paviānu barvedis pirmo brīdinājumu sūta ar skatienu: cieši lūkojas vainīgajā. Viņa skatienam piemīt

telepātisks spēks: pērtiķi pat kaudamies, pašā trača karstumā, tūdaļ to sajūt un pazemīgi izbeidz jezgu. Lai šis skatiens ar telepātisko iedarbību būtu labāk pamanāms, daba to pasvītrojusi ay* zīmēm, kas redzamas no tālienes. Dažu paviānu tēviņu plaksti iezīmēti tikpat kā ar baltu grimu:-tos grezno spilgti balti plankumi. Geladas skaizdamās vēl apgriež savus plakstus otrādi: tas ir gan baismīgi, gan arī uzreiz saprotami. Pat tik saprotami, ka nogrēkojušies padotie tūdaļ steidz paziņot par savu lojalitāti un pagriež pret saniknoto vadoni savu kailo dibenu.[24]

Pēc mūsu ieskata, bezkaunīga poza. Tāpēc zooloģiskajos dārzos cilvēki bieži vien to novērtē kā nepieklājīgu žestu, un uz jauno paviānu, kurš augstākajām būtnēm izrādījis savu vislielāko labvēlību un laipnību, nereti lido arbūzu mizas un akmeņi. «Saniknotie apmeklētāji,» satraukts saka Prāgas zooloģiskā dārza direktors Z. Veselovskis, «pēc tam apvaino mūs ļaunprātībā, amorāliskumā un citos grēkos, kuros mēs it kā mācot pērtiķus. Un tas viss tikai tāpēc, ka mums ir «labi audzināti» paviāni.»

Tas pats ir arī ar suņiem: cilvēks domā, ka suns grib viņam nolaizīt tieši seju aiz lielas mīlestības. Patiesībā tas tikai «parāda godu dienesta pakāpē augstākam» radījumam pēc suņu parašas. Kad satiekas divi suņi, vecākais taču sveicina jaunāko ar augsti paceltu galvu, bet otrs izteic savu pazemību, notup- damies un no apakšas piebāzdams degunu pie «komandiera» purna.

Ikviens suns uzskata savu saimnieku par augstāka ranga «suni» (tāpat bieži vien kļūdās arī cilvēki, piedēvēdami dzīvniekiem cilvēku īpašības). «Pārsuņotais» radījums patiesi ir garš augumā, tāpēc sunim, parādot godu, nākas lēkāt, lai aizsniegtu cilvēka galvu.

Gorillas draud ar ciešu skatienu, bargi saraukdami uzacis un sakniebdami lupas. Ja jūs to izturat un acis nenovēršat, tad esat pieņēmuši izaicinājumu. Un tad — ak šausmas! — gorilla metas jums virsū. Melns, izspūris, baismīgs ka sātans, straujš kā vējš un stiprs kā lauva! Skrien, zarus lauzdams, un pēkšņi… trīs metru attalumā apstājas, kā ārprātā ar dūrēm dauzīdams pa savām krūtīm. Tās skan kā lielas bungas. Vai arī elsdams un sēkdams gorilla drāžas garām. Tie bija tikai draudi, nevis uzbrukums (kura parasti nav). Drosmīgie gorillu mednieki, aiz bailēm stingdami, neiztur pinkainā giganta spēka demonstrējumus un trāpīgi šauj «uzbrūkošajā» gorillā! Bet pēc tam apraksta pārdzīvotās «briesmas» tik tēlaini, ka lasītājam asinis stingst dzīslās.

Taču gorillas, kurus to barveža dusmas nepavisam neuzjautrina, savus nervus tādiem pārbaudījumiem nepakļauj. Viņi, stāsta Georgs Sallerszem vadoņa ciešā skatiena padevīgi novērš acis sāņus. Un pat galvu pagriež sānis, lai nebūtu nekādu šaubu, ka tam acīs viņi neskatās, kauties negrib un pakļaujas. Ja tas vēl par maz, māj ar galvu. Galvas mājiens gorillam nozimē draudzīgu apsveicināšanos (arī cilvēkiem taču ir tāpat!).

Gorillam ir gluži «cilvēcīgi» paradumi: kad zema ranga gorilla grib izteikt «augstu stāvošam» gorillam savu pilnīgu padotību, viņš krīt tā priekšā uz vēdera un guļ uz zemes, uzlicis vienu roku uz pakauša, bet otru (un kāju tāpat) sev apakšā. Sāda ārkārtīga pakļautība barveža dusmas uzreiz izkliedē, un grēkāzim ta vājības augstsirdīgi tiek piedotas.

Grieķu vēsturnieki apgalvo, ka persiešu valdnieks Kirs bijis pirmais, kura priekšā cilvēki līduši uz vēdera. No tiem laikiem tad arī it kā ieviesusies šī jaukā tradīcija. Taču gorillu «uzticamo pavalstnieku» tikumi neapstrīdami pierāda, ka tāda pakļautības paušanas metode bijusi spēkā arī pirms Kira.

Citas cilvēku sasveicināšanās formas — rokas spiediens un apkampšanās — acīm redzot, tāpat ir vecākas par vissenākajiem cilvēkiem. Vienā laikā ar Sal- leru angliete Džeina Gudolla «viesojās» Āfrikā pie šimpanzēm, pētīdama to dzīvi.

Viņa stāsta brīnumus! «Šimpanzes tāpat kā cilvēki .sastopoties parasti sveicina cits citu. Daži viņu sasveicināšanās paņēmieni ir apbrīnojami līdzīgi mūsējiem. Kad tuvojas dižais Maiks, visi steidzas viņam pretī, lai nodotu cieņas meslus, klanās vai stiepj pretī rokas. Maiks vai nu nevērīgi pieskaras tām, vai gluži vienkārši sēž un bola acis.

Apsveicināšanās «skūpstu» mēs pirmo reizi redzējām, kad Figans, vēl pusaudzis, atgriezās pie matēs pēc vienas dienas prombūtnes. Kā parasti, tas pašapzinīgi piegāja pie Flo un ar lūpām pieskaras pie viņas sejas. Kā tas atgādināja to nevērīgo skūpstu uz vaiga, kuru mātei bieži dāvā dēli, kad izaug lieli!

Visefektīgākā sasveicināšanās forma, šķiet, ir divu šimpanžu apkampšanās. Mēs ar Hugo reiz novērojam klasisku satikšanos, ko demonstrēja Dāvids un Goliāts.

Kad ieradās Dāvids, Goliāts sēdēja. Dāvids gurdi slāja pa taku. Viens otru ieraudzījuši, draugi metās skriet. Viņi pastāvēja aci pret aci, pamīņādamies no vienas kājas uz otru, bet pēc tam apkampās, paklusām iekliegdamies aiz prieka. Tas bija burvigs skats!»

Rokas spiediens arī cilvēkiem ir kļuvis par pirmo draudzības apliecinājumu. Un tas noticis ļoti sen. Kad mūžamežos satikās divi mūsu mežonīgie senči, viņi, ja negribēja kauties, gāja viens otram pretī, rokas izstiepuši, lai būtu redzams, ka tajās nav ieroča. Satikušies tie rokas vēl ari aptaustīja, vai plaukstā kādam no viņiem nav paslēpts akmens. Stāsta, ka tā radies rokas spiediens. Bet vai pērtiķu apsveicināšanās, ko redzēja Džeina Gudolla, nepierāda, ka šis žests izteica mūsu senču labos nolūkus daudz agrāk, iekams pērtiķi iemācījās kauties ar akmeņiem?

Citas mūsu apsveicinašanās formas ir cēlušās vēlāk: tām nav vairāk par tūkstoš gadiem.

Viduslaiku Eiropā bija nerakstīts likums: kad bruņinieks miermīlfgos nolūkos iegāja svešā pilī, viņš noņēma ķiveri, lai atsegtu galvu. Ja viņam padomā kas ļauns, tad bez bruņu cepures būs vieglāk iesist pa galvu. Mēs ķiveres sen vairs nenēsājam, bet platmali, ieiedami mājā un apsveicinādamies ar draugiem, noņemam līdz šai dienai.

Arī mode «militāri sveicināt» ir bruņinieku ieviesta. Kādu laiku viņiem palika ceļot, un, kaut kur neapdzīvotā mežā sastopot sev līdzīgu stāvu dzelzs futrālī, katru reizi, tāpat kā mūsu mežonīgajiem senčiem, viņiem nācās izlemt mokošo dilemmu: draugs vai ienaidnieks, uzbruks vai neuzbruks? Piejāsi klāt, bet viņš tev zvels ar piķi…

Un tad, tāpat kā mežonīgie senči, bruņinieki piesardzīgi tuvojās viens otram un, ja patlaban viņiem miers vēlamāks nekā kauja, ar labo roku pacēla ķiveres sej- segu. Tā bija miermīlīga noskaņojuma pazīme.

Vēlāk ķiveru sejsegi izzuda, bet senais žests — rokas pielikšana pie galvas sejsega atrašanās vietā palika. Karavīri, tā sakot, šo žestu iemūžinājuši visu zemju armiju reglamentos.

Arī dzīvnieki, kā redzējām, dažādos veidos cits citam dod «godu». So dzīvnieku paradumu jēga nav gluži tāda pati kā cilvēkiem, bet to aizvēsturiskās saknes ir cieši savijušās dabas bioloģiskajā augsnē.

Tas ir gan sveicinājums, gan labu nolūku zīme, gan padotības poza. Ar to tiek panākts liels labums: konflikti, kuri varētu novest līdz karam, tiek atrisinati miera ce|ā. Kautiņi nenotiek.

Ja dzīvnieki plūcas, tad varat būt pārliecināti, ka tie tuvi pec rangiem: tic plēšas vai nu tāpēc, ka vēl īsti nav noskaidrots, kurš par kuru stiprāks, vai arī tie no jauna pārskata savas attiecības.

Taču ari tad viņi cīnās «humāni», tā, lai viens otru nevajadzīgi nesakropļotu. Par to jau esmu stāstījis. Seit pieminu vēlreiz tāpēc, ka daudzi cilvēki nepareizi domā, it kā dzīvnieki plēšoties kā «zvēri» un spēcīgie vājos briesmīgi sakropļojot (ari zinātne tikai nesen, uzmanīgāk izpētot «karus» dabā, atteicās no agrākā aplamā priekšstata).

Žirafes, piemēram, aizsargājas no lauvas un leoparda ar tik spēcīgu spērienu, kas var pārsist dzīvnieka galvaskausu kā māla podu. Tāpēc žirafe žirafei nekad nesper. Noskaidrojot attiecības, tās vienīgi badās vai atvēzēdamās sit… ar saviem garajiem kakliem. Kakls ir elastīgs, atsperīgs kā gumijas runga un masīvs: kamēr to iešūpo, spēka impulss zūd. Vispār boksēšanās ar kakliem izskatās efektīvi, it īpaši kinokadros, bet no medicīniskā viedokļa nav bīstama.

Bīstams ir kas cits: ja žirafe notur jūs par ienaidnieku un sper ar kāju. Zdeneks Veselovskis stāsta, ka žirafe, ja ta uzskata zooloģiskā dārza sargu, kurš tai nav izdarījis pa prātam, par savu ciltsbrāli, tā bada viņu ar ragiem. Ja redz viņā ienaidnieku, zveļ ar kāju. Ka abi šie paņēmieni nav visai patīkami, tas nemaz nav jāpaskaidro. Taču otrs daudz ļaunāks nekā pirmais.

Nīlgava antilopes ir «dižciltīgas» duelantes: badoties tās nometas uz ceļgaliem. Te nāvīgi sakropļojumi vispār nemēdz būt. Auni cīnoties ieskrienas un … ar ragiem triecas kopā. Sādu izpriecu viņi bez zaudējumiem var sev atjauties, jo viņu kakli un pieres kauli ir izturīgi un tam labi piemēroti.

Āžu pieres triecieniem nav piemērotas, un tie viens otram pieri pret pieri spēcīgi nesit. Kalnu kazas ķīvējas, no augšas ar ragiem sizda- mas pa ragiem. Tāpēc pirms sitiena tās paceļas pakaļkājās. Vienā aplokā nedrīkst turēt āzi un aunu. Azis ir augstprātīgs, savus spēkus slikti novērtē, bet aunam ir bruņu galvaskauss. Un, kad tie sastrīdas par pirmo vietu, auns, ar ieskrējienu triecoties āzim tieši pierē, viņu var nosist, pārlauzt viņa kaklu vai kaulus, no kuriem aug ragi.

«Habeas corpus» — sens likums

Diez vai angļi mazāk leposies ar savu lielisko likumu par dzīvokļa un tā iemītnieku (kamēr viņi tajā ir) neaizskaramību, ja pierādīs, ka šis likums ir tikpat vecs kā pasaule un nav angļu izdomāts. Visa daba, visi zīdītāji un putni, un zivis, un pat vardes dzīvo, pakļaudamas tam. Zema ranga vājš dzīvnieks jūtas drošs, kad tas ir savās mājās, savā, kā mēdz sacīt zoologi, iecirknī, savās medību vietās. Šāds iecirknis ir katram dzīvniekam, kurš vada savas dienas vientulībā, katrai putnu un zīdītāju ģimenei un gandrīz katram baram (tikai gorillām, liekas, tā nav).

Tomēr visur ir izņēmumi, pat angļu likumam «Ha- beas corpus», kad varasvīriem tas sevišķi vajadzīgs.

Tāpat arī stiprs dzīvnieks, paplašinadams savu iecirkni vai pārceldarnies uz jaunu vietu, dažreiz bez kautrēšanās pārkāpj likumu «Mana māja — mans cietoksnis» un vājo konkurentu, lai ka tas pretotos, izdzen arā.

«Kam spēks, tam vara!» — šis klasiskais varas princips daba vienmēr dominē pār visām citām prerogatīvām. Tikai cilvēki, kam morāle un likums ir augstāks par visu, uzvar fizisko spēku ar morālo spēku. Dzīvniekiem tadi priekšstati nav iespējami, tāpēc ka tos veido nevis formālā instinktu mehānika, bet intelekta radošā doma, ko sevī attīstījis tikai cilvēks.

Lai kā tas arī butu, ne vienmēr spēcīgam dzīvniekam vieglāk izdzīt vājo no viņa mājokļa nekā vajajam aiz- sargaties no spēcīgā personiskajā paslēptuvē. Tas ir pierādīts ar eksperimentiem.

Pele, nonākot jaunā vietā, pirmām kārtām visapkārt visu nedroši izpēta. Vispirms apkārtni: sienas un kaktus. Pēc tam sadūšojas un riskē iziet telpas vidū. Atradusi piemērotu paslēptuvi dzīvošanai, tā atgūst drosmi. Ja viena telpā sastopas divas peles — jaunas iedzīvotājas, tās uzreiz aiziet katra uz savu pusi. Taču vēlāk, kad to ceļi atkal krustojas, viena no viņām droši klūp virsū otrai. Agresīvāka ir tā pele, kura jau paguvusi izpētīt iecirkni. Tāpēc, saka Reinī Šovēns, ka «visi dzīvnieki neatkarīgi no viņu stāvokļa nerakstītajās rangu tabulās savā personiskajā paslēptuvē ir neierobežoti saimnieki. Seit tos neviens, pat valdošais dzīvnieks netraucēs: viņu aizdzīs ar kliedzieniem un mānīgu uzbrukumu, ko notēlo ieejas priekšā. Pretinieks neatkapsies tikai tādā gadījumā, ja dzīvnieks ir iekārtojies svešā iecirknī.»

Ari ceļotājcircenis, tikko atradis zemē neaizņemtu spraudziņu, tūlīt uzmanīgi visu apkārt apskata, par- bauda, vai viņš nav sagrābis svešu platību. Ja nav, uzreiz viņš te jūtas saimnieks, bet, ieguvis īpašuma tiesības, modri dežurē, apstaigādams apkārtni katru reizi, kad viņam nekas nav jādara vai iznāk pa ceļam, dodoties pēc barības un citās pastaigās. Apkārt lūkodamies, tas izslējās kājās, bargi kustina modrās ūsas (tā ūsās ir gan oža, gan tauste, gan, iespējams, arī citas maņu sajūtas). Savos īpašumos tas uzbruk pat augstāka ranga circeņiem, kuri neitrālos iecirkņos to neganti tiranizē. Savās mājās viņš dzied «skaļāk un ilgāk».

Zivis, kuras ierīko ligzdas vai apsargā savus ikrus, īsi pirms nārsta laika pamet barus un no bezrūpīgiem klaiņotajiem pārvēršas par nemiera pilniem privātīpašniekiem. Stagariem, cililīdām un makropodiem «nekustīgumu» iemanto tēviņi: pirmie — ūdenskrātuves dibenā, pēdējie — uz ūdens virsmas.

Kurš atnacis uz brīvo vietu agrāk, tas vairāk arī sagrābis. Nereti veselu akvāriju. Taču atnāk arī citi un pēc sīvām cīņām paņem savā lietošanā kaut vai centimetru gultnes, «bet pēc tam iespēju robežās paklusām paplašina savus īpašumus».

Stagari un cililīdas aizsargā nelielu gabalu ūdenskrātuves dibena; ūdens virs viņiem stagarus maz interesē. Bet makropodi, kas ikriem būvē «gaisa pilis» no putam, strīdas par katru milimetru uz ūdens virsmas.

Arī vardes zina formulu «mans — tavs». Ne visas* no tām, valdzinādamas tēviņus, kurkst: tāpat kā putni, dažas vardes ar dziedāšanu brīdina iebrucējus, ka šim cinim ir likumīgs saimnieks.

Teksasas vardes sprofūzas parasti netuvojas cita citai tuvāk par diviem trim metriem, tāpēc iecirknī, kuram garums un platums divdesmit metri, dzīvo ne vairāk par 8—9 vardēm. Amerikāņu pētnieks Džeimss iezīmēja visas vardes, kuras varēja noķert ārpus astoņiem šādiem"iecirkņiem. Pēc tam sāka ķert tās, kas dzīvoja šajos "iecirkņos. Mēneša laikā no 32 000 kvadrātmetru lielas platības viņš izlika 87 vardes. Atkarībā no tā,

cik vietas atbrīvojās, to aizpildīja vardes no perifērijas, un drīzā laikā uz viņa pētāmās zemes jaunu apdzīvotāju jau bija apmēram puse (veco apdzīvotāju bija palicis tikai 54 procenti).

Dažas atlēca šurp no 100 metru attāluma; parasti tās tik tālu nece|o.

Kad biezi apdzīvotā rajonā Džeimss izlaida 25 vardes, tās iezīmējis, neviena no tām nespēja tur nostiprināties. Likumīgās īpašnieces aizdzina projām visas — kā vājās, ta spēcīgas. Izdzītās vardes viņš vēlāk atrada metrus 150 no tās vietas, kur bija izlaidis.

Sai mēģinājumā interesants, lūk, kas: līdzko vieta atbrīvojas, to tūlīt aizņēma pārcejotājas no perifērijas. Bet tas taču nebija bezpajumtnieces, katrai piederēja savs iecirknis, kas nemaz nebija sliktāks (arī ne mazāks!) par jauno. «Kāpēc gan viņas gāja prom, pamezdamas savējo un sagrabdamas svešu?» Remī Sovēns jautā. Un atbild: «Mīkla!»

Sai mīklai ir atminējums, tiesa gan, varbūt ne gluži skaidrs. Jau tiku stāstījis, ka, acīm redzot, visam dzīvajam uz zemes no dabas dota neapturama tieksme uz izvietošanos dažādās vietas, uz sava areāla, kā saka biologi, paplašināšanu! Vardes uz brīvajam kaimiņu zemēm dzina nevis alkatība, bet sens, neapzināts instinkts, kurš dzīvībai kādreiz ir licis aizpildīt visus stūrīšus uz zemes un kuru vēl līdz šim laikam daba nav atcēlusi.

Kas tad ir areāls, un kāda starpība starp to un iecirkni?

Areāls, biohors, biotops un iecirknis

Areāls ir zemes virsmas platība, kurā mitinās kādas sugas dzīvnieki. Mūsu vāveres, piemēram, dzīvo Eiropā un Ziemeļāzijā — tas viņu areāls.

Taču ne visur areāla robežās jūs atradīsiet vāveres. To nav, piemēram, stepē, tundrā, nav arī tuksnešos, kaut gan stepes, tundras un tuksneši sastopami — un ne jau mazā skaitā — uz kartes iezīmētajā vāveru are- alā. Vāveres dzīvo tikai mežos, bet susliki, gluži otrādi, — stepēs, nīlzirgi un ūdri — pie upēm un ezeriem, bet no mežiem, kur nav ūdens, tie vairās. Vietas, kurās apmetas uz dzīvi dzīvnieki un kurām tie piemērojušies, sauc par biohoru.

Bet ari mežā ne visi meža dzīvnieki lēkā, kur pa- gadas. Vāveres dod priekšroku kokiem, zaķi un lapsas skraida pa zemi. Medņus un baltās irbes būtu velti meklēt ozolu birzīs: tām vajadzīgi skujkoku biezokņi. Pelēkajām irbēm, gluži otrādi, mežs netīk, un tās dzīvo klajumos starp diviem meža iecirkņiem, stepju un tīrumu malas. Tas ir viņu tā sauktais biotops.

Visu ziemu irbes turas kopā, klaiņo baros, bet pavasarī sadalās pa pāriem un katrs pāris no lielā, agrāk visām irbēm kopīgā biotopa «nogriež» vienpersoniskā īpašumā nelielu gabaliņu — tas ir viņu iecirknis, ko viņas drošsirdīgi aizsarga no citām irbēm.

Visas apdzīvojamās platības sadalīšana iecirkņos nodrošina katrai dzīvnieku sugai biotopa (visu dzīvei noderīgo zemju un vietu) vienmērīgāku izmantošanu. Ar dzīvnieku neapzinato cīņu par savu zemes gabalu, ūdeni vai koku tiek sasniegts ļoti sapratīgs mērķis: vienā vietā uz dzīvi neapmetas pārāk daudz dzīvnieku — tik daudz, ka tiem nav pat ko ēst, — bet citā vietā pārāk maz.

Evolūcijas miljonu gadu laikā visa zemeslode ir neskaitāmas reizes sadalīta (to dala arī šobaltdien) neskaitāmos individuālos iecirkņos.

Iecirkņi ir gan lieli, gan mazi, gan pavisam niecīgi. Viss atkarīgs no dzīvnieku sugas, dzīvnieku lieluma un 110 tā, kā tie iegūst sev barību. Galvenais, lai iecirknis spētu izbarot zīdītāja, putna vai zivs ģimeni vai baru. Zālēdajiem, piemēram, svarīgi, lai viņu aizņemtajā iecirkni izaugtu tik daudz zāles, ka to apēst viņi varētu, teiksim, mēneša laikā. Un lai tur, kur viņi to visu apēduši, tā 110 jauna pagūtu izaugt, kad bars, klejodams pa iecirkni, atkal atnāks šurp. Ja vietas, kur tie dzīvo, ir ļoti auglīgas, tad arī iecirknis šeit var but mazāks nekā rajonos, kur barības maz. Tātad, jo barības vairāk, jo bagātāka dzīvnieku valsts.

Savā iecirknī zīdītāji un putni ir vairāk «pārliecināti», ka to mātītes paliks tiem uzticīgas. Daži pat neatjauj viņām ieiet vai ielidot svešos īpašumos: tiklīdz pamana, tūliņ dzen tās uz mājām.

Un ari savu «iedzīvi», bez šaubām, vieglāk paglābt no zagļiem, kad ir apsargājamas robežas. Zagšana nav tikai cilvēku netikums. Kā jau stāstīju, arī lapeņputni saviem kaimiņiem zog dažādus niekus, bet pingvīni — akmeņus no svešām ligzdām, turklāt tik cītīgi, «ka neapsargāta ligzda izzūd, burtiski, acu priekšā». Peli- kāni, raksta Remī Sovēns, «zogot izskatās tik izbijušies, ka pat no tālienes redzams, ar ko tie nodarbojas».

Kukaiņiem, zirnekļiem, zivīin, vardēm un ķirzakām iecirkņi parasti ir mazi — daži kvadrātmetri vai pat kvadrātcentimetri, piemēram, akvāriju zivīm. Zoologi izmērīja dažus iecirkņus un konstatēja, ka tropu ķirzakām tie nav lielāki par 30—40 kvadrātmetriem, Teksa- sas vardēm — 400 kvadrātmetru, gulbim — viens kvadrātkilometrs, stirnai apmēram piecas reizes, bet briedim desmit reizes lielāks tūkstoš un divarpus tūkstoša akru). Lauvam un tīģerim medību vietas ir apmēram divdesmit kvadrātkilometru un pat lielākās.

Ne vienmēr iecirknis ir tur, kur ligzda vai midzenis: reizēm pīles uz medībām lido veselu kilometru un vēl tālāk no ligzdām. Tādos gadījumos tām ir divi īpašumi: mazais ap ligzdu un lielais, kur tās ēd.

Babuīnu baram, kurā apmēram 80 pērtiķu, pieder 15 kvadrātkilometru liels iecirknis. Taču visu šo platību paviāni neapdzīvo vienādi: ir tādi nostūri, kur tie gandrīz nemaz neuzturas, bet pa citiem klaiņo pastavīgi. Te ir koki miegam, kuros tie vienmēr pārnakšņo. «Ēdnīcas», kur tie parasti ēd. Laukumi rotaļām un vietas dzirdinātavai. Ja apkaimē inaz ūdens, tad pie ūdenskrātuvēm reizēm sapulcējas vairāki pērtiķu bari un visi dzer kopā. Bez strīdiem un kautiņiem. Nav svarīgi, kura teritorijā ir ūdens — saimnieki ienācējus prfem nedzen. Acīm redzot, ūdensbaseini tiem ir kopīgā lietošanā. Padzērušies bari izklīst, un retais pērtiķis aiziet no savējiem pie sveša bara.

Ne tikai paviāni, bet, kā redzams, visi dzīvnieki iecirkņus sadala vēl sīkāk, kur katra vieta paredzēta speciālām vajadzībām: vienā guļ, otrā spodrinās, dzer, ēd, trešā ir viņu ala vai kāda citāda paslēptuve (bieži vien vairākas). Arī robežas neatzīmē, kur pagadās. Daudziem ir pat «mazmājiņas»: vai nu viena, vai vairākas, bet visas, tāpat kā nīlzirgiem, noteiktās vietās.

Visus šos dzīvokļus vai, pareizāk sakot, sanitāros mezglus, tualetes, ēdnīcas, guļamistabas, bērnistabas un pārējās dzīvokļa daļas saista labi iemīti celiņi, taciņas vai mazāk redzamas pārejas, bet to maršruts parasti ir pastāvīgs. Tie met cilpas visos virzienos pa personisko iecirkni, bet pie svešas robežas parasti apraujas.

Kā gan dzīvnieki nesajauc, kur savs un kur svešs īpašums? Nekādi rādītāji pie kokiem nav izkārti…

Tomēr tā gluži nav. Ar vārdiem nekur nav uzrakstīts, kura īpašumos ieejat. Taču robežstabi iecirkņiem ir. «Izejmateriāls» ir dažāds. Tas bieži vien ir vokāls: putni taču dzied nevis tādēļ, ka viņos klausās iemīlējušies, kaut, iespējams, viņiem tas ir patīkami, bet galvenokārt tāpēc, lai visi kaimiņi zinātu, kur ir dziedātāja īpašums. Seit darbojas nerakstīts likums: «Kur dzirdama mana balss, tur arī mans iecirknis!»

Daudz kas tomēr atkarīgs no ligzdu ierīkošanai noderīgās vietas. Ja platība maza, bet putnu daudz, tad tēviņi, atspiezdarni cits citu atpakaļ, daudzreiz dzied, ne tikai viens otru dzirdot, bet arī redzot. Tad arī to iečirkņi ir mazāki, nekā paredzējusi daba.

Attīstības gaitā orangutani un bļauri apgādājušies pat ar spēcīgiem «skaļruņiem», kas viņu kliedzienu pastiprina simtkārt. Orangutāniem tie ir piepūšami maisi

pie kakla kā dūdu plešas, bet bļauriem — īpaši rezo- natori balss saitēs. Savu rajonu piekliedz gan. briedis, gan vērsis, gan lauva, tā dodot ziņu pretendentiem.

Citas grupas dzīvnieki «robežstabus» iezīmē ar savām smaržām. To jau nedaudz pieminēju, stāstot, kā tēviņi un mātītes atrod viens otru. Visdažādākie smaržu dziedzeri, ar kuriem bagātigi apveltīti daudzi zīdītāji, tiem kalpo vairākiem mērķiem: ar tiem gan ielūdz damas, gan paziņo par īpašuma robežām, N ka vieta šeit aizņemta.

Zemes platība, uz kuras dzīvnieks mīt, stāsta Zde- neks Veselovskis, «burtiski, sasmaržināta ar dzīvnieka specifisko smaržu» (caunām, seskiem un lapsām tā ir tik spēcīga, ka to saož pat cilvēks). Smaržas pastāvīgi tiek atjaunotas. Tikko pamodušies, nomazgājušies un paēduši brokastis, īpašnieki parasti tūlīt dodas savos īpašumos dežurēt un visur, kur vajag, liek zīmes.

Suņi, lapsas un vilki, kuri, kā zināms, paziņo par savu klātbūtni, paceldami pakaļkāju pret žogiem, stabiem, kokiem un krūmiem, ekonomē, burtiski, katru urīna pilienu, lai tā pietiktu visiem «robežstabiem».

Pērtiķi nepaceļ kājas, bet ņem urīnu plaukstā un iz- triepj uz zariem. «Es turēju krātiņā,» stāsta Zdeneks Veselovskis, «Indomalajas puspērtiķi lori, kurš pēc katras būra tīrīšanas centās divkāršot minētā šķidruma izlietojumu.»

Arī lācis, izvārtījies savā urīnā, beržas gar kokiem.

Sumbrs, ar ragiem nobrāzis kokam mizu, izvārtās savā urīnā un pēc tam trinas gar koku.

Arī āpsis beržas gar krūmiem, tāpat hiēna, sabulis un cauna, un daudzi citi zīdītāji. Bet mūsu senais paziņa skunkss, pastaigādamies pa saviem īpašumiem, laiku pa laikam uz zāles izsmidzina kaujas šķidrumu.

Gadās arī vizuāli — acīm redzami īpašuma pieteikumi. Tie paši lāči, neapmierinādamies ar smaržu, noplēš mizu no stumbriem, kuri pēc tam ar savu baltumu signalizē par pekaiņa īpašuma tiesībām.

Daudzi plēsīgie putni ilgi riņķo virs tīrumiem un mežiem. Bet lauka piekūns, nolūkojis ligzdu, pikē virs tās.

Dažas vardes un zivis ar īpašām kustībām dod zīmes kaimiņiem.

Ja nu kaimiņus tas neaptur un viņi, ignorēdami ro- *bežu signālus, pienāk pārāk tuvu pie svešiem īpašumiem, nekauņas saņem otru nopietno brīdinājumu. Pantomīmas, ar kurām daži dzīvnieki uzstājās savas cilts[25]pretinieka priekšā uz medību iecirkņu robežām, zoologi ari dēvē par «robežu pozām». Tas bieži vien ir ļoti jocīgas.

Stagars draud sāncensim, kas uzdrošinājies iepeldēt viņa teritoriālajos ūdeņos, izpildīdams zināmu deju uz galvas. Ja arī ar to nepietiek, īpašnieks kož ūdenskrātuves dibenu. Sudrabkaijas plūc zaļi. Vērsis ar ragiem un nagiem kārpa zemi.

Gaiļi tāda veida konfliktos aizrautīgi knābā viens otra priekšā iedomātus graudus. Zīlītes rīkojas tāpat. Mājas strazdi un dzērves demonstratīvi tīra savu tērpu ienaidniekam pašā deguna galā, avozetas un jūras žagatas izliekas, ka ļoti nāk miegs: tik ļoti, vai redzat, tas garlaiko un neinteresē šis apnicīgais nekauņa, kas vēl pieprasa daļu no to īpašumiem. Viņas pabāž galvu zem sparna un notupstas, imitēdamas pozu, kādā parasti guļ-

Si rīcība, protams, ir instinktīva un neizsaka patiesu nicinājumu, kaut dīvainas nejaušības dēļ patiesībā to atgādina.

Visa dzīve — rotaļa

Ja tas tā ir, tad dzīvnieki nedzīvo slikti: tie daudz rotaļājas. Kā brīvē, tā nebrīvē.

Dažiem ir pat rotaļu laukumi. Zoologs Slots divtūkstoš stundu pavadīja seglos, sekodams, savvaļā pārgājušām liellopu baram Dienvidfrancijā, Kamargā. Viņš redzēja, kā govis un vērši, nonākot rotaļu laukumā, kur parasti zale nomīdīta un ir kur paskraidīt, tūdaļ sāk rotaļāties, «it kā automātiski būtu sācis darboties kāds mehānisms. Badās, dzenas cits citam pakaļ, kūleņodami vārtās pa zemi… Telēni, sajūsmā maudami, lekā, saslej gaisā astes un griežas, pulēdamies tās satvert, ko viņi dara gandrīz tikpat jauki kā kaķēni.»

Parasti spēlējas jaunie, bet bieži vien teles un pieaugušās govis nevar nociesties un arī lēkā, tracī uzjautrinādamās. Telēni bieži iet rotaļu, ko citādi nevar nosaukt kā «meitas un mātes»: «viens telēns izliekas, ka zīž otru». Un tas nedusmojas, bet tēlo, ka baro viņu, kā pašu ir barojusi māte govs.

Arī giboniem ir savi iemīļoti «rotaļu» koki, kuros tie stundām ilgi lēkā un šūpojas kā uz stieņa. Jaunie pērtiķi spēlējas visu dienu, pārtraucot rotaļas tikai ēdienreizēs. «Dažkārt,» saka Remī Sovēns, «gluži tāpat kā atgadās beriliem, kāds pārāķ satrakojas un nodara sāpes biedram, kurš iekliedzas. Tad, ari gluži tāpat kā cilvēkiem, ierodas pieaudzis tēviņš, viņš izšķir kaušļus, apbalvo tos ar dažām pļaukām, un spēle beidzas.

Taču babuīni rotaļās aiziet pat tālāk. Rodas iespaids, ka tie speciāli atnāk pie sava barveža, lai saķildotos un viņa priekšā izkautos, bet viņš taisītu spriedumu.»

Tiklīdz jaunpiedzimušais pērtiķis paaudzies, to pieņem kādā jauno pērtiķu grupā. Tur viņš ar biedriem spēlējas un ar vienaudžiem nodibina draudzību, kas gadiem ilgi ciešām saitēm vieno bijušos rotaļu biedrus. Kopš ta laika tie parasti nekad nešķiras, visur klejo kopā, pat tad, ja katram jau ir sava ģimene.

Kārlis Eklijs, kurš daudzas reizes bijis Āfrikā un izgatavojis amerikāņu muzejiem simtiem dzīvnieku izbāzeņu, sākot ar ziloņiem un beidzot ar zivju dzeņiem, redzējis, kā zilonēni spēlē… futbolu. Viņi saviļājuši no dūņām lielu piku un dzenājuši to kā bumbu.

Spēlēties ar bumbu patīk pērtiķiem, cūkām, ūdriem, bet, kad bumbas nav, tad ar skaidām un saknēm; ciršļi viļā un met uz augšu sausas lapas un spalvas, jūras udri rotaļājas ūdenī ar aļģu pinkuli, bet roņi — ar akmeņiem. Delfīni spēlējas ar juras bruņurupučiem kā ar bumbu.

Mūsu mežos ļoti patīk draiskoties upes ūdriem, kas vispār ir ļoti mīlīgi un gudri dzīvnieki.

Kā kaķis ar peli viņi spēlējas ar zivīm, kad ir paēduši un kad grib uzjautrināties. Ūdrs palaiž zivi vaļā un gaida, lai tā papeld tālāk. Pēc tam dzenas tai pakaļ, saķer un atkal palaiž vaļā.

No visām rotaļām ūdriem vismīļākā ir slidināšanās no kalna.

Mālaina krauja ir labākā vieta tādam nolūkam. Lejā pie ūdens ūdri attīra krastu. Aiznes prom zarus un siekstas, lai gar tām nesaskrāpētos. Pēc tam ieslidina mālainu celiņu. Rāpjas kraujā un laižas lejā. Pirmo reizi, protams, iet pagrūti. Māli vēl sausi, pa tiem slikti slīd. Otro reizi jau vieglāk. Ūdrs kaut kā nošļūc ūdenī, uz nogāzes atstādams slapju sliedi. Nošļūc vēlreiz — sliede vēl mitrāka. Toties pēc tam pa krauju jau iet kā pa

taukiem. No slapjās pavēderes un astes ceļš kļuvis slidens, ka tikai turies.

Tagad nu sākas īstie prieki!

Ūdri uztraušas kalniņā, pastiepj galvu uz priekšu, pavelk zem sevis priekšējās ķepas — un žvikt! — no augšas lejā tieši ūdenī. Tikko viens iegāžas ar plunkšķi ūdenī, pa malaino celiņu jau traucas otrs ūdrs. Trešais lien ārā no ūdens: steidz neizlaist savu kārtu. Viņiem ir līksmi.

Bet ziemā ūdri ierīko ledus celiņus, kur slidināties.

Ūdri arī saviem mazajiem ūdrēniem māca laisties no kalniņa.

No sniega kalniem patīk šļūkt ģemzēm: tās rindojas cita aiz citas, kājas drusku saliecot. Nošļūkušas lejā, steidzīgi skrien atkal kalnā un laižas lejup. Arī sniega panteras uz muguras brauc zemē no klints, lejā ātri ap- ~ griežas otrādi un ar visām četrām kājām iekrīt kupenā,  «Polārlapsas,» raksta Loiss

Kraislers gudrajā un labajā grāmatā «Pa karibu takām», «uzkāpa krastmalas nogāzes virsotnē, kuru vēl klāja sniegs, un viena no tām pa stāvumu nobrauca lejā, pēc kaķu modes atsēzdamas un izaicinoši pasliedama purniņu pretim tai, kura stāvēja augšā. Otra metās lejā, uzklupa pirmajai, un abas, kūleņus mezdamas, vēlās pa sniegu. Pēc tam viena no polārlapsām sāka joņot augšup ar acīm redzamu nolūku no jauna ripot lejā.»

Jūraslauvas un leduslāči izklaidēdamies brauc lejā no mitrām klintīm tieši jūrā, bet pērtiķiem kā skolēniem pa kāpņu margām patīk šļūkt pa kailiem zariem — no augšas uz leju, un stundām ilgi tie šūpojas liānās kā šūpolēs.

Pēc izskata nesabiedriskās un asās (arī īstenībā!) dzeloņcūkas arī šļūc leja no kalniem. Uzticamais reto dzīvnieku draugs un lieliskais rakstnieks Džeralds Da- rcls atrada Āfrikā kādā alā šādu kalniņu, ko dzeloņainās spēcīgu izjūtu cienītājas bija nopulējušas gluži spīdīgu. «Dzeloņcūkas uzlīda virsotnē un pa slīpumu laidās lejā. Ar šo jautro rotaļu, redzams, ala nodarbojās jau daudzas dzeloņcūku paaudzes, tāpēc ka nogāzes virsma spīdēja kā stikls.»

Spēlēties patīk arī ežiem. Ežu māte pirmajās dienās ne uz mirkli neātiet no saviem bērniem. Viņa tos baro ar pienu. Tie ir vēl akli un kurli; bet jau … rotaļajas. Cits ar citu boksējas. Adatainā ada, kas ežiem pieres daļā slid uz leju, ir ļoti kustīga. Ežu'ēni ātri izbīda to uz priekšu un kā bokseris ar dūri sit savam pretiniekam ar šo dzeloņaino cepuri. Vārgais ežukiņš, saņēmis pamatīgu nokautu, 110 tāda sitiena aizlido malā.

Ežu māte netraucē bērnu boksu: šis tracis tiem ir vingrošana. Būs spēcīgāki.

Arī mazie kurmji — alu racēji kā ringā aizrautīgi boksējas ar saviem snuķiem.

«Reiz,» stāsta Darels, «kad nobeidzās viens 110 hameleoniem, es aiznesu to pērtiķiem. Viņi godbijīgi nostājās man apkārt un ar lielu interesi saka aplūkot beigto hameleonu. Saņēmis dūšu, visvecākais nodri- liem viegli ai ķepu pieskaras hameleonam, atrāva ķepu atpakaļ un sāka to ātri slaucīt pret zemi. Gvenoni tā arī neiedrošinājās iet tuvāk pie hameleona līķa. Bet drili pamazam sadūšojās, satvēra hameleonu un sāka ar to baidīt gvenonus, kuri, griezīgi kliegdami, aizskrēja uz visām pusēm. Nācās pārtraukt šo spēli, jo drili sāka nepieklājīgi uzvesties, bet gvenoni bija jau pamatīgi iebiedēti un, žēli vaidēdami, pauda savu apvainojumu.»

Visiem zināms, kā rotaļājas kaķi, suņi, vāveres, lāči, lapsas, zirgi, govis, brieži un daudzi citi zīdītāji.

«Ja bizoniem dod labu rotaļlietu,» ieteic Prāgas

zooloģiska darza direktors, «var ietaupīt krietnu summu no žogu remonta.» Bizons, kam iedeva tādu rotaļlietu, stundām ilgi spēlējās ar baļķi, mētādams to ar ragiem, un žogus vairs nebadīja.

Bet blakus krātiņā šimpanze visu dienu izklaidējās ar lupatu un zeķi, ko viņai uzdāvināja. Mauca tos galva, rokās, kājās, sēja ap vidukli, «vispār izturējās kā īsta modes dāma».

Un labi, ka lādas lupatas spēj uz ilgāku laiku novērst pērtiķus no citiem jokiem, ar kuriem tiem reizēm ienāk prātā izklaidēt apmeklētājus. Kad viņiem atņēma rotaļlietas, «šimpanzes nevainīgi sēdēja pie restēm, un viņiem nebija lielāka prieka kā pēkšņi sviest apmeklētajos zāģu skaidas un vēl sliktākas lietas. Pec katra veiksmīga metiena tika sarīkotas jautras dejas.»

Arī leopardi izliekas guļam, izstiepusies pie pašām restēm. (Bet vienu ķepu visādā ziņā pabāzīs starp stieņiem!) Un gaida, kamēr kāds nolemj pamodināt «kaķīti», piegružot ar lietussargu vai platmali: tad viņš grābj, ko pagūst satvert, un velk pie sevis. «Ar lielām pulem,» stāsta Zdeneks Veselovskis, «mēs atdevām atpakaļ apmeklētājam tikai viņa īpašuma atliekas.»

Jauns un ļoti simpātisks valzirgs Maskavas Zooloģiskajā dārzā, kuru jūs droši vien esat redzējuši, stundām ilgi spēlējās ar akmeņiem un bumbu. Un, kad likās gulēt, visas rotaļlietas salika kaktā un pats aizmiga tām blakus kā mazs bērns.

Rotaļas dzīvniekiem zooloģiskajos dārzos ir pilnīgi nepieciešamas. Ne tikai tāpēc, ka viņiem te, nebrīvē, patiesību sakot, nav ko darīt. Ir pierādīts, ka, brīvam radījumam atņemot brīvību un reizē arī plašumu, kustību spēku un veiklību, dzīvnieka organismā it kā kaut kas salūst. Iekšējās sekrēcijas dziedzeros un smadzenēs tiek traucēti normālie procesi, un dzīvnieks bieži vien iet bojā no mazākā stresa, tas ir, no nieciga pārdzīvojuma, izbīļa. Pat tāds sīkums kā parvešana uz jaunu krātiņu var dzīvnieku nogalināt ar bailēm vien: psihe neiztur, un dzīvnieks nobeidzas no nervu šoka.

Rotaļas izkliedē sasprindzinājumu. Tās labi nodarbina ari muskuļus.

Vācu dzejnieks Sillers apgalvoja: «Cilvēks rotaļājas tikai tad, kad viņš ir Cilvēks šī vārda īstajā nozīmē, un tikai tad viņš ir Cilvēks, kad rotaļājas.» Apmēram to pašu var teikt arī par dzīvniekiem. Bēdīgs, slims, atstumts dzīvnieks nekad nerotaļājas. Bet spēlējoties, līksmojot un priecājoties tam ir vieglāk pārdzīvot visas likstas. Rotaļa gan izklaidē, gan norūda, skolo veiklībā un mākā aizstāvēties un medīt.

Cits ar citu spēlējas ne tikai kopā uzaugušie vienaudži un bara biedri, bet arī dažādu sugu dzīvnieki, piemēram, zooloģiskajos dārzos, jauno dzīvnieku laukumos. Gadās, ka dažādu sugu savvaļas dzīvnieki, satikušies mežā, pie dzeršanas vietas vai ganībās, pēkšņi sāk rotaļāties: strausi ar zebrām un antilopēm, briedis ar lapsu, vāveres ar trušiem, bet zaķis ar melno meža strazdu. Kāds draudzīgs pāris, balts trusis un melna vārna, viens bez otra nespēja dzīvot, jo tiem ļoti patika kopā spēlēties.

Esmu jau stāstījis par putnu riesta «dejām». Kaut kas līdzīgs, acīm redzot, tādas pašas rituāla vai «riesta» dejas ir arī zīdītājiem.

Daudz runāts par Indijas savvaļas ziloņu noslēpumainajam dejām, uz kurām tie pulcējoties pašā džungļu biezoknī.

Dejo arī ģemzu tēviņi jauno tēviņu un mātīšu priekša: lekā, izliecot kaklu neīstā draudu pozā, saslienas uz pakaļkājām grūti saprotamos kapriolos, vispār daudzi dejas soļi tiek veikti uz pakaļkājām. Antilopes topi rindā cita aiz citas griežas karuselī apkārt vienam vai vairākiem kokiem. Pārējās stāv malā un skatās, bet pēc brīža pašas iet rotaļnieku aplī un arī «dejo». Antilopes impalas iet rotaļās nevis ap kokiem, bet ap savām mātītēm: blēdamas, ar atpakaļ atmestu galvu un gaisā izslietu asti, bet mātītes nodurtu galvu stāv vidū.

Taču visiespaidīgākās dejas ir šimpanzei. Kāda šimpanžu grupa Tenerifas zinātniskajā stacijā kļuva slavena ar dejām, kādas parasti dejo cilvēki. Kad šos pērtiķus atveda uz Eiropu, kādu laiku viņi dejoja arī te, un ievērojamais zīdītāju speciālists doktors Krumbigels tas redzēja. Tēviņi sastājās aplī un, plaukstas sizdami, vairāk vai mazāk ritmiski -sita kājas pie zemes, it kā noblietēdami to. Pērtiķu dejā bija vēl šāds dejas solis: ar vienu kāju daudzas reizes tie viegli pieskārās otras kājas virspusei. Bet mātītes tikai griezās riņķī: diezgan neveikli, tomēr ne bez koķetības.

Līdzīgi, stasta Krumbigels, reizēm dejo ari gorillas. Taču biežāk viņi izklaidējas ar rituālu «sišanu pa krūtīm». Georgs Šaliers, kurš, kā jau stāstīju, daudzas dienas dzīvoja kopā ar savvaļas gorillām Āfrikas mežos, ievēroja, ka šai dejā ir deviņi dažādi soļi, kurus izpilda atsevišķi vai arī daždažādās kombinācijās.

Arī jaunie gorillas, nodzīvojuši pasaulē tikai trīs četrus mēnešus, jau mēģina pa daļām iemācīties šo rituālu, taču pareizi to izpildīt līdz galam prot tikai vecie, spēcīgie tēviņi, kam sirmas muguras. Izrāde sākas ar aprautiem kliedzieniem. Pēc tam dejotājs nolauž koka zariņu un iesprauž starp lūpām, pieceļas kājās un afektā rauj nost lapas un kaisa tās visapkārt. Dejas (vai rituāla vai vēl kā cita, pagaidām mums nav skaidrs, ko tas patiesībā nozīme) kulminācija ir šāda: gorilla, rokas elkoņos saliecis, pārmaiņus gan ar vienu, gan ar otru plaukstu sit pa krūtīm. Tās rīb kā pamatīgas bungas! Viena kāja parasti mazliet pacelta, bet melnā, pinkainā, milzīgā, baismīgā dzīvnieka niknums, varbūt tikai teatrāls, liekas, nezina robežu. Pēc tam gorilla ātri atlec sānis, pa ceļam rauj lapas, lauž zarus un finālā ar plaukstām dauza pa zemi.

Domāja, ka šī ir draudu «deja», taču iespaidīgās ainas ar «sišanu pa krūtīm» mūžamežos gorillas tēlo arī miera laikā, kad nekādu ienaidnieku nav pat tuvumā. Varbi.it tas ir mēģinājums? Vai ari tāpat vien izklaidēšanās? Kad gorillas iepazīs labāk, tad šis jautājums ari tiks atrisināts. Pagaidām varam tikai minēt.

Agrāk domāja, ka jaunie putni un mazie putnēni nav tādi kā kucēni un kaķēni: ar rotaļām neuzjautrinās. (Daži zinātnieki pat sagudroja «teorijas», kāpēc tas tā.)

Taču tā vis nav, spēlējas ari viņi, kaut gan, lai cik tas savādi, cilvēki to ilgi nepamanīja.

Tagad zinātnei ir pazīstami daudzi putni, kuru jaunā paaudze rotaļājas tāpat kā mazie zīdītāji. Te ir gan zvirbuļi, gan žubītes, gan vārnas, gan baloži, gan fazāni, gan pīles, gan klijāni, gan ērgļi, gan piekūni, gan sullas, gan turāko, gan vorbleri, gan degunradžu putni, gan kolibri, gan daudzi cili.

Papagaiļi rotaļādamies vārtās pa zemi, ripina bumbas un akmeņus. Pelikāni arī spēlējas ar akmeņiem un zariem, kurus bieži vien nozog kaimiņiem. Bet jaunie juras kraukļi, kam vairošanās laiks vēl nav pienācis, aizrautīgi būvē ligzdas. Arī ta ir rotaļa.

Slavenais etologs doktors Niko Tīnbergens redzējis, ka jaunie lauka piekūni, pēc veiksmīgām medībām tīrumos ieturējuši sātīgas pusdienas, lidoja turp, kur bija to dzimtās ligzdas, un stundām ilgi uz smilšainajām kāpām spēlējās ar priežu čiekuriem un sausām zālītēm. Nemanot pagāja laiks, un, kad atkal radās ēstgriba, putni aizlidoja uz tīrumiem medībās.

Ir redzēts, kā jauns piekūns, kurš tikai pēc divām nedēļām iemācījās lidot, rotaļājās ar savu tēvu iedomātā gaisa kaujā. Viņš lēkāja uz augšu, izmisīgi strādādams ar spārniem, piķēja lejā un pats atvairīja tādus pašus' improvizētus pieaugušā tēviņa uzbrukumus. Taču ne viens, ne otrs spēcīgi nesita. Tā bija rotaļa un augstākās pilotāžas pirmās mācību stundas.

Pieaugušie putni spēlējas vēl labprātāk nekā jaunie: gan rotaļājas ar savu laupījumu ka kaķis ar peli, gan cits ar citu ķer «sunīšus», gan spēlējas ar dažadiem zariņiem, sprungulīšiem, lapām un akmeņiem. Kā zināms, žagatas spēles dēļ pastrādā pat «noziegumu»: nekautrēdamās čiepj dažādas spīdīgas rotaļlietas, kas tām iepatīkas.

Pat aukstasinīgās zivis rotaļājas! Mutē nēsā zariņus, tos met un atkal uzķer. Stagari ir sevišķi draiskulīgi, kad taisa ligzdas. Bet šļācējiem (Toxotes) patīk joki veco kinokomēdiju garā: paslepus apliet cilvēku ar ūdeni — šis joks tiem Joti mīļš.

Arī dažiem bezmugurkaulniekiem, piemēram, astoņ- kājiem, ir nojausma par rotaļas derīgumu, un tie apveltīti ar pietiekami lielu humora sajutu, lai saprastu, kad ar tiem jokojas.

Tātad patiesi visa pasaule spēlē teātri. Šekspīram taisnība.

Paši sev dakteri

Vincents Prisnics bija gans. Viņš daudzas reizes bija redzējis, kā dzīvnieki ārstē sevi ar ūdeni. Būdami ievainoti un slimi, viņi meklēja dažādus avotus — gan sēravotus, gan radona, gan citādus, — dzēra no tiem un peldējās tajos. Un vannas tos izdziedināja.

Prisnics nolēma ar tādiem pašiem paņēmieniem ārstēt cilvēkus. Sākumā viņu zākaja, bet vēlāk viņš kļuva slavens: uzbūvēja ūdensdziedniecības slimnīcu. Kopš tā laika, kā runā, — bet tas notika pirms vairāk neka simt gadiem —, medicīna galīgi atzina hidroterapiju. Arī pirms Prisnica, it īpaši antīkajā laikā, daudzi ārsti nodarbojās ar ūdensdziedniecību. Iespējams, arī viņus dzīvnieki uzvedināja uz domām par šo metodi.

Cilvēki daudz zina stāstit par to, kā dzīvnieki ārstējas. Zinātnieki nolēma pārbaudīt, kas šais nostāstos taisnība, kas ne. Slimiem briežiem deva dažādus zālaugus, saknes un zarus, kas parasti aug mežos. Brieži tūlīt izvēlējās tos, kuri patiešām varēja viņiem palīdzēt. Veselie brieži no kopējās kaudzes ārstniecības augus laukā nelasīja. Tie ēda, kā parasti, visu barību.

Acīm redzot, dzīvniekiem patiesi ir «ārsta» instinkti, kas paglābj viņus nelaimē, slimības laikā liekot ēst to, kas vajadzīgs.

Daudzi putni, rāpuļi un pat zīdītāji, piemēram, jūras- lauvas, neapzināti rij dažāda lieluma akmeņus un akmentiņus: tic palīdz viņu kuņģiem saberzt un sagremot cieto barību. Norītajiem akmeņiem, acīm redzot, ir ari cits — profilaktisks uzdevums: kad aligators ziemā guļ Misisipi dibena un neko neēd, akmeņi, saknes un skaidas, kairinādamas tukšā kuņģa un zarnu sieniņu gļotādu, neļauj tai atrofēties piespiedu bezdarbības laikā.

Ja dzīvnieki, neapzinādamies, kāpēc to dara, rij tādus neēdamus priekšmetus kā akmeņus, tad, protams, tam pašam viņu smadzeņu instinktu mehānismam vēl vienkāršāk likt viņiem apēst īsti ēdamas un veselībai derīgas vielas un augus.

Zīdītājiem ir nojausma arī par vitamīnu nozīmi. Kā stasta, grūsnās briežu mātītes rūpīgāk nekā daudzas sievietes tādā pašā stāvoklī izvēlas, kādu zāli apēst, kādu ne. Tāpat ari briežu tēviņi ragu augšanas laikā netaupa kājas un aiziet tālu, ja tuvuma nav, dzert ūdeni, kas bagāts ar kaļķi. Tie laiza un grauž arī pašus kaļķus, lai ragi ātrāk un labāk augtu.

Savvaļas un arī mājas tītari lietainā laikā bieži slimo. No visiem dabas ļaunumiem lietus tiem ir pats lielākais posts. Slapji un nosaluši viņi meklē augus, kuros daudz miecvielu. Tad viņi ēd tos paši, un arī tītarēni, vecākus atdarinādami, knābā tonizējošās lapas.

Par lauvu Āfrikā mēdz sacīt, ka pirms medībām tas uzmundrinās ar savvaļas sīpoliem. Sīpolu augšanas vietu dažos vietējos dialektos tā arī dēvē par «lauvas aptieku», ja šo nosaukumu pārtulko mūsu valodā.

Sen zināms, ka lāči pavasarī kārni un izsalkuši, izlienot no saviem midzeņiem, burtiski, kā govis ganās pļavās, daudz ēd zaļu zāli, ogas un visādas garšsak- nes, kurās ir gan vitamīni, gan dažādas citas veselībai derīgas vielas.

Arī aļņi un brieži, pat vilki, lapsas, kaķi un suņi dara tāpat: pa garo ziemu visi vitamīnu krājumi ir izlietoti. Nu viņi tos papildina.

Sai laikā — un ne tikai šai laikā — plēsoņas bieži vien savu laupījumu sāk ēst no aknām, bet aknas bagātas ar dažādam vielām un vitamīniem.

Tāpēc arī zooloģiskajos dārzos zvēru mūžs pagari- nājas un tie mazāk slimoja, tiklīdz sāka tiem dot, kaut vai laiku pa laikam, veselus baložus, trušus un peles ar visām spalvām un vilnu, smadzenēm, aknām, liesu un citām iekšām, nevis atsevišķus gaļas gabalus, kā bija pasākts agrāk.

Ja jau esam sākuši runāt par vitamīniem, tad jāpastāsta vēl par vienu interesantu paņēmienu, ar kuru dzīvnieki tos iegūst. Kad kaķis vai suns (vai jebkurš dzīvnieks) laiza savu kažoku, no tā iegūst ne tikai viņu izskats: laizot mēle ievāc no ādas bagātu vitamīnu ražu. Tātad lieciet vērā: ja esat nomazgājuši savu suni ar ziepēm, jūs uz kādu laiku esat atņēmuši tam «D» vitamīnu. Sis vitamīns jānopērk aptiekā un jāatdod dzīvniekam, ieliekot bļodā pie ēdiena.

Kad žurkām un trušiem neļāva laizīties, ierīkojot laboratorijās šim nolūkam īpašas ierīces, tie visi izauga rahītiķi, kaut gan tos regulāri apstaroja ar kvarcu.

Tas tāpēc, ka daudzu dzīvnieku ādā, galvenokārt zemādas taukaudos un, šķiet, tauku dziedzeros darbojas īpašas mikroaptiekas, kas ražo pretrahīta vitamīnu «D». Tas iedarbojas vienīgi saulē! Pareizāk sakot, ikvienā apgaismojumā, ja tikai izstarotajā spektrā ir ultravioletie stari. Kā logu, tā spuldžu parastais stikls ultravioletos starus cauri nelaiž, tāpēc, sēžot pie aizvērta loga, nav ko ceret uz iedegumu. Taču kvarca spuldzes, kas izgatavotas no speciāla stikla, ir tikpat derīgas veselībai kā mūsu dabiskā saule.

Te nu mēs esam nonākuši pie citas terapijas, ko dabā plaši izmanto: pie saules terapijas. Ļoti daudzi dzīvnieki obligāti ņem saules vannas. Pat āpsis, kurš dienā guļ ala, bet nakti klaiņo pa mežu, gadādams iztiku, saulainā laikā uz mazu laiciņu atmostas un izlien no pazemes tumsas dienas gaismā. Pats sildās saulītē un arī āpsēnus iznes no alas pasauļoties, lai tie neslimotu ar rahītu. Apstaro tos ar ultravioletajiem stariem un atkal stiepj zem zemes.

Saule dāvina veselību ne visiem, kas dzīvo zem tās: daudzus — un iegaumējiet: pašus kaitīgākos! — tā arī nonāvē. Baktērijas un citi mikroorganismi tās staru spēku neiztur un iet bojā. Kā redzams, tos nonāvē tas pats ultravioletais starojums. Tāpēc saules peldes ir teicama dezinfekcija, jo tās iznīcina visus infekcijas slimību dīgļus.

Grifi un citi dzīvnieki, kas ēd maitas, to zina (instinktīvi, protams, neapzināti). Nevienam putnam tik ļoti netīk, spalvas uzbožot, sildīties saulē kā grifiem. To «valodā» ir pat īpaša komandas poza, ar kuru, acīm redzot, izziņo pavēli par vispārēju dezinfekciju: «Visiem jāiziet sanitārā apstrāde saulē!» Pietiek kaut vienām putnam, dažkart pat citas sugas pārstāvim, paplest spārnus ar uzboz- tam spalvām un no baltās «apkakles» izsliet kaklu, lai citi grifi darītu to pašu un tvīkdami apstarotu ar bezmaksas «kvarcu» gan vienu, gan otru sānu, gan muguru, gan pavēderi.

Arī citāda veida vannas — gan saldūdens, gan jūras, gan minerālūdens, gan dūņu, gan putekļu, kuras tā patīk dzīvniekiem, un dažādas sukas, pomādes un pūderi, ko daba tiem devīgi izdalījusi, kalpo medicīniskās profilakses mērķiem. Bet vecie reimatiķi grizli un citi lāči, peldēdamies sēravotos un citos avotos, ārstē savas hroniskas kaites tik centīgi, kā nespēj dažs labs pensionārs, kas čakli kopj savu veselību. Jautājumā par teritoriju ārstnieciskie avoti ir vecāko lāču galvenais strīda ābols. To dēļ viņi bieži vien cīnās niknāk un drosmīgāk nekā lāču māšu dēļ.

Jau minēju, ka ir daudz visādu nostāstu, kā dzīvnieki ārstē dažādas vainas un ievainojumus. Diemžēl ne visam var ticēt.

Taču daži no tiem ir ļoti amizanti.

Angļu naturālists Kelverts savā grāmatā «Biezokņu noslēpumi» ir pastāstījis, piemēram, šādu «medicīnisku» gadījumu. Kādā āpšu ģimenē piedzimis vārgs un slimīgs āpsēns. Vecāki ik nakti nesuši viņu ārā no alas un mazgājuši strautā. To viņi darījuši tik ilgi, kamēr visas vātis āpsēnam sadzijušas.

Tam vēl varētu ticēt. Taču mēdz stāstīt arī īstas Ezopa pasakas (burtiskā nozīmē, jo Ezops bija to pirmais autors).

Angļu žurnālā «Lauks un upe» reiz iespieda šādu korespondenci no Amerikas.

Tur it kā redzēts skunkss ar sausas zāles kušķi mutē.

Kurp viņš tā devies, piebāzis pilnu muti ar sienu? Izrādās, uz ezeru. Piegājis pie paša ūdens un pagriezies pret to ar mugurpusi. Taču nevis apšaudījis to pa savam paradumam, bet sācis lēni kāpties atpakaļ, aizvien vairāk iegremdēdamies ūdenī (ar mugurpusi uz priekšu!). Mazliet pastāvējis, pagaidījis un atkal sācis atmuguriski soļot ezerā, bet sienu visu laiku turējis mutē. Ūdens sedzis viņa kājas, sasniedzis pavēderi, bet viņš tik kāpies atpakaļ, taču lēnām, ievērojiet, ļoti lēnām, laiku pa laikam apstādamies. Nu jau arī mugura zem ūdens, arī galva: vienīgi sausās zāles kušķis regojies virs ūdens. Viļņos iegrimušais skunkss vēl brītiņu pastāvējis, pēc tam pēkšņi aizmetis zāli, ieniris, mazliet papeldējis, vairīdamies no peldošā siena — ludzu, paturiet prātā arī to! -— un izkāpis krastā.

Ko nozīmē šāda savāda rīcība? Ja uzmanīgi izanalizēsiet šo taktiku, tad sapratīsiet! Viņš ārstējās no blusām!

Ja atmuguriski lēnām iegremdējas ūdenī, blusas, kam ūdens nepatīk, meklēdamas sausāku vietiņu, aizrāpo no kājām atkarībā no tā, cik tālu tās iegremdētas, uz pavēderi, no turienes uz muguru, no muguras uz galvu. Bet, kad skunkss ienira pilnīgi un ūdens tās aizsniedza arī šeit, visas metās uz vienīgo sauso saliņu — uz siena kušķi. Tad blusu kara lielais stratēģis nometa ar blusām pārpildīto šķirstu. Un tam vairs netuvojās!

Miss Edīte Olivjē atstāsta tādu pašu gadījumu savā grāmatā par lapsu. Tiesa, lapsa ir nedaudz pilnveidojusi skunksa metodes, sienu aizvietodama ar aitas vilnas vīšķi, kas blusām, jādomā, tīkamāks nekā sausa zāle.

Tās, protams, ir anekdotes. Tās nekļuva ticamākas arī pēc diskusijas, ko tām veltīja daži angļu un amerikāņu žurnāli.

Taču senas leģendas, ka pērtiķi ārstē brūces, aizbāzdami tās ar lapu tamponiem, acīm redzot, ir skaidra patiesība. Tā domā ievērojamais speciālists doktors Ingo Krumbigels. Savā izcilajā divsējumu monogrā- lijā «Zīdītāju bioloģija» starp citiem dzīvnieku ārstniecības līdzekļiem viņš min arī šo.

Visi zīdītāji savas brūces aplaiza. Tā viņi ne tikai izmazgā brūces, bet arī dezinficē: siekalās ir vielas, kas nonāvē baktērijas.

Jau sen izdarīti šādi mēģinājumi: baktēriju kultūrās īpašos traukos pielika mazliet suņa siekalu. Baktērijas, kas labi auga mikrobiologu sagatavotajā buljona ba- rotnē, pēc šīm piedevām vairs nespēja tik strauji vairoties kā agrāk. Bez šaubām, siekalas nav penicilīns, bet arī tanīs ir savi antibiotiki.

Jau pirmā pasaules kara hospitāfos doktors Viljams Bērs ievēroja dīvainas parādības. Daudzu kareivju brūcēs, kas savlaicīgi nebija medicīniski apkoptas, ieviesās gaļas mušu kāpuri. Dīvains ir nevis šis fakts, bet gan tas, ka kāpuru apsēstās brūces no ķirurģiskā redzes viedokļa bija teicamā stāvoklī, pat labākā nekā mediķu apstrādātās brūces. Ievainotos drudzis nekratīja. Nekādu gangrēnas pazīmju!

Speciālu pētījumu rezultāti parādīja, ka mušu kāpuri ne tikai apēd nekrozos — atmirušos audus, bet arī nonāvē baktērijas kaut kādā vienīgi tiem zināmā veidā. Pēc kara dažās klīnikās un hospitāļos speciāli sāka audzēt ārstnieciskās mušas un mēģināja ar tām ārstēt brūces. Un ne bez panākumiem. Taču penicilīna atkla- šana neļāva attīstīties mušu terapijai.

Ne visas gaļas mušas ir derīgas (daudzas ļoti kaitīgas ari brūcēm), derīga tikai suga Lucilia sericata, kuras ārstnieciskās īpašības un atklāšanas vēsture plaši aprakstīta pirms trīsdesmit gadiem žurnālā «Zinātniskais Mēnešraksts».

Par šo gadījumu pastāstīju tāpēc, ka mušas lucilijas paglabj no saindēšanās arī savvaļas dzīvnieku brūces un palīdz tām sadzīt. So mušu kāpuri — kāda laime! — dzīvus audus neēd, tikai jau atmirušus un pūstošus. Dzīvnieki to instinktīvi saprot un medicīniskās mušas no savām brūcēm projām nedzen. Taču pietiek parādi- ties kaitīgai mušai, lai dzīvnieks aizdzītu kā vienas, ta otras, tāpēc ka viena slikta muša var pastrādāt vairāk ļaunuma, nekā simt labo spēj izlabot.

Kad zāles neglābj

Vai dzīvnieki palīdz saviem ievainotajiem ciltsbrāļiem? Reizēm jā. Bet biežāk ne. Pat gluži otrādi — tos nogalina. Mazliet vēlāk paskaidrošu, ka šai cietsir- dlbai ir sava jēga kā no evolūcijas, tā medicīnas viedokļa.

Ziloņi palīdz ievainotajiem biedriem: no abām pusēm pieturēdami, cenšas aizvest tālāk no mednieka. Ari paviāni aiznes savus ievainotos biedrus, bet viskačas un murkšķi aizšautos ciltsbrāļus ievelk alās.

Kovārņi, saka Remī Sovēns, «kuri savās nelielajās kolonijās cits citu pazīst, ārkārtīgi uztraucas, kad neatrod kādu no savējiem. Tad tie metas virsū jebkuram dzīvniekam, kas nes kādu melnu priekšmetu, un pat saviem ciltsbrāļiem, ja viņi tanī mirklī tur knābī melnu spalvu.»

Ir zināms kāds akls pelikāns. Tas dzīvoja kā pensionārs pelikānu kolonijā. Pats viņš zivis ķert nevarēja, bet viņu baroja ciltsbrāļi. Arī ievainotām un aklām vārnām reizēm klājas labi starp citām vārnām. Ja putnu «leksikonā» ir īpašas ubagošanas pozas, kas atgādina putnēnu uzvedību, tad slimajiem ciltsbrāļiem, acīm redzot, vieglāk izdodas «pārliecināt» savus biedrus, ka viņi japabaro. Dažadi putni pret saviem ievainotajiem izturas dažādi.

Kovārņi, vārnas, sīļi, žagatas ar trauksmes kliedzieniem lido palīgā biedram, kas nokļuvis nelaimē. Ja tas kustas, atlidojušie saceļ apkārt lielu kņadu, sasaukdami visu baru, un ar troksni, aplidojurniem biedē ienaidnieku, novērš tā uzmanību. Ja to biedrs ir jau miris, klusē un nekustas, putni godbijīgi riņķo virs tā.

Pēkšņa sudrabkaijas nave «liek visam baram klusi izklīst».

Arī zīriņi ar griezīgu kliedzienu riņķo virs ievainotas zīriņu mātites, ja viņa raustās. Ja tā tikko kustas, pārējie lidinās klusi. Kad ta norimst, visi aizlido. Smagi ievainotos putnus un tos, kuri zaudējuši daudz asiņu, zīriņi parasti nobeidz.

Nepilnvērtīgo nogalināšanas instinkts bieži vien liek putniem un zīdītājiem nonāvēt savus slimos, nevarīgos, klibos vai tos, kas atšķiras no sugas standarta ar spalvu un vilnu, vai citādus «izdzimteņus».

Pingvīni uzbrūk visiem savas sugas pingvīniem, kam ir kādas novirzes no normas (kādu viņi to iedomājas). Tāpat rīkojas vistas, vilki, suņi, brieži un daudzi, daudzi citi. Tāpēc albīni un dzīvnieki, kas piedzimst ar

citādu, sugai neraksturīgu krāsu, parasti ilgi nedzīvo. Tos visur trenc, sit, bieži vien nogalina, tāpēc tie bailīgi turas bara malā un, protams, kļūst par vieglu laupījumu plēsoņām.1

Atšķirīgo indivīdu padzīšana ir viens no dabiskās izlases mehānismiem: bez zināmas standartizācijas suga nav dzīvotspējīga.

Un slimu dzīvnieku padzīšana no bara lietderīga arī no medicīniskā viedokļa. Slimie ir ne tikai par nastu visam baram, bet arī bīstami, tāpēc ka tie ir infekcijas avots. Viņus dzen projām, viņus nogalina.

Skudru pūžņos (visos vai dažos?) ir pat īpaši izolatori slimajām skudrām. Tur ir arī k'apsētasl Mirušie skudru valstī nemētājas, kur pagadās. Nē, tos apbedī vienmēr vienā un tanī pašā vietā.

Cilvēki savā starpa sazinās ar valodas skaņām, bet skudras — ar smaržām. Dažādas smaržīgas vielas, ko izdala to dziedzeri, mudina darba skudras sapulcēties trauksmes laikā, skriet pēc laupījuma, rūpēties par mātīti, barot kāpurus, pārnēsāt kokonus.

Skudras arī pēc nāves vēl kādu laiku «sarunājas»: to ķermenis izdala smaržīgas vielas, un tāpēc ciltsbrāļi tās kopj tapat kā dzīvas. Taču pēc dažām dienām sākas sadalīšanās, un nāves smakas liek darba skudrām «nākt pie saprašanas»; tad viņas aiznes mirušās pēc iespējas tālāk no skudru pūžņa.

Sos bēru gājienus izsauc tikai daži, bet ne visi skudru līķu sairšanas produkti. Galvenokārt taukskābes un to esteri. Kad eksperimentētāji ar šīm vielām aptriepa dzīvas skudras, citas tās mājā iekšā nelaida. Ķēra ciet un vilka uz kapsētu — uz izgāztuvi, kur viņas nogādā nedzīvos ciltsbrāļus. «Dzīvie miroņi,» raksta ievērojamais biologs eksperimentētājs doktors Vilsons, «protams, ar skubu atgriezās uz mājām, un tos atkal centās apbedīt. Un tā turpinājās tik ilgi, kamēr pēc daudzkārtīgas bēru ceremonijas nāves smaka pilnīgi izzuda.»

Pēc tā, ko nupat uzzinājām par skudrām, dabiski, rodas jautājums: kur izbeidz savas dienas citi dzīvnieki? Vai tikai skudrām ir kapsētas?

' Nav likumu bez izņēmumiem: dažu putnu tēviņus nez kāpēc it sevišķi saista albīnas mātītes.

Dzīvnieki reti nomirst dabiskā nāvē. Daudzi iet bojā plēsoņu nagos, daudzus nonāvē ari slimības. Reti kurš nodzīvo līdz sirmam vecumam. Taču arī tad tam neļauj mierīgi nomirt: pat vecus lauvas dažreiz nokož hiēnas, tīģerus — savvaļas suņi, bet lāčus — vilki. Ja lauva vēl ir spēcīgs, kaut arī vecs, un hiēnas dzīvam uzbrukt neiedrošinās, tad viņas sēž netālu un gaida, kad lauva nobeigsies. Arī grifi to pamana un ilgu laiku riņķo, prasīdami savu tiesu. Kad lauva nobeidzas, visa šī rosīgā kompānija tūdaļ tam klūp virsū un apēd.

Tāpēc — un vēl tāpēc, ka mirstot dzīvnieki nolien biezoknī, aizās, alās, — cilvēkiem reti gadās redzēt savvaļas dzīvnieku līķus.

Tieši tāpēc arī ir savādi, ka reizēm dažās vietās atrod veselus kaulu slāņus, piemēram, ziloņu, lamu un pingvīnu kaulu slāņus. Nevis senus kaulus, nevis izrakteņus, bet svaigus «slāņus»: kā redzams, vēl nesen dzīvnieki un putni klaiņojuši pa zemi.

Rodas iespaids, ka ziloņi nobeidzas, nevis kur pagadās, bet noteiktās vietās. Par ziloņu kapsētām dzirdēts ne mazums dažādu nostāstu, leģendu, patiesības un izdomājumu. Es neņemos spriest, kas tajos taisnība un kas meli. Taču pastāstīt par to ir vērts.

«Visa Āfrika ir ziloņu kapsētai» ar rūgtumu teicis kāds naturālists, kad viņam jautāja, kur mirst ziloņi.

Bet ceilonieši domā, ka mirt tie dodoties uz Ana- vadžapūru — vecu pilsētu, senās Ceilonas valsts bijušo galvaspilsētu. Tagad tā guļ drupās, un uz tām aug biezs mežs. Cilvēku tur nav, bet reizēm atnāk ziloņi. Vecie un slimie. Atnāk, lai nomirtu. Un, skumji šūpodami gudro galvu, tie stāv pie cilvēku aizmirstajām drupām un gaida nāvi.

Indijas ziloņi iet uz aizu pie vientuļa ezera, lai te atstātu savus vecos kaulus. Āfrikā, Somālijā, tuksnesīgos pakalnos esot ieleja, kas nosēta ar šo milzeņu kauliem. Cilvēki ceļu uz ieleju nezina. Un, ja kāds arī zina, tad cieš kiusu, nevienam nestāsta, jo tur visur uz zemes atrodas dārgie ilkņi. Bet tie ir liela bagātība.

Tās laikam ir tikai leģendas. Bet ko saka naturālisti? Vai tiešām viņus nesatrauc šis senais noslēpums, aizkustinošie nostāsti par ziloņu pēdējām dienām? Vai tiešām viņiem ne reizi nav ienācis prātā pārbaudīt, cik tur patiesības?

Pirms trīsdesmit gadiem A. Makenzijs ievēroja, ka Ugandā nāvīgi ievainotie ziloņi vienmēr aiziet uz ziemeļiem. Reiz viņš sāka iet pa kāda nāves kandidāta asiņainajām pēdām. Aizvien uz ziemeļiem, tikai uz ziemeļiem. Pēdējos spēkus saņēmis, zilonis peldēja pār Perkuelles upi. Upes vidū tas izkāpa salā. Makenzijs tam nopakaļ. Tur uz salas viņš ziloni nogalināja.

Un iedomājieties: šeit viņš atrada vēl divdesmit ziloņu skeletu. Visus bez ilkņiem. Makenzijs nospriedis, ka tos aiznesuši nēģeri. Viņi šo kapsētu, protams, zināja, bet klusēja, jo te bez pūlēm ieguva ziloņkaulu, bet tas maksā lielu naudu.

Pēc nedēļas Makenzijs atkal piebrauca pie salas un, slēpni ierīkojis, sāka novērot. Viņš katru dienu redzēja, kā, ar grūtībām pārvarējuši straumi, krastā izkāpa slimie un ievainotie ziloņi un palika te uz visiem laikiem. Reiz atnāca divi biezādainie — mirējs un veselais, kurš pavadīja savu draugu.

Pār upi peldēja tikai slimais, bet viņa uzticīgais biedrs bēdīgs sāka slāt atpakaļ.[26]

Makenzijs domā, ka viņš atklājis nevis galveno, bet, tā sakot, palīgkapsētu: tanī nobeidzās ziloņi, kam nebija spēka nokļūt līdz galvenajai kapsētai. Masaji viņam apgalvoja, ka galvenā esot Kavamaijas zemē un tā esot daudz lielāka.

Savus interesantos novērojumus (cik tie pareizi?) A. Makenzijs publicēja 1937. gada oktobrī. Vai kopš tā laika esam daudz uzzinājuši par savvaļas ziloņu pēdējam dienām?

Cilvēki ari viņpus Atlantijas okeāna, Dienvidamerikā, stāsta skumjus nostāstus par kapsētām, taču nevis par ziloņu, kuru šeit nav, bet par gvanako kapsētām (no gvanako cēlušās lamas).

Čārlzs Darvins, ceļodams pa Patagoniju, redzēja daudzu gvanako mirstīgās atliekas, un dīvaini: tikai noteiktās vietās. Tur, kur sastopas upju Santakrusas un Galjegosas ielejas, neauglīgā zeme bija nosēta ar Jaunās pasaules bezkupraino «kamieļu» kauliem.

Hudzons, otrs slavens ceļotājs, pat apgalvo, ka bijis gvanako bērēs. «Iedomājieties,» viņš gleznaini stāsta, «peieku tuksnesi, kas apaudzis ar veciem, kropliem ērkšķiem. Daudzus gadsimtus šurp nācis neskaitāms daudzums dzīvnieku, lai te izciestu savas pirmsnāves mokas. Un arī patlaban atnācis tāds.cietējs. Viņš saņem pēdējos spēkus, lai iesprauktos blīvajā biezoknī, kura puskrēslā viņš izskatās vēl nevarīgāks, novājējis, izkaltis kā rēgs: vilna karājas kumšķiem, ar iekaisušajām, jau nāves aizmiglotajām acīm viņš stingi vēršas tumsā.»

Interesanti būtu uzzināt, kā tur ir tagad: vai vēl joprojām gvanako iet nomirt uz šīm kapsētām? Vai ari tās uzaruši traktori? Vai vispār tās ir tikai leģendas?

LAIKS GULĒT!

Neviens nedzīvo bez miega

Pasaulē nav tāda zīdītāja, kurš neguļ. Droši vien vispār nav tāda dzīva radījuma: ne zivs, ne putna, ne čūskas, ne kukaiņa. Lai dzīvotu, visiem ir jāguļ-[27]

Tiesa, stropā daudzas bites, aizņemtas savās svarīgajās bišu darīšanās, visu nakti strādā, strādā, strādā …

Laikam tāpēc viņas arī ilgi nedzīvo — dažas nedēļas. Angļu biologs Arturs Tomsons reiz pētīja «bezmiega» apsēsto bišu smadzenes: to šūnas pauda acīm redzamas pārpūlēšanās un deģenerācijas pazīmes. Smadzenes bija vecas, kaut pašas bites jaunas. Ja pasaulē ir dzīvnieki, kas neguļ, tad iie vai nu ilgi nedzīvo, vai arī tiem nav nervu un smadzeņu. Miegs vispirms dod atpūtu nerviem un atjauno nogurušās nervu sistēmas spēkus. Bezmiegs nonāvē ātrāk nekā bads! Ja, piemēram, sunim nejauj gulēt, tas nobeidzas pēc piecām dienām.

Protams, miegā atpūšas ari viss organisms, visi orgāni, viss ķermenis. Muskuļi atslābst, sirds pukst retāk (tikai zilonim sirds nezin kāpēc pukst biežāk!), plaušas elpo mierīgāk, asinsspiediens pazeminās, ari smadzenēs norimst uzbudinājums, un mainās elektrisko strāvu ritms, vārdu sakot, pilnīgs miers no galvas līdz kājām.

Lai šis miers iestātos ātrāk, daži dzīvnieki, piemēram, sikspārņi, oposums un puspērtiķis galago, iemig- dami paši sev aizbāž ausis: saloka ausu gliemežnīcas un satin kā kareivis šineli. Putni paslēpj galvu zem spārna.

Taču, ak vai, tādu greznību kā dziļš miegs var atļauties pavisam maz dzīvnieku: tikai tie, kuriem nav ienaidnieku un kuri guļ, veikuši drošus pasākumus sava miega aizsardzībai.

Dzīvnieku valstī visdziļākais miegs laikam ir Indijas lācim. Viņš dzīvo Indijā, guļ uz zemes, turklāt tik cieši, ka viņu neuzmodina ne zaru brīkšķēšana, ne skaļa sarunāšanās.

«Tieši tāpēc uz šī lāča sirdsapziņas,» raksta Zdeneks Veselovskis, «ir visvairāk nogalināto un ievainoto cilvēku.» Mednieki un zemnieki, lasīdami zarus, bieži vien, burtiski, uzkāpj virsū guļošajam lācim. Tas kā apdullis trūkstas kājās un no izbīļa ar ķepām sit cilvēkam pa seju.

Arī antilopes un stirnas, kad ļoti nogurušas, guļ, neko nesajuzdamas. Ienaidnieks viņām var pieiet gandrīz klāt, viņas ne dzird, ne jūt.

„ Taču parasti dzīvnieki guļ ļoti trauksmainu miegu. Lai ienaidnieks nepārsteigtu, tie bieži atmostas. Drusku paguļ, tad atver acis un paskatās. Tāpēc iznāk, ka sava miega lielāko daļu dzīvnieki neguļ, bet snauž. Govis un visi atgremotāji snauž gremodami. Snauž arī zirgi, kaut nav atgremotāji. Snauda ir viegls, sekls miegs. Ja snaudošam zirgam pie purna noliek sienu, viņš, sajuzdams tā smaržu, atmostas pēc divām sekundēm. Ja zirgs, galvu nokāris, pusaizmidzis stāv, tad tas atmostas tikai pēc sešām sekundēm. Cieši aizmidzis zirgs vienmēr ir atlaidies guļus un uz sienu vispār nereaģē, pat ja to noliek viņam pie paša deguna, bet tā, lai siens nepieskartos purnam.

Kad viņi guļ?

Garajā stāsta «Džans» rakstnieks Andrejs Platonovs stāsta, kā nakti cilvēks iegājis purva brikšņos un iztraucējis «turienes iedzīvotāju» snaudu: «… augi viņam visapkārt viļņoja, jo bēgdamas pa apakšu tos kustināja dažādas neredzamas būtnes: dažs rāpoja uz ve- dera, dažs skrēja skriešus, dažs zemu lidoja — kā nu kurš varēja. Droši vien pirms tam tie klusu bija sēdējuši vai nedaudzi no tiem gulējuši. Katram bija tik daudz rūpju, ka dienas, acīm redzot, viņiem nepietika vai arī bija žēl velti šķiest īso dzīvi miegam, tāpēc, nolaiduši plēvi līdz pusacij, viņi tikai viegli snauda, redzēdami kaut pusdzīvi, sajuzdami tumsu un neatcerēdamies dienas rūpes.»

Aprakstīts lieliski! Ikviens, kurš ir klaiņojis naktī pa mežu vai pa stepi, to sapratīs. Un Platonovs, un daudzi, kas «aizmigušā mežā» klausījušies nakti, droši vien sev jautājuši: «Kad gan viņi guļ?»

Lielais putnu pazinējs Oskars Heinrots arī ne vienu reizi vien tā jautājis. Gar viņa logu — viņš bija Berlīnes zooloģiskā darza direktors — «burtiski, jebkurā dienas un nakts stundā» lidoja pīles. Kad viņas vispār guļ? «Katrreiz, kad tām rodas iespēja,» nolēma Oskars Heinrots, «tas ir, kad tās ir paēdušas un kad tērps savests kārtībā.»

Tas skaidri redzams aktogrammā, ko precīzi pierakstijis īpašs aparāts aktografs. Sī aktogramma raksturo vienas pīles dienas kārtību:

00— 1.00 — miegs, 1.00— 1.20 — vieglas nakts brokastis, 1.20— 2.10 — šķietams miegs, tas ir, atpūta ar vaļējām acīm, 2.10— 3.15 — miegs,

3.15— 4.00 — niršana pēc barības, spalvu tīrīšana, 4.00— 5.30 — miegs,

5.30— 7.00 — niršana pēc barības, mazgāšanās, 7.00— 7.40 — spalvu tirīšana un ieziešana, 7.40— 8.05 — rīta brokastis, 8.05— 8.30 — mazgāšanās, spalvu sakārtošana, 8.30— 8.45 — atpūta, šķietams miegs, 8.45— 9.10 — niršana pēc barības, 9.10— 9.40 — spalvu sakārtošana, peldēšana, 9.40-10.25 — miegs, 10.25—10.35 — otrās brokastis, 10.35—10.45 — spalvu tīrīšana, 10.45—11.30 — atpūta, šķietams miegs, 11.30—11.50 — spalvu tīrīšana un šķietams miegs, 11.50—12.00 — niršana rotaļājoties, 12.00—12.35 — spalvu tīrīšana un žāvēšana, 12.35—13.05 — pusdienas, niršana, 13.05—13.10 — spalvu tīrīšana, 13.10—14.15 — šķietams miegs, 14.15—14.30 — spalvu tīrīšana, 14.30—16.30 — miegs, 16.30—17.45 — niršana, launags, 17.45—18.00 — spalvu tīrīšana, 18.00—19.00 — miegs, 19.00—20.15 — niršana, vakariņas, 20.15—21.30 — spalvu sakārtošana un miegs, 21.30—22.00 — spalvu tīrīšana, 22.00—23.30 — otrās vakariņas, 23.30—24.00 — spalvu sakārtošana un žāvēšana.

Kopā miegs — 8 stundas 05 minūtes.

Ja jau esam sākuši runāt par aktogrammām, tagad palūkosimies, kā dienu vada darba bite. Aplūkota jauna bite, kurai no dzimšanas pagajušas tikai astoņas dienas (lai nerastos nepareizs priekšstats, it kā bite maz strādā, doktors M. Lindaurs, šīs aktogrammas autors, iesaka ņemt vērā, ka bites šai vecumā naktī neguļ, bet, tāpat kā dienā, zināmu laiku veltī darbam un atpūtai):

7.00 — miegs un bezdarbība, 7.10 — ed putekšņus — brokasto, 7.15 — bezdarbība un atkal brokastis, 7.20 — dežūrapgaita: klaiņodama pa šūnām, bite skatās, kur viņai būtu kas darāms, un, pamanot kādu darbu, tūdaļ ķeras klāt, 7.25 — pamana, ka vienā vietā celtniecības darbi atpaliek «no grafika»: palīdz būvēt šūnas, 7.35 — atkal dežūrapgaita,

7.40 — kādā vietā atrod nepabarotus kāpurus. Tos pabaro,

7.45 — iztīra šūnas no gružiem,

7.50 — dežūrapgaita, tad darbs: būvē šūnas un

mazliet atpūšas, 7.55 — baro kāpurus citā vietā, 8.15 — miegs un atpūta, 8.30 — dežūrapgaita,

8.35 — baro kāpurus, neliela dežūrapgaita un atkal

baro kāpurus, 8.45 — dežūrapgaita, 8.50 — tīra šūnas, tad dežūrapgaita, 9.00 — otrās brokastis: ēd putekšņus, 9.15 — baro kāpurus, 9.20 — dežūrapgaita, 9.30 — būvē šūnas, 9.45 — dežūrapgaita, 9.55 — būvē šūnas,

10.15 — dežūrapgaita, tanī pašā laikā veic sīkus

celtniecības darbus, 10.35 — atpūta,

10.40 — dežūrapgaita un brokastis, pēc tam dežūrapgaita, 10.55 — atpūta, 12.00 — dežūrapgaita,

12.25 — atrod ilgi meklēto darbu: baro kāpurus, 12.40 —- dežūrapgaita un brokastis,

12.55 — dežūrapgaita; atkal «Darba biržā» vajadzīgs

viņas darbs: baro kāpurus, 13.10 — dežūrapgaita, to beidzot, piecas minūtes

strādā — būvē šūnas, 13.30 — miegs un atpūta,

13.55 — būvē šūnas (piecas minūtes!) un atkal 45 minūtes klaiņo pa kārēm, meklēdama darbu, un tā visu dienu un visu nakti: piecu minūšu (reti pusstundas) atpūta un miegs, vidēji piecpadsmit minūšu darbs, steidzīgas brokastis (dažās minūtēs) un nebeidzamas de- žūrapgaitas, meklējot jaunu darbu.

Tāpat nepārtraukti rosīdamies vai mazliet paguļot izturas daudzi citi dzīvnieki: lauka peles, stepju seski, stores, parastās vardes. Tādus dzīvniekus dēvē par po- lifāziem dzīvniekiem: diennaktī daudzas reizes tie pāriet no miega uz darbību — no vienas fāzes otrā.

Par monofāziem (vienfāžu) sauc tos dzīvniekus, kuri diennakts vienu daļu (dienu vai nakti) pilnīgi veltī miegam, bet otru — visām pārējām da'rīšanām. Pērtiķi, tāpat kā cilvēki, ir paši tipiskākie monofāzo pārstāvji, kas visu nakti no saulrieta līdz rītausmai guļ, bet dienā ir nomodā.

Amerikāņu biologs Karpenters Siāmas džungļos novēroja gibonu, un tam bijis šāds dienas režīms: 5.30—6.00 — gibons atmodās, 6.00—8.00 — ar kliedzienu pavēstīja apkārtnei par savu īpašumu robežām, pēc tam noņēmās ar tualeti un rīta rosmi: lēcieni no zara uz zaru, 8.00—9.00 — gibons devās uz «ēdnīcu»: uz kokiem, kuros ēda augļus, 9.00—11.00 — brokastis (reizē arī pusdienas!), 11.00—11.30 — atradās ceļā uz pēcpusdienas atpūtas vietu,

11.30—15.00 — pēcpusdienas atpūta gandrīz bez kustībām, pēc tam tīrīja kažoku, 15.00—17.00 — vakariņas, bet citā vietā (nevis tur,

kur ēdis brokastis), 17.00—18.00 — atradās ceļā uz guļas vietu, 18.00— līdz saulrietam — gatavojās gulēšanai, 18.30—5.30 — miegs.

Dzīve kā paradīzei Ne rupju, ne darba: paēd, pastaigājas un liekas gulēt.

Monofāzie dzīvnieki guļ ļoti daudz: pusi vai pat vairāk nekā pusi no diennakts. Šimpanze, piemēram, guļ 12—13 stundas, galvenokārt naktī un mazliet pēcpusdienā. Arī putni guļ pa 13—16 stundām. Daudz guļ cūkas. Taču rekords, liekas, pieder kādai čūskai, par kuru stāsta, ka tā atmostoties pusdienlaikā, divas stundas meklējot sev iztiku un pēc divām stundām atkal svētlaimīgi iemiegot līdz nākamās dienas pusdienlaikam!

Tupretī jūrascūciņas neguļ gandrīz nemaz, tikai snauž, aizverot acis uz divām trim minūtēm. Zaķu un trušu miegs ir tikpat īss, bet noris «daudzās sērijās»: dienā tie iemieg uz īsu laiciņu reizes divdesmit.

Reizēm delfīni veselu nedēļu dienu un nakti seko kuģiem. Kad tie guļ? Izrādās, ka peldot ceļā tie iemieg uz sekundēm trīsdesmit. Pēdējo gadu mēģinājumi ir paradījuši, ka ūdens dzīvniekiem, lai labi izgulētos, vajag daudz mazāk laika nekā sauszemes dzīvniekiem. Pat cilvēks jūtas lieliski, ja vannā ar ūdeni guļ tikai trīs stundas. Tas tāpēc, ka katrs ūdenī iegremdēts ķermenis it kā nonāk bezsvara stāvoklī; ūdens neitralizē zemes pievilkšanas spēku, tāpēc dzīvnieki, kuri guļ ūdenī, labāk un ātrāk atpūšas.

Daudzas piles guļ tāpat: divas trīs minūtes. Pēc tam atver acis, apskatās visapkārt un atkal snauž, lai pēc pusminūtes vai divām minūtēm atmostos un parau- dzītos apkārt.

Roņi un jūraslauvas brīvībā snauž četras, deviņas minūtes, bet zooloģiskajos dārzos, kur tiem nekas nedraud, guļ ilgāk.

Lielie zīdītāji, izņemot pērtiķus, cūkas un plēsoņas, parasti guļ maz: mājas govis — divas trīs stundas diennakti (tiesa, vēl stundas deviņas viņas pavada pusmiegā atgremodamas), žirafes — tikai divdesmit minūtes diennaktī. Ari šīs divdesmit minūtes viņas nenoguļ ciešā miegā, bet atmostas pēc katrām trim četrām minūtēm. Visilgākais žirafes miegs, ko reģistrējuši zoologi, bijis divpadsmit minūtes!

Ziloņi guļ divas trīs stundas (arī «sērijās», pa piecpadsmit minūtēm katrā).

Prāgas zooloģiskajā dārzā ilgi novērots neliels savvaļas zirgu bars un aprēķināts, ka ērzelis gulējis vidēji 48—59 minūtes diennaktī, vecās ķēves — 63—88 minūtes, divgadīgās ķēves — 230—243 minūtes, tas ir, apmēram četras stundas, bet četru dienu veci kumeļi — pa astoņām stundām.

Jaunpiedzimušie un jaunie dzīvnieki vienmēr guļ vairāk par vecajiem, bet pavasarī un vasarā arī vecie dzīvnieki vienmēr guļ mazāk nekā rudenī un ziemā. Anglijā dziedātājstrazds ziemā guļ piecpadsmit stundas diennaktī, bet vasarā ceļas pirms rītausmas — pulksten divos naktī un aizmieg pusdesmitos vakarā. Tāpat arī niedru ķauķu un lakstīgalu tēviņi, šķiet, pavasarī nemaz neguļ: dzied kā dienu, tā nakti, drusku apklusdami, lai paēstu, aprūpētu mātīti un veiktu citus darbus ģimenē.

Guļ uz zemes un kokos

Dzīvnieki guļ visur: uz zemes, ūdenī un gaisā! Tehniskā ziņā uz zemes gulēt ir visvienkāršāk: iemīda bedrīti kā zaķis vai briedis un guļ vienā mierā. Lai labi izgulētos, daži zīdītāji paslēpjas alās, piemēram, āpsis pēc saules lēkta. Naktis tas klaiņo pa mežu un tikai vasaras dienās uz neilgu laiku izlien no alas, lai pasildītos saulītē. Sikspārņi guļ koku dobumos, alās, palmu jaunajās lapās. Daži no viņiem pat speciāli aizkož palmu lapas, lai tās sagrieztos un izveidotos maza guļamistaba.

Dzīvnieki guļ gan uz muguras, gan uz sāniem, gan

ūz vēdera, tāpat kā cilvēks. Taču atšķirībā no cilvēka dzīvnieki guļ arī gan stāvus, gan sēdus, galvu nokar vai nu uz leju, vai arī paslej uz augšu, saritinās gredzenā vai guj nekustīgi izstiepusies. Vārdu sakot, visādi. Vācu zoologs doktors Hasenbergs ir sarakstījis veselu zinātnisku grāmatu par to, kā guļ zīdītāji (tikai zīdītāji: ja viņš būtu rakstījis arī par putniem, kukaiņiem un zivīm, tad viņa monogrāfija droši vien būtu jāizdod daudzos sējumos!).

Visas guļošu un snaudošu zīdītāju pozas doktors Hasenbergs iedala četrās galvenajās grupās: 1) guļ saritinājušies, 2) guļ izstiepušies, 3) guļ sēdēdami vai stāvēdami un 4) guļ karādamies pie zariem.

Tie dzīvnieki, kuri guļ saritinājušies, saritinās dažādi: vieni — vertikāli: susuri, eži, pīļknābji, sliņķi, koku dzeloņcūkas, zelta kāmji un lēcējpeles; citi — horizontāli: ķenguri, suņi dingo, šimpanzes, plankumainās hiēnas, leopardi, ženetas, bet no Padomju Savienības dzīvniekiem tā guļ ciršļi, seski, kāmji un bieži arī mājas kaķi.

Lapsas, brūnie lāči, truši, peles, ūdri, zirgi, brieži, antilopes, aitas, leopardi, valzirgi un… žirafes guļ uz vēdera, ķermeni izliecot puslokā uz sāniem. Te rodas interesants jautājums: kur žirafe liek savu slaveno, garo kaklu, kad tā guļ?

Daudzu valstu armijas tagad ir apbruņotas ar sarežģītiem aparātiem, kas izstaro infrasarkanos starus. Ar to palīdzību tumsā var redzēt gandrīz tāpat kā dienā. Zoologi aizņēmās no karavīriem dažus tādus aparātus un Āfrikā naktī piezagās pie žirafu bara, lai paskatītos, ko viņas dara ar saviem garajiem kakliem, kad iemieg.

Izrādās, viņu «neērtie» kakli ir ērti novietojami: to lokveidā izliecot, žirafe galvu atliec atpakaļ — aiz savas gūžas, atbalstot uz tās purnu (jaunu žirafu paņēmiens),. vai arī purnu atbalsta uz zemes aiz gūžas (veco žirafu paņēmiens).

Taču visas žirafes tā neguļ: dažas kaklu izslej taisni pret debesīm kā sargtorni un tā aizmieg. īpaša kakla skriemeļu un muskuļu uzbūve ļauj bez piepūles to noturēt taisni.

Atgriezīsimies pie tiem dzīvniekiem, kuri guļ izstiepusies. Seit iespējami četri varianti: uz vēdera guļ iruši, vāveres un jūrascūciņas, vilki, hiēnas un lapsas, lauvas, kaķi un tīģeri, ziloņi (Indijas), degunradži un nīlzirgi, brieži, govis un antilopes, kamieļi, lamas un gvanako, ūdri, ūdeles un caunas, tāpat arī cūkas, ta- piri, orangutani, zvīņastes, dzeloņcūkas, jūrasziloņi un leduslāči (kad viņiem ir karsti) — vārdu sakot, ļoti daudzi dzīvnieki.

Uz sāniem izsticpušies guļ nīlzirgi, kaķi, lauvas, suņi, hiēnas, zirgi, cūkas, antilopes, roņi (krastā) un leduslāči (kad viņiem ir auksti).

Kas guļ uz muguras?

Arī daudzi: lauvas, sniega panteras, lāči, pandas, gorillas, giboni, ūdeles, sliņķi un pat bruņneši, ķenguri un zaķi (pieradinātie turklāt vēl noteiktā guļamvieta).

Sēdēdami guļ un snauž ķenguri, puspērtiķi vari, gorillas, orangutani, giboni, paviani, makaki, lapsas, lāči,

kaķi, cūkas, degunradži, nīlzirgi un jūraslauvas (krasta).

Nu, bet stāvēdami, bez šaubām, guļ ziloņi? Slavenajam franču karalim Lui- jam XIV bijis ne mazāk slavens zilonis. Visā pasaulē tas kļuvis slavens tāpēc, ka piecu gadu laikā, kamēr dzīvojis nebrīvē, ne reizi nav apgūlies uz zemes. Vienmēr gulējis (divas trīs stundas diennaktī) stāvēdams, ilkņu galus atbalstot divos sienas caurumos, kurus viņš pats šim nolūkam izdauzījis. Par ziloņa izturību daudz brīnījās, bet pēc tam noskaidrojās, ka nekā dīvaina tur nav: parasti ziloņi guļ stāvēdami.

Kārlis Eklijs 1 raksta, ka Kenijas kalnos Āfrikā klaiņo bars ziloņu, kuri, iespējams, ne reizi savā mūžā nav apgūlušies uz zemes. Līdzenumu ziloņi reizēm guļ nolikušies uz zemes, «bet vēl neviens nekad nav redzējis, ka nogultos kalnu ziloņi».

Slavenajā Barnuma cirkā reiz dzīvoja 34 ziloņi. Stāsta, ka, pēc priekšnesuma atpūzdamies, tie nekad nav apgūlušies visi uzreiz. Snaudā šūpodamies, pieci ziloņi vienmēr stāvējuši sardzē. Aptuveni pēc katras pusstundas divi no tiem likušies gulēt un tūliņ no zemes cēlušies augšā divi citi ziloņi. Sardze mainījusies bez strīdiem, bez jucekļa, bez sargmaiņiem visu laiku, kamēr ziloņi dzīvojuši pie Barnuma.

Visi, protams, zina, ka zirgi arī guļ stāvus. Bet

1 Kārlis Eklijs (18CG—1926) — amerikāņu zinātnieks, kas pētīja Centrālo Āfriku; viņu uzskata par muzeju mūsdienu noformējuma pamatlicēju. Eklijs no dzīvnieku izbāzeņiem darināja «panorāmas grupas», kas labi ataino dabiskos apstāk|us un dzīvnieku pozas.

diez vai visi būs dzirdējuši, ka tāpat bieži vien snauž arī ēzeļi, aitas, govis, lapsas un peles? Kāds Amerikas mazlācītis pat guļ, uz pakaļkājām stāvēdams. Un nevis uz zemes, bet uz zara, ar sānu piespiedies pie koka stumbra.

Zīdītāji, kuri prot kāpelēt pa kokiem, bieži guļ uz zariem. Vieni — guļus u? tiem, tā sakot, jāšus (kājas nokarājas uz leju gai zara abām pusēm), tie ii leopardi, lielā un maza panda, dzeloņcūkas, pus- pērtiķi. Citi ar visām čet rām ķepām aptver koka stumbru un karājas pie tā: koala, poto, mazais skudrulācis, divpirkslu sliņķis. Trešie nokarājas no zara ar galvu uz leju: sikspārņi un lidojošie suņi, kaguāni un sliņķi. Dažas vāveres guļ, veidodamas gaisa tiltu; viņas pārmet ķermeni starp diviem zariem.

Spēkus nežēlodami, gorillas, šimpanzes un orangutani katru vakaru iekārto sev ērtu gultu no-lapām un zariem. Lāči ziemai midzeni izklāj ar zariem. īsts atsperu matracis! Ari mežacūkām ir teicama guļas vieta Ziloņiem patīk spilveni. Brīvībā tie galvu liek uz cieši saaugušiem krūmiem un termītu mītnēm, bet nebrīvē ar snuķi iekārto īstus spilvenus, sablīvēdami kaudzē zarus un salmus.

Nīlzirgiem par spilveniem noder viņu apaļīgie mazuļi, bet lapsai — tās kuplā aste. Saritinājusies viņa paliek to zem galvas. Tāpat dara panda un lielais skudrulācis. Siem dzīvniekiem un daudziem puspērtiķiem aste turklāt ir vēl sega: asti liek zem galvas un ar to arī apsedzas.

Putnu spalvas ir gan pēlis, gan sega. Savilkušies kamolā, putni paslēpj galvu zem spārna un guļ vienā

mierā. «Zem spārna» — tas ir tikai teiciens. Patiesībā putni slēpj nevis galvu, bet tikai knābi (līdz nāsīm) un nevis zem spārna, bet muguras spalvās, pareizāk, pleca spalvās.

Gārnis, kuram kakls, tāpat kā žirafei, sagādā ne mazumu lieku raižu, knābi spalvās iebāž nevis no virspuses, bet no spārna priekšpuses. Ārkārtīgi garo kaklu dēļ strausi neguļ, kā pienāktos putniem. Viņi vai nu iz- slej galvu ļoti augstu, vai arī izstiepj to sev priekšā uz zemes (bet kājas aiz sevis — atpakaļ).

Austrālijas strausi kazuāri un pingvini neprot lidot un sen zaudējuši lidspalvas, bet senais instinkts likt «galvu zem spārna» nezin kāpēc saglabājies. Un bieži, kaut nesekmīgi, viņi cenšas nolikt galvu, kā liek instinkts. Tā kā uz spārniem viņiem lidspalvu nav, knābim tur nav kur turēties, un katru reizi galva miegā slīd uz leju.

«Pīlēni un zoslēni,» stāsta Zdeneks Veselov- -skis, «izskatās komiski, kad tie laižas miegā. Jau ar savas dzīves pirmo dienu viņi mēģina iebāzt knābi tajā pašā vietā, kur pieaugušas piles un zosis. Taču spalvas"tiem vēl nav izaugušas un knābim nav balsta, tāpēc to galva krīt uz leju, un tie pamostas.

Taču iemigdami ar knābi atkal un atkal bada tur, kur knābis nevar noturēties.»

Turpretī pelikāns ir gudrinieks: savu milzīgo knābja maisu viņš pat nemēģina likt «zem spārna». Gluži vienkārši pagriež galvu atpakaļ par simt astoņdesmit grādiem un to droši novieto sev uz muguras.

Tomēr pelikāns nav vienīgais, kas pilnīgi atteicies no spārna kā knābja balsta.

Laizdamies miegā, stārķi, sīgas, baloži, vakarlēpji un smilšu vistiņas galvu tāpat vien ievelk starp pleciem.

Gārņi, dzērves, stārķi, flamingi, zosis un pīles bieži vien guļ un snauž, stāvēdami uz vienas kājas. Zosis un pīles tad galvu liek «zem spārna» tai kājai pretējā pusē, uz kuras stāv. Flamingi saliec kaklu tajā kājas pusē, uz kuras stāv.

Jaungvinejā, Moluku, Zonda un Filipīnu salās dzīvo sikspārņpapagaiļi lorikuli. Tie guļ tāpat kā sikspārņi, karādamies pie zara ar galvu uz leju! Visi pārējie putni guļ uz zariem normāli: ar galvu uz augšu. Turklāt viņu pirksti automātiski cieši aptver zaru. Pie kāju cīpslām ir īpaši, piemēroti veidojumi (robiņi, kas ieiet cīpslas somiņas robiņos), kas droši fiksē ap zaru aptvertos pirkstus. Jo vairak putna ķermeņa svars gulstas uz kājām, jo kājas ciešāk turas pie zara. Tāpēc vistas naktīs nekrīt nost no laktas.

Guļ virs ūdens un ūdenī

Pīles, kad guļ virs ūdens, vienu kāju izstiepj uz leju un laiku pa laikam paairē. Tās grozās vienā vietā, un ne vējš, ne viļņi neaizdzen tās pie krasta, kur draud briesmas.

Nīlzirgi, bifeļi un Āfrikas ūdensāži seklā vietā nereti guļ izstiepušies ūdenskrātuves dibenā un izbāzuši no ūdens nāsis un acis.

Taču interesantāk par roņiem, šķiet, neguļ neviens Neptūna valstības iemītnieks. Viņiem ir divi gulēšanas

veidi. Pirmais veids: guļ tāpat vien, izstiepusies uz ūdens virsmas, tā ka tikai muguras augšdaļa rēgojas virs viļņiem, bet galva ir ūdenī. Laiku pa laikam snaudienā galva paceļas virs ūdens, nāsis automātiski atveras, ronis vairākas reizes ieelpo, un galva atkal noslīgst zem ūdens.

Otrs veids ir pavisam oriģināls. Pirmais to aprakstījis angļu zoologs R. Loklijs 1937. gadā, pēc tam to redzējuši arī citi biologi. Loklijs novēroja roņu pāri, tēviņu un mātīti, kāda akvārijā Vācijā. Baseina dziļums — apmēram divi metri. Mātīte aizmigusi pirmā: aizvērusi acis un lēnām grimusi ūdenī. Tēviņš peldējis apkārt, bet viņa nav pamodusies. Pēc tam aizsnaudies arī viņš. Loklijs stāsta: «Te es ieraudzīju, ka mātīte ceļas uz augšu, vieglītēm kustinādama pleznas. Acis bija cieši aizvērtas, kad viņa parādījās virs ūdens un sāka skaļi elpot. Apmēram sešpadsmit reizes dziļi ieelpojusi, tā aizvēra nāsis un atkal ienira. Acis neatvērdama, viņa elpoja apmēram minūti. Nav nekādu šaubu, ka visu šo laiku roņu māte gulēja.

Viņa iegrima ūdenī, tur snauda minūtes piecas un atkal iznira virs ūdens paelpot. Acis viņa neatvēra. Viņas partneris darīja tāpat. Abi roņi gulēja pusstundu, uzpeldēdami- un iegrimdami ik pēc piecām minūtēm, kamēr kāds troksnis viņus iztraucēja.»

Viņi iegrima un uzpeldēja ar asti uz leju un galvu uz augšu, tas ir, ķermeni viņi turēja vertikāli. Tāds pats miegs vertikālā stāvoklī reiz novērots valzirgiem un lamantīniem (Amerikas jūrasgovīm).

Jūraslauvas guļ pavisam citādi: tāpat kā cilvēks, kas nekustēdamies guļ uz muguras ūdenī. Priekšējās un pakaļējās pleznas un purna galu jūraslauvas paceļ virs ūdens. Snauzdami viņi negrimst, jo instinktīvi veikli balansē ar pleznām.

Jūras ūdrs jeb kalāns, kas dzīvo Komandora salās Klusajā okeānā, — tas pats, kurš padusē nēsā akmeni, — ari guļ ūdenī uz muguras.

Ja esam sākuši runāt par to, kā kurš ūdenī guļ, tad, protams, mazliet jāpastāsta par zivīm. Arī tās guļ.

Vācu zoologs E. Vēbers, šķiet, ir vislielākais speciālists šai jautājumā. Nesen viņš zinātniskā rakstā aprakstījis, kā guļ zivis. Zinātnieks nešaubās, ka tās visas guļ. Pelaģiskās zivis, kas dzīvo nevis pie gultnes, bet pašā ūdens slāni, guļ, līmeniski izstiepušās, ben- tiskās jeb dibena apdzīvotājas — uz gultnes vai zemūdens alās. Koraļļzivis slēpjas rifu plaisās un nišās, bet cihlīdu mazuļi — mātes mutē!

Haizivis, nolaidušas plakstus pār acīm, guļ uz sāniem pie pašas ūdens virsmas. Kuģi reizēm uzgrūžas guļošām vaļuhaizivīm.

Ziemeļu vaļuhaizivij[28] angļiem ir pat īpašs nosaukums; viņi to sauc par haizivi, «kas sildās saulē». Bieži tā laiski snauž pie pašas ūdens virsmas un it kā sauļojas.

Mēneszivs arī guļ uz viena sāna, šūpodamās viļņos.

Uz grunts zivis guļ dažādi: vienas uz sāniem, otras — saliekušās lokā, trešās — turēdamas galvu uz augšu vai uz leju. Turpretī pundursami un elektriskie sami guļ uz muguras.

Ievērojamais amerikāņu pētnieks Viljams Vībs reiz naktī nejauši atrada pie paša krasta uz smilšainas sē- res. veselu nometni miegainu zivju. Tur bija vairāki simti lodeszivjuVisas gulēja, izstiepušās uz smiltīm. Dažas — cita citai virsū, pārējās — cieši līdzās. «Kādā vietā luktura gaismā mēs saskaitījām sešdesmit zivis. Tās gulēja uz labajiem sāniem, mazliet aprausu- šas sevi ar smiltīm.»

Liela dzeloņastes raja klusi pārpeldēja pāri zivju «guļamistabai», trīsdesmit četrzobji atmodās un panikā metās uz visām pusēm, pusmiegā uzgrūzdamies akmeņiem un aļģēm.

Mūsu zoologs P.s Marikovskis redzējis neliela ezeriņa dibenā guļam dzeloņzivis. Virs viņām, pašā virspusē, «blīvā barā drūzmējās virpuļotājas vaboles. Tas no tālienes pamanīja mani un acumirklī pazuda. Reizē ar tām sakustējās melnais ezera dibens un pārvērtās par tūkstošgalvainu dzeloņzivju baru. Es apsēdos krastā un nekustējos, Virpuļotājas tūliņ nomierinājās, bet zivis uzreiz apgūlās ezera dibenā.» Pašas to neapzinādamās, vaboles apsargāja zivju mieru.

Ļoti savādu miega nometni nofotografējis doktors Gādžers. Kādā Minesotas štata upē viņš redzējis, kā upes dibenā atpūšas foreles. Visas zivis, vairāk par simtu, kā kareivji parādē bija nostājušās astoņās taisnās rindās vienādā attālumā cita no citas!

Visievērojamākie zoopsibologi mēģinājuši izskaidrot, kāpēc foreles izkārtojušās līnijās un kā viņām izdevies saglabāt tik taisnas rindas. Taču pagaidām neviens izskaidrojums nepārliecina.

Gujošas zivis ir pētījis ari Jēlas universitātes profesors Edisons Verils, ievērojams astoņkāju pazinējs un erudīts biologs. Verils zinājis no galvas visām viņa atklātajām deviņsimt dzīvnieku sugām latīniskos nosaukumus un galvenās pazīmes. Viņš bija cilvēks ar apbrīnojamām darba spējām. Ja ar kaut ko aizrāvies, tad darbam ziedojis visus spēkus, dienas un naktis, gandrīz nav ēdis, nav gulējis, strādājis pa divdesmit divām stundām diennaktī. Turklāt nekad nav slimojis un jutis noguruma. Astoņdesmit piecu gadu vecumā Verils devas divu gadu ilga ekspedīcijā pa dienvidu jūrām un atveda kolekciju ar tūkstoš dažādiem dzīvniekiem.

Arī mazās foreles pundurmutes, ko audzina daži dabas draugi, naktī gareniskās joslas uz ķermeņa sāniem nomaina ar šķērseniskām. Dienā, kad pundurmutes nepārtraukti kustas, tumšās gareniskās līnijas viņas labi maskē. Ne velti gandrīz visām zivīm, kuras ātri peld, ir tāds krāsojums. Taču naktī šķērseniski joslainais nakts tērps zemūdens augos ir neuzkrītošāks.

Edisons Verils pētīja dažādus dzīvniekus, bet galvkāji baudīja viņa īpašu labvēlību. Viņš ir pirmais zoologs, kas rūpīgi pētīja, mērīja un pat nosvēra pa daļām milzīgus kalmārus un astoņkājus. Vislielākais astoņkājis, kādu Verils ir izmērījis, bija astoņpadsmit metrus garš un svēra astoņas tonnas.

Kopš vissenākajiem laikiem cilvēki, kas apdzīvoja okeānu krastus, ticēja, ka jūras dzīlēs dzīvo savādi, milzīgi radījumikuri nav līdzīgi ne zivīm, ne vēžiem, ne citiem okeāna iemītniekiem. Zinātnieki ilgi un gandrīz vienprātīgi apgalvoja, ka tās visas ir tikai leģendas. Verils ar faktiem pierādīja, ka baismīgie nostāsti par krakeniem un astoņkājiem nav mīts, ka tādi gliemji dzīvo okeānā. Gliemji! Vai varat iedomāties? Izrādās, astoņkāji ir gliemji! Neveiklo gliemežu brālēni un sēpiju radinieki.

Protams, ne visi kalmāri ir tādi milzeņi kā vaļi. Tādi ir tikai dažas sugas. Turpretī to, kas siļķes vai mencas lielumā, ir simtiem reižu vairāk, vietām jūra, burtiski, mudž no tiem. Zilajos viļņos viņi šaudās viegli un ātri kā bultas, ko Neptūns izšāvis no tūkstoš arbaletiem. Kalināra ķermeņa forma ir raķetes prototips. Tas vēl nav viss: kalmariern ir īsts reaktīvais dzinējs, kas gauso gliemežu pusbrāļus met uz priekšu tik ātri, ka bieži vien ar acīm kustība nav saskatāma.[31]

Kalmāri kustas vienmēr: gan dienu, gan nakti. Tie nenogurdami šaudās šurpu turpu kā atspoles, kas auž zili melnos viļņu pavedienus. Nogalināt, nogalināt, nogalināt! — tas ir asinskāro laupītāju vadmotīvs. Izraujas uz priekšu, un taustekļi tver zivi. Kodiens pakausī — un zivs pagalam. Taustekļi to aizmet prom — griezdamās tā nogrimst melnajā dzelmē —, atkal tver citu zivi, «knābis» pārkož galvaskausu, bet alkatīgās rokas stiepjas pēc jauna upura.

Bieži vien straujā izrāvienā, izlēkuši no ūdens, kal- mari lido virs viļņiem, un viņu reaktīvais sifons, strādādams tukšgaitā, ar troksni iesūc gaisu. Siem moluskiem ir tik daudz aktīvas enerģijas, tik daudz neapvaldītas nepacietības, ka pat doma, ka kalmāri guļ kā visi mirstīgie, liekas savāda.

Bet viņi guļ! Vudsholas akvārijā Verils redzēja, kā tas notiek. Ķermenis stipri izliekts uz augšu, astes gals un taustekļu apakšpuse balstās pret akvārija dibenu. Galva mazliet pacelta uz augšu virs smiltīm, lai sānis pagrieztajam šifonam [32] būtu vieglāk elpot. Šifonā ūdens ieplūst pakāpeniski, bet ārā to izšļāc ar strūklu. Aizmigdami kalmāri maina krāsu: brūnie plankumi uz viņu ādas paplašinās, un dzīvnieki kļūst tumšāki.

Aizsardzība rniegā

Astoņkāji guļ ārkārtīgi interesanti: ar taustekļiem piesūcas pie gultnes un ķermeni mazliet paceļ uz augšu. Visus taustekļus, izņemot divus, piespiež pie vidukļa, bet divas sānis izplestās rokas ir sardzē. Astoņkājis guļ cieši, neko neredz un nedzird. Tam var pieiet pavisam klāt, var kliegt un trokšņot, cik patīk,— tas neuzmostas. Taču, līdzko viegli sakustina ūdeni vai tikko pieskaras sardzes taustekļiem, — dzīvnieks tūliņ pietrūkstas kājās. Tā ķermenis piepūšas un nobāl. Ja trauksme īsta un briesmas reālas, astoņkājis ietinas tintes mākonī un neprātodams meklē glābiņu bēgot. Kad astoņkājis guļ, tā acis nav aizvērtas, tikai zīlītes sašaurinās, tas elpo lēni, un pats kļūst tumšs.

Reizēm sardzes taustekļi izstiepjas uz augšu un lēni grozās virs guļošā astoņkāja kā radara antenas.

Astoņkājim ir laimējies vairāk nekā citiem: pat tad, kad viņš guļ, modrie taustekļi dzīvo patstāvīgu dzīvi, apsargādami viņu. Tāda ierīce noderētu visiem dzīvniekiem, bet tikai nedaudziem daba to ir devusi. Tāpēc vairums dzīvnieku ir spiesti miegā sevi apsargāt ar gluži primitīviem paņēmieniem. Ik bridi jāpamostas, lai paraudzītos apkārt, ieklausītos, paošņātu. Dažs iespraucas biezos, dzeloņainos vai čaukstošos krūmos un niedrēs, kurām cauri ļaundaris nevar klusi izspraukties. Dažs, kā saka, guļ ar pusaci, mazliet piesegdams acis ar plakstiem. Dažs guļ ar vienu aci, bet ar otru skatās (dažas pīles). Vārdu sakot, katrs manās, kā var.

Laikam tikai fazāniem no argusu ģints ir kaut kas līdzīgs astoņkāju sardzes taustekļiem: kad viņš guļ, sardzē vienmēr ir divas astes spalvas — modrās radara antenas. Saravakas dajaki (Borneo salā) stāsta, ka ar- guss naktsguļai vienmēr iekārtojas uz zara un vienmēr ar asti pret stumbru. Nolicies uz zara, tas izstiepj divas garās astes spalvas stumbra virzienā, no kurienes sagaidāmi ienaidnieki. Meža kaķis, leopards vai žņaudzējčūska var piekļūt guļošam argusam tikai pa zaru. Pirms ienaidnieks sasniegs mērķi, tas ceļā pieskarsies divām sardzes spalvām un, protams, pamodinās argusu. Ilgi nedomādams, tas aizlidos un, skaļi kliedzot, lamās laupītājus, kas pat naktīs traucē mierīgus putnus.

Lai miegā labāk aizsargātos no ienaidniekiem, daudzi putni salido pārnakšņot viņu iecienītās vietās un sapulcējas šeit milzīgos baros. Indijā kokos gar Gada- varas upi nakšņo ne mazāk par piecdesmit tūkstošu vārnu, bet Anglijā Suseksas biezajās rododendru audzēs — pusmiljons mājas strazdu. Dažas tropu svīres, ar kājām cita pie citas pieķērušās, naktī sablīvējas milzīga bumbā kā bites, kad tās veido savu slaveno kamolu. Sikspārņi dažās alās gulēšanai pulcējas tik ārkārtīgi lielā daudzumā, ka vakara krēslā, atstājot šis guļamistabas, viņu izlidošana no tālienes izskatās pēc meža ugunsgrēka dūmiem un ilgst trīs stundas. Lidojošie suņi, kuri naktīs tropu mežos apēd tonnām augļu, dienā guļ milzīgajos vīģeskokos, nokarādamies no zariem ar galvu uz leju. Viņu te ir tik daudz, ka zari pastāvīgi aplūst, un no lejas šķiet, it kā pie koka no vienas vietas karātos savādi augļi.

Sīs masveida sapulcēšanās mērķis ir viens — zaudējot nedaudzus, glābt pārējos. Bars tūlīt atmostas, līdzko plēsoņu ķetnās nokļuvušo ciltsbrāļu satrauktie kliedzieni izskan kā atvadu sveiciens guļošajiem biedriem. Argusa sardzes spalvu lomu šeit pilda tie dzīvnieki barā, kuriem nav veicies un kuri pārnakšņojuši bara malā.

Laikam tieši vēlēšanās nenonākt malā liek Virdžīni- jas paipalām, pošoties naktsguļai, sasēsties cieši citai pie citas apli — tāpat kā sasēžas diplomāti ap apaļo sarunu galdu. Doktors Linds Džons redzējis, kā tās —- nevis diplomāti, bet Virdžīnijas paipalas — to dara

«Izraugot vietu nakšņošanai, kāda paipala ilgi staiga tai apkārt, un drīz vien viņai piebiedrojas otra. Viņas apgulstas uz zemes, cieši piespiezdamās ar sāniem viena pie otras. No malām piegulstas klāt vel divas: visas ar galvām uz āru un ar astēm uz mazā pusloka iekšpusi; pusloku veido viņu ķermeņi, kas cieši pie- kļauti cits citam. Nākamās paipalas nolaižas blakus un drīz vien apli noslēdz.

Viena ir nokavējusies, tai aplī vairs nav vietasl Tā apjukusi skraida, pūlēdamās kaut kā iespiesties starp māsām, bet velti: viņas guļ ļoti cieši cita pie citas. Tad tā palecas uz augšu un, pār knābju un galvu noslēgto līniju pārlēkusi, nokrīt zemē, bet jau aplī, uz viņu mugurām, paipalas «izrok» sev vietu, iespiežas starp divām māsām, un tās galva iespraucas citu galvu apli.»

Visi dzīvnieki, kas, tāpat kā hameleons, var mainīl ķermeņa krāsu, pievakarē pārkrāsojas atbilstoši videi. Tā rīkojas gan astoņkāji, gan sēpijas, gan kalmāri un. kā mums jau zināms, pat dažas zivis.

Āfrikas āpsis ratels ir krāsots pavisam savādi: viņam pretēji visiem dzīvnieku pasaules likumiem pavēdere nav gaiša, bet melna. Guļot ratels pagriežas uz muguras, ar melno pavēderi uz augšu. Daži zoologi uzskata, ka viņš tā rīkojas, lai guļot būtu mazāk pamanāms.

Arī zirneklis tarantuls, alā atpūzdamies vai gaidīdams laupījumu, pret ieeju vienmēr pavērš melno vēderu, lai nebūtu saskatāms pazemes tumsā.

Guļ gaisā

Eiropā plosījās karš. Visi tehnikas brīnumi kalpoja cilvēkiem, lai tie cits citu nogalinātu, un tiem, protams, nemaz prātā neienāca dzīvnieki. Neviens nedomāja, kur un kā guļ dzīvnieki. Cilvēki paši gulēja, kā pagadījās, visus spēkus sasprindzinādami cīņā ar ienaidnieku. Reiz tādā bezmiega naktī kāds franču lidotājs, pats to nenojauzdams, nonāca tieši svīru guļasvietā un tās ļoti apskauda.

Viņš lidoja lielā augstumā pāri vāciešu pozīcijām un izslēdza motoru, lai viņu nedzirdētu. Lidmašīna slīdēja uz priekšu vienmērīgi un klusi. Apakšā gulēja balti mākoņi, augšā spīdēja pilnmēness. Kad planējot viņa lidmašīna noslīdēja līdz trīstūkstoš metriem, viņa skatienam pavērās savada aina: visapkārt, cik tālu varēja saskatīt, nelieli, melni putni izplestiem spārniem kā rēgi klusi un nekustīgi planēja virs bezdibeņa. Daudz putnu! Visi melni, visi gluži kā bez dzīvības, un visi peldēja virs mākoņiem uz vienu un to pašu pusi. Viņi gulēja! Kad lidmašīna tuvojās, putni kā mēnessērdzīgie, taču ļoti precīzi panira zem tās un aiz lidmašīnas atkal viegli slīdēja ar saviem izplestajiem spārniem.

«Mēs lidojām tieši caur baru,» lidotājs pēc tam stāstīja, «un nositām divus putnus, viens no tiem iestrēga lidmašīnā. Es to vēlāk atradu: tā bija svīre!»

Lidotājs to pastāstīja naturālistam E. Vaitnaueram, un 1952. gadā zinātnieks šo atgadījumu un savus novērojumus publicēja kādā Šveices zinātniskajā žurnālā.

Vaitnauers pierunāja kādu pilotu, un šī pilota lid- 'mašīnā pa naktīm abi pacēlās augstu gaisā: viņi meklēja svīres. Reiz apmēram pusotra tūkstoša metru augstumā viņi ieraudzīja zem sevis melnus punktus. Nolaižoties mazliet zemāk, kļuva redzams, ka tās ir svīres. Viņu bija kāds simts, un viņas miegaini planēja, ar izplestajiem spārniem balstīdamās siltā gaisa straumēs, kas plūda virs mākoņiem no sasilušās zemes.1

Pirmie putni pamodās pirms rītausmas: no rīta pulksten četros trīsdesmit septiņās minūtēs, riņķodami plašos apļos, tie laidās tuvāk un tuvāk zemei. Pēc divdesmit minūtēm kļuva pavisam gaišs, un svīres virs tīrumiem un pļavām, kā parasti, spiegdamas jau ķēra odus, mušas un dažādus citus spārnotus kukaiņus.

Tagad biologi nešaubās, ka svīres guļ gaisā. Arī citi pētnieki, bruņojušies ar radariem, no lidmašīnām novērojuši, kā, iestājoties naktij, svīres nelielos baros — no trim līdz piecdesmit putniem katrā, bet paretam arī vairāk — paceļas augstu gaisā un tur tūkstoš piecsimt līdz trīstūkstoš metru augstumā aizmigušas planē. Daži zinātnieki šaubās, vai visas svīres piedalās šai kolektīvajā gulēšanā" virs mākoņiem: varbūt daži pāri, kas perē un baro mazuļus, nelido gulēt tik augstu. Tomēr pēc šā grūtā darba pabeigšanas viņi tūliņ piebiedrojas miegainajai sabiedrībai debesīs.

Kaijas un albatrosi, planēdami virs jūras, ari laikam pagūst labi nosnausties debesu zilgmē.

Arī kukaiņi guļ

Saule slīdēja uz rietu, un virs niedrēm aizaugušās vecupēs medīja zivju dzeņi. Piķēja tieši no papelēm un, tikko pieskārusies ūdenim, garajos knābjos aiznesa mazas zivtiņas, lai tās apēstu, sēdēdami koku zaros.

Liels zalktis nesteigdamies peldēja pāri no _ otra krasta, no saules puses uz ēnaino pusi: zalktis vakaros vienmēr te peldēja pāri. Un vienmēr, kad tas no viņējā krasta peldeja šurp, atlidoja spāres. Tās nolaidās uz papeļu sausajiem zariem, kailajiem galiem, ar galvām uz ārpusi un, spārnus izpletušas, palika nekustīgi'sēžam. Pa desmit un vairāk spāru nekustīgi sēdēja katrā papelē: cik bija sauso zaru, tik spāru nolaidās kokā. Viena zara galā reti sēdēja pa divām spārēm: tās vienmēr ievēroja distanci, cita pie citas tuvu klāt nesēdās, taču gulēšanai vienmēr izvēlējās vienus un tos pašus kokus. Un atlidoja agri: tajā krastā saules pusē

' Temperatūra gaisa slāni, kur gulēja svīres, bija +23 grādi.

vēl dega saulriets un bija gaišs, bet šeit, uz kurieni viņas atlidoja, vēsi tumsas plīvuri jau klājās pār papeļu galotnēm. Spāres nolaidās papelēs un tūlīt aizmiga. Tās bija simpetras — mazas, dzeltenas spāres.

Daudzi kukaiņi, tāpat kā putni, lido pārnakšņot uz savām iemīļotajām vietām. Un bieži vien guļ baros tāpat kā putni, kaut arī dienā tie lidinās vientuļi. Spietojošo bišu tēviņi no haliktu ģints guļ atsevišķi no mātītēm, saķerdamies kamolā. Tanī ir daži desmiti kukaiņu, uri visi vīriešu kārtas! Mātītes guļ atsevišķi.

Lapsenēm, šķiet, ir visvairāk gulēšanas veidu. Daudzas no tām guļ, pieķērušās ar kājām vai žokļiem pie stiebriem vai pie lapu malām. Citas, saķērušās kamolā, karājas pie šķūņu spārēm un māju jumtiem. Trešās guļ alās, ko izrok dienā, bet pievakarē no iekšpuses ieeju aizrauš ar zemi. Guļ mūru spraugās, apvēlušās uz muguras, un zvanveidīgos ziedos. Tur ir gan silti, gan ērti! Taču parasti zvanveidīgie ziedi ir kameņu guļamistabas, kas viņām kalpo daudzas naktis pēc kārtas. Tas ir eksperimentāli pierādīts: aizmigušās kamenes iezīmēja, no rīta tās aizlidoja, bet pievakarē atgriezās atpakaļ — katra savā ziedā. /.

Tauriņš guļ, sakļāvis spārnus un apsēdies uz smilgas ar galvu uz leju. To var uzmanīgi aiz spārniem pacelt uz augšu un atkal nolikt savā vietā: kājas tūdaļ cieši satver stiebru. Ja tauriņu pasviež gaisā, viņš lēni planē uz leju un pieķeras pirmajam priekšmetam, kas gadās zem kājām.

Skudras guļ skudru pūžņos, pa nakti aiztaisījušas ciet daudzās ieejas savā mājā. Tās, kuras gaismā nepagūst nokļūt mājās, pārnakšņo, kur pagadās: lai tikai būtu kaut kas virs galvas. Es reiz ilgi rāpoju skudrai nopakaļ. Tuvojās nakts, un skudra ļoti steidzās. Kā redzams, līdz mājām bija tālu, un skudra nolēma pārlaist nakti klajā laukā. Tā palīda zem lapas. Es gaidīju, ka viņa iztecēs ārā lapas otrā pusē, bet skudra nerādījās. Pacēlu lapu: skudra bija zem tās. Pazaudējusi jumtu virs galvas, viņa atkal sāka skriet. Mazliet paskrēja un paslēpās zem skaidas. Es to izdzinu ārā, un tā skrēja tālāk un atkal paslēpās. Bija jau ap pulksten deviņiem vakarā, strauji biezēja tumsa, un skudra, jādomā, meklēja piemērotu vietu, kur pārlaist nakti. Dažas skudras, kad ir nogurušas, kā redzams, atpūšas ari dienā. Tās «gultai izvēlas», raksta doktors Džuljens Hakslijs, «mazu iedobumu zemē un iekārtojas tanī, kājas cieši piespiezdamās pie ķermeņa. Kad atmostas pēc trīs stundu atpūtas, tad izturas apmēram tāpat kā cilvēki: izstaipās, pastiepj uz priekšu galvu un izstiepj visā garumā savas sešas kājas, bieži vien nopurina tās. Žokļi plati atvērti, it kā skudras žāvātos.»

Ar labu nakti, daba!

Pēdējais jautājums, ko mēs sev uzdodam un kam meklēsim atbildi, ir "šāds: vai dzīvnieki redz sapņus? Vai arī viņu apziņā, kad viņi guļ, valda tāda pati tumsa kā bezmēness naktī mežā?

Dzīvnieki, katra ziņā zīdītāji, redz sapņus. Tas ir neapstrīdami. Bieži vien viņi redz baismīgus sapņus — īstus murgus: ziloņi, sapņu nobaidīti, miegā taurē, šimpanze nakts vidū pēkšņi izgrūž šaušalīgu kliedzienu, atmostas un, atjēdzies no sapņiem, atkal aizmieg.

Esmu ievērojis, ka kucēni pirmo reizi savā mūžā rej miegā: viņu acu spraudziņas tikko iezīmējušās, vēl viņi nav mēnes; veci, norņodā prot tikai smilkstēt, bet miegā jau nemākulīgi ierejas, ķepiņas raustīdami, it ka dzītos kādam pakaļ.

Dzīvnieki ne tikai redz sapņus, bet, acīm redzot, šie sapņi tiem ir tikpat nepieciešami kā cilvēkam.

Vēl nesen domāja, ka miegs vēlamāks bez sapņiem, jo tad tas esot veselīgāks. Taču, novērojot daudzus simtus dažādu cilvēku, zinātniekiem, pašiem sev un citiem par pārsteigumu, radās neticams secinājums: cilvēki bez sapņiem nevar dzīvot!

«Ja cilvēks ilgstoši un sistemātiski zaudē iespēju redzēt sapņus, tas viņu var novest pie nāves,» tā apgalvo Čikāgas universitātes profesors Dements, viens 110 labākajiem speciālistiem miega jautājumos.

Kopš 1953. gada grupa zinātnieku profesora Dementa vadibā rūpīgi pēta sapņus. Darbu ierosināja nejaušs novērojums: kāds pamanījis, ka jaunpiedzimušiem bērniem acis zem aizvērtiem plakstiem (tātad miegā) visu laiku nemierīgi grozās, it kā kaut ko aplūkotu. Sāka novērot arī pieaugušos un atklāja to pašu: vismaz piekto daļu nakts acis visu laiku zem plakstiem kaut ko skata. So savādo parādību nosauca par REM'. Vēlāk atklāja, ka cilvēks sapņus redz tieši REM laikā. To pierādīja gluži vienkārši: līdzko guļošajam zem plakstiem sākās ātras acu 'kustības, tūlīt reģistrētājā ierīcē ieslēdzās zvans. Cilvēks atmodās. Atbildot uz jautājumu, viņš teica: «Jā, es redzēju sapni, bet zvans pamodināja.» Tā sacīja visi, pat tie, kuri pirms mēģinājuma apgalvoja, ka sapņus nekad neredzot.

Tā tika pierādīts, ka visi cilvēki redz sapņus. Vēl vairāk — katram cilvēkam nepieciešams zināms daudzums sapņu, un, ja cilvēks kādā naktī šo daudzumu «nesaņem», tad nākamajā naktī redz divreiz vairāk sapņu. «Šķiet, ka cilvēka organismā darbojas neredzams grāmatvedis, kas rūpīgi uzskaita un stingri reģistrē sapņu devas.»

Jo cilvēks ir jaunāks, jo šīs devas ir lielākas. Jaun- piedzimušiem — piecdesmit procentu no visa miega, sešus mēnešus vecam bērnam — trīsdesmit procentu, četrus gadus vecam bērnam — divdesmit procentu, pieaugušajiem — četrpadsmit procentu. Tie, protams, ir vidējie skaitļi.

Cilvēku, kam kaut kas traucē redzēt sapņus, viss kaitina, viņš neapzināti uz kaut ko dusmojas, slikti sevi kontrolē un pēc miega vāji orientējas notiekošajā. Cilvēks zaudē īstenības izjūtu un nespēj skaidri novērtēt savu rīcību. Viņa psihē iestājas sajukums, un galu galā tas viss var beigties ļoti slikti. Neticami, bet tomēr zinātniski pierādīts, ka pats mierīgākais miegs ir miegs ar sapņiem, pat ja sapņi ir nemierīgi.

Protams, labāk, ja sapņi ir mierīgi, bez šausmām un bez murgiem, labāk, ja pasaulē visi var guiēt bez bailēm, tad mežonīgu murgu pārbaidītie ziloņi netaurēs un pērtiķi nekliegs.

Lai nekas netraucē pat astoņkājus. Ari arguss, savu sardzes spalvu apsargāts, lai mierīgi guļ, bet svīres lai vienā mierā planē debesīs, kur nesprāgst lādiņi.

Ar labu nakti, dzīvnieki, redziet jaukus sapņus!

1 REA1 — no ang|u vārdu pirmajiem burtiem. Tulkojot šie vārdi latviešu valodā nozīmē: ātras acu kustības.

SATURS

Līdzīgi un tomēr atšķirīgi , . i , , , , 3

Tīrība — veselības ķīla…………………… 6

Viņu maize un ūdens . , ,………………………….. 31

Sugas turpināšana nav nekāds sīkums , . , 79

Satraukums un prieks ……………………….. , 175

Laiks gulēti . . …………………………………… 261

Igors Ivana d. AftlmuSklos NO RITA LIDZ VAKARAM

Redaktore J. Roze. Maksi, redaktors A. Lipins. lelm. redaktore D. Pastare. Korektore L. Ozoliņa. Nodota salikšanai 1973. g. 12. septembri; Parakstīta Iespiešanai 1974. g. 7. janvāri. Tipogrāfijas papīrs Nr, 2, formāts 84X10873!. 9.00 fiz. iespiedi.; 15,12 uzsk. iespiedi.; 13.G5 izdevn. I. Metiens 30 000 eks. Maksā 59 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 26254-J2460. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komilejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pašūt, Nr. 495,

paskaidrojumi

1 Zaķlūpji. Tie dzīvo Dienvidamerikā. Lidodami virs jūras, viņi ar savu eholotu «satausta» ūdeni zivis un ar nagainajiem pirkstiem ātri tās saķer. Par šiem interesantajiem dzīvniekiem esmu pastāstījis grāmatā «Kurp un kā», ko latviešu valodā laidusi klajā izdevniecība «Liesma» 1969. gadā.

1 Pingvīni atnāk «ligzdot» ļoti uzbarojušies: no 34 svara kilogramiem zem ādas ir desmit kilogramu tauku. Tas viņus ari paglābj.

1 Pieaugušiem pīļknābjiem nemaz nav zobu, bet viņu mazuļiem ir piena zobi, kuri vēlāk izzūd. Pēc formas tie līdzinās visvecāko zīdītāju zobiem. Skudrezim nav pat piena zobu. Skudras viņi «gremo», pareizāk, saspiež ar ragvielas pauguriņiem, kuri atrodas mēles virspusē.

1 Austrālijā un tai tuvajās salās dzīvo (vai ir dzīvojušas nesenā pagātne, jo dažas jau ir izmirušas) sešdesmit ķenguru sugas: vismazākos no viņiem, kuri augumā ir mazliet lielāki par žurku, sauc par ķenguržurkām, vidējos — par valabi, bet lielos, kuriem paka ļkajas pēda ir lielāka par 25 centimetriem, sauc par ķenguriem.

1 Pēc Kollija mazo ķenguru pārcelšanos uz somu aprakstījis Houns 1882. gadā, Vouerlings 1913. gadā, Ilornedejs 1923. gadā, Ilarisons 1920. gadā un Datē 1934. gadā.

1 Sīkāk par to esmu pastāstījis grāmatā «Kurp un kā?», ko laidusi klajā izdevniecība «Liesma» 1969. gadā.

1 Lodeszivis (Tetrandontidae) kopā ar ežu zivīm (Diodontidae) pieder pie četrzobju grupas (Sijmpodonlidae). Zobu tām nav, bet žokļu kauli priekšpusē ir kaili (nav pārklāti ar ādu) un ārpus mutes veido knābi. 2ok|u asās malas aizstāj zobus. Taču visinteresantākā četrzobju īpatnība — spēja piepūsties. Pamanījušas briesmas, šīs apbrīnojamās zivis sarij ūdeni un gaisu un piepūšas kā lodes.

1 5os radījumus cilvēki nosauca dažādi: Ir saskaitīti apmēram piecpadsmit dažādi nosaukumi, tai skaitā polipi, krakeni, velna- zivis, trolli u. c.

[1] tomēr doktors i. knimbigels kādreiz esot redzējis, cik labi peld mazs šimpanze.

[1]

J

[2] tādi paši nagi — sukas ir arī citiem putniem: dumpjiem, vakarlēpjiem, sullu ģints pārstāvjiem, bridējputniem melnajām pus- kuitalām (sarkanajām puskuitalām nav), dažām pūcēm un glare- oliem.

[3] uz ērču priekškājām ir dziedzerīši, kas brūcē izdala anlikoa- gulīnu, un asinis, kuras ērces sūc, nesarec. Līdzīgas vielas ir dē|u un asinssūcēju sikspārņu siekalas.

[4] daži futurologi (futuroloģija ir zinātne par nākotnes sasniegumiem) visā nopietnībā apgalvo, ka jau pēc četrdesmit gadiem ar zinašanāin apbruņoti cilvēki iemācīsies no attāluma lasīt domas, un telepātija tad bus k|uvusi par tādu pašu ikdienišķu parādību kā telefons.

[5] taču manometrs, kuru pirms trešdalgadsimta kāds zinātnieks ievadīja putna kuņģī, uzrādīja pavisam zemu spiedienu: pilei 178, bet vistai 138 dzīvsudraba stabiņa milimetrus.

[7] pirmie novērojumi izdarīti jau pagājušā gadsimta beigās, taču Gardners ar līdzstrādniekiem precīzu eksperimentu sērijā galīgi noskaidroja šo grauzējiem piemītošo neizprotamo paradumu.

[8] daži zoologi pieskaita tupajus pie puspērtiķiem, citi — pie kukaiņēdājiem. So interesanto dzīvnieku izcelšanās vēl joprojām ir mikla.

[9] daži papagaiļi ari ligzdo dobumos bez jebkādas midziņas.

[10] konrāds lorencs ir izcils novērotājs un viens no jaunās zinātnes — etoloģijas nodibinātājiem. Etoloģija petl dzīvnieku izturēšanos, instinktus un psiholoģiju ar savām īpašām, visai produktīvām metodēm. No Konrādā Lorenča un viņa sekotāju — Niko Tinbergena, Oskara Heinrota. Remī Sovēna, Tembroka, Torpa un citu etologu pētījumiem pēdējos gados mēs esam uzzinājuši daud/. ko jaunu par dzīvnieku dzīvi.

[11] paretam gadās viena vai trīs olas.

[12] skudrezim un pī|knābim ķermeņa temperatūra nav augsta: apmēram 25 grādi. Atkarībā no dažādiem apstākļiem tā var reizēm nokristies vai pacelties pat par 7—8 grādiem. Gandrīz visiem citiem zīdītājiem temperatūras normālās diennakts svārstības parasti nepārsniedz vienu grādu. Vienīgi kamielim ķermeņa temperatūra naktī nokrīt līdz 34, bet pusdienas svelmē paaugstinās līdz 40 grādiem.

[13] un ne tikai toreiz, bet daudzi, kā redzams, arī patlaban. A. Brēina «Dzīvnieku valsts» piektajā sējumā, kas izdota akadēmiķa A Severeova redakcijā 1941. gadā, par jaunpiedzimušu ķenguru rakstīts sekojošais: «… tikko piedzimušu, matē to satver ar lūpām un ieliek somā.»

[14] dažiem ķenguriem jaunpiedzimušie mazu|i sver tikai 750 miligramu! Trīsdesmittūkstoš reižu mazāk nekā mātei Pusotra metra lielam ķenguram jaunpiedzimušais mazulis nav lielāks par diviem centimetriem.

[15] tikai vienu reizi redzēts, kā ķenguru māte, iepriekš nolaizījusi savas «rokas», palīdzējusi ar tām rāpties mazulim. Taču tas bijis izņēmuma gadījums: mazulis piedzimis «kreklā», kurš traucējis viņa kustības.

[16] reizēm jautā: kā ķengurs tīra savu somu? Māte vienmēr rūpīgi nolaiza mazuli, bet somu izkašā ar nagiem.

[17] vissliktākie tēvi ir lācēniem un sabulēniem: viņi ne tikai nepalīdz savam dzīvesbiedrēm audzināt bērnus, bet var tos ari aprīt, ja māte jaunpiedzimušo slikti paslēpj no tēva.

[18] ziloņu mātītes dzemdē stāvēdamas. Tāpat lāči un žirafes. Nīlzirgu mātite (parastā, nevis pundurnīlzirga) — zem ūdens: nevilcinādamies mazulis uzpeld virspusē, lai pirmo reizi ievilktu elpu, pēc tam atkal ienirst un zem ūdens zīž mātes pienu.

[19] par dzīvnieku maņu orgānu uzbūvi un darbību esmu pastāstījis grāmatā «Interesantā bioloģija», ko izdevusi «Mo.noj5.aH ruap- AHfl» 1967. gadā. Krievu valodā nesen iznākusi arī Milnova gra- mata «Dzīvnieku un cilvēku jutekļi» izdevniecības «Mwp» izdevumā.

[20] pūcei ii7. katra tīklenes kvadrātmilimetra ir 680 000 redzes šūnu, cilvēkam un kakiin — 400 000, kalmāram — 150 000, sēpijai — 105 000, krupim — 95 000, bruņurupucim — 76 000, karpai — 50 000, zirneklim — 16 000, bet salamandrai tikai 2500.

[21] zoologi, kas pēlī čūskas.

[22] cilvēks dzird skaņas ar frekvenci no 16 līdz 20 000 hercu. Biežākas svārstības sauc par ultraskaņu. Daudzi dzīvie organismi — sienāži, tauriņi, zivis, sikspārņi, delfīni — dzird arī ultraskaņas.

[23] dzeloņasles ķirzaka, kura dzīvo Āfrikā, savu asti lomēr sargā: viņai tā ir dzeloņaina. Pamanījusi ienaidnieku, viņa tūdaļ ierokas zemē, bet ar asti aizbāž ieeju alā.

[24] amerikānis georgs Sallers pavadījis divus gadus neapdzīvotos Āfrikas džungļos Virungas vulkāna nogāzēs, Alberta rezervāta, pētīdams gorillu dzīvi brīvē. Sallers visur gāja, burtiski, pa gorillu pēdām. Viņš nekad neskatījās tiem tieši acīs, un tie viņu neaiztika. Viņš pilnīgi k|uva «savējais» to barā (pat gulēja blakus tēviņiem!) un pierādīja, ka gorillas tikai izskatās bargi, patiesībā ir |oti labsirdīgi un viesmīlīgi radījumi. Vēlāk Sallers dzīvoja blakus tīģeriem Indijas džungļos, pētīdams to paradumus, un pie lauvām Āfrikā,

\

[25] parasti iecirkņus apsargā tikai no savas sugas dzīvniekiem. Stārķis, piemēram, neatjauj otram stārķim tuvoties savai ligzdai, bet zvirbuļus prom nedzen, un tie apmetas uz dzīvi tieši viņa ligzdas sienās. Taču ir izņēmumi, kad aiz pārskatīšanās, azartā vai kādu citu iemeslu dēj aizdzen prom ari miermīlīgus vai aizdomas turētus svešiniekus.

[26] par ziloņu draudzību raksta daudzi. Džoja Adamsone skaistajā grāmatā «Dzimusi brīvībai», kur runā par lauvu māti Elsu, pastāsta par ziloni, «ko ļoti mīlēja tā biedri. Kad viņš nobeidzās, trīs biedri vairākas dienas neatgāja no viņa ķermeņa, pēc tam mirušajam izrāva ilkņus un netālu tos apbedīja.»

9' 259

[27] daži slimi cilvēki it kā negul gadiem ilgi. Taču esmu pārliecināts, ka viņi tomēr kaut nedaudz pasnauž, kaut tik acumirklīgi kā jurascūciņas.

[28] ir divas ļoti atšķirīgas va]uhaizivju sugas: dienvidu (Rhino- don typus) un ziemeļu (Cetorhinus maximus). Pēdējā (tās garums sniedzas lidz 12 metriem) ir līdzīga citām haizivīm, bet pirmā (lidz 20 metru garumam un svarā līdz 10 tonnām) pēc sava ķermeņa formas vairāk atgādina milzīgu samu. Abas nav bistamas cilvekiem, jo pārtiek no planktona. Tāpat kā vaļiem, arī vaļuhaizivīm ir kāstuve — īpatnējas žaunūsas. Laizdamas ūdeni caur šo kāstuvi, viņas izzvejo vēzīšus un, piepildījušas ar tiem muti, norij.

[31] par šiem ļoti interesantajiem dzīvniekiem esmu pastāstījis grāmatā «ĪIpHMaTU Mopa». reorpa(J)rn3, 1963.

[32] Šifons — piltuvei līdzīgs orgāns, ar kuru galvkāji (kalmāri, astoņkāji, sēpijas) iesūc ķermenī ūdeni. Tas plūst ap žaunām, kas uzņem no ūdens skābekli. Izmantoto ūdeni molusks izšļāc caur šifonu. Odens strūkla ar spēku šaujas ārā no šifona, un reaktīvais spēks dzen dzīvo raķeti pretējā virzienā. Tā, sūknēdams caur sevi ūdeni, galvkāju molusks peld.

Content

Akimuškins Igors No rīta līdz vakaram

LĪDZĪGI UN TOMĒR ATŠĶIRĪGI

TĪRĪBA — VESELĪBAS ĶĪLA Vispirms

VIŅU MAIZE UN ŪDENS

SUGAS TURPINĀŠANA NAV NEKĀDS SĪKUMS

SATRAUKUMS UN PRIEKS

LAIKS GULĒT!

SATURS

paskaidrojumi