Akimuškins Igors

No vakara līdz rītam

Igors Akimuškins

No vakara līdz rītam

.

NO KURIENES ATNĀK NAKTS

(Ievada vietā)

Nakts pie mums atnāk no Zemes otras puses. Tas notiek tāpēc, ka Zeme griežas — fakts, ko cilvēce ar mokām ir izpētījusi, taču tagad to zina katrs skolēns.. Zeme griežas gan ap Sauli, gan ap sevi. Mūsu planēta ap Sauli apskrien gada laikā, un tādēļ rodas gadalaiku mija. Apkārt savai asij visa Zemes masa apriņķo 24 stundās (precīzāk, 23 stundās un 56 minūtēs), un no šīs riņķošanas uz Zemes mijas diena un nakts. Saule ir pārāk tālu no mums — 150 miljonu kilometru, un tās tiešie stari katru sekundi apgaismo un silda tikai nedaudz vairāk kā 50% Zemes virsmas. Tālāk, šīs apgaismotās virsmas malās, viņpusē, Saulei nepievērstajā zemeslodes pusē, kur nokļūst nevis tiešie, bet tikai atmosfērā atstarotie Saules stari, — tur izveidojas vakara un rīta krēslas zonas, bet, ja šīs zonas sadalītu zinātnes kategorijās, tās būtu astronomiskās, kuģniecības un civilās krēslas zonas.

Tālāk aiz krēslas, ārpus sfēras, kuru aizsniedz jebkādi Saules stari, ir pilnīga nakts zona. Apmēram pār 40% Zemes virsmas nakts klāj savu tumsu.

Zeme griežas ātri, un tikpat žigli nakts zona skrien no austrumiem uz rietumiem, no meridiāna uz meridiānu, no valsts uz valsti. Tā noskrien no ekvatora gandrīz pusversti sekundē — ap 1670 kilometru stundā.

Atbilstoši nakts zonai pa planētu pārvietojas laika joslas. Uz ekvatora, kur "Zemes apkārtmērs vislielākais, katra laika josla ir maksimāli plaša. Jo tuvāk Zemes poliem, jo attālums starp platuma grādiem pakāpeniski samazinās. Uz poliem stundas laikā Zemes nakts ēna arī noskrien vismazāko ceju no sava mūžīgā riņķojuma. Uz katru jaunu meridiānu savā ceļā (precīzāk, uz katru garuma grādu) tā ierodas ar četru minūšu nokavēšanos. Jo tuvāk polam, jo īsāka nakts un garāka diena vasarā (ziemā ir otrādi) un laika ziņā rītausma tuvāk rietam. Astronomiskās vakara un rīta krēslas sastopas jau uz septiņdesmitās paralēles un nemanot nomaina viena otru. Tādēļ rodas tā saucamās baltās naktis: tās sākas marta beigās un ilgst līdz septembra trešajai dekādei (uz 70. ziemeļu platuma grāda). Tuvāk ziemeļiem balto nakšu periods ir garāks: Ziemeļpolā tas turpinās no 28. janvāra līdz 13. novembrim. To nav uz dienvidiem no 48. paralēles (jeb vairāk uz ziemeļiem Dienvidu puslodē), taču divus grādus tālāk uz ziemeļiem tās vēl ir (no 21. jūnija līdz 12. jūlijam).

Kā ziemā, tā vasarā diena un nakts ir gandrīz vienāda garuma uz Zemes ekvatora un tam tuvajos apgabalos. Seit krēsla īslaicīga (uz ekvatora 24 minūtes) un nakts iestājas ātri — līdzko noriet saule (pulksten sešos vakarā).

Vakara krēsla ir nakts vēstnese, kad tropos diena izzūd strauji, bet pie mums pakāpeniski. Un te rodas jautājums, kuru dažādās zemēs un dažādos laikos cilvēki izlēma dažādi: kad beidzas krēsla, un kad sākas nakts?

Musulmaņi uzskata par nakts sākumu to diennakts laiku, kad uz minareta izstieptā rokā nav saredzams diegs. Ja baltu diegu var jau skaidri atšķirt no pelēka diega — nakts ir beigusies, un atnākusi diena. Astronomiem nakts ir īsāka: pēc viņu ieskatiem, tā sākas tad, kad pie debesīm jau sen mirdz visspožākās zvaigznes un sāk iedegties «septītā lieluma» zvaigznes, kuras cilvēks tikko saskata ar neapbruņotu aci. Sai mirklī saule ir noslīdējusi aiz horizonta par 18 grādiem.

Kuģniecības jeb navigācijas krēsla iestājas tad, kad koku kontūras neskaidras un izplūdušas, horizonta līnija nav saredzama un pie debesīm iedegušās pirmās spožās zvaigznes. (Saule noslīdējusi viņpus horizonta par 12 grādiem.)

Civilā nakts atnāk vēl agrāk: tā iestājas, līdzko Saule par 6,5 grādiem «aiziet» aiz horizonta, kad pie debesīm vēl nemirdz neviena zvaigzne, laukā vēl pietiekami gaišs, arī debesis ir gaišas, bet mājās un uz ielām krēslains, lasīt vairs nevar, tāpēc pilsētās iededz ugunis.

Šīs ugunis pagarina cilvēka dienu. Kad alās, kur dzīvoja mūsu tālie senči, pirmoreiz uzliesmoja dūmojošās lāpas un ugunskuri, tūdaļ cilvēku cilts saņēma papildus daudz gaišu stundu, kas nepieciešamas darbam un pārdomām. Kļuva iespējama gan alu glezniecība, gan nostāsti pie ugunskura, gan bērnu apmācīšana amatos, jaunas paaudzes iepazīstināšana ar cilts teikām un tradīcijām.

Vārdu sakot, apgaismojot savus mājokļus, cilvēks ieguva papildu laiku darbam, mākslai un izgudrojumiem, tāpat arī prāta un darba iemaņu attīstībai — visam tam, kur viņu ierobežoja nakts tumsa.

Cilvēks ir dienas radījums tāpat kā viņa senči pērtiķi, kaut gan tie diezgan labi redz arī naktī: pērtiķi saskata sveces liesmu tālāk nekā versti, bet nakts ainavas detaļas atšķir, ja apgaismojums ir miljarda reižu vājāks nekā, piemēram, saulainā liedagā. Taču mūsu acs neizšķir krāsas šais detaļās. Var sacīt, ka naktī mēs esam absolūti daltoniķi, jo visu redzam tumšu un pelēku. Tikai ļoti spožā mēnesnīcā cilvēks ierauga dažas nakts ainavas krāsas. v

Dzīvnieki, kas naktīs neguļ, liekas, nespēj pat to. Viņi vispār ir akli pret tumši sarkanu krāsu: tā viņiem izskatās tāda pati kā melnā un tādēļ nebaida.

Tāpēc, apbruņojušies ar atbilstošiem lukturiem un ierīcēm, pētnieki uzzināja daudz ko par nakts dzīves noslēpumiem.

MŪSU MEŽU UN LAUKU NAKTS PASAULE

Meža pūce

Bālē krāsas. Zūdot zilgmei, debesis kļūst blāvas. Vēl sārtojas riets virs tālā meža, kura smailās, tumšās sienas balsta debesjumu, taču tuvu pie zemes, krūmu un koku biežņā, jau krēslo. Nez no kurienes nākdama, migla ložņā pa pļaviņām, pārklādama rasā sasinagušo zāli ar pelēku, virspusē palsu autu.

Tumsa klāj tos Zemes sānus, kurus tā aizgriezusi prom no Saules. Nu arī debesis sadrūmušas un iedegušās pirmās — galvenās zvaigznes. Bezgalīgi dziļā debess velve tumsas pilna, piebirusi ar zvaigznājiem. Nakts ir atnākusi. Vienaldzīgs pret nakts noslēpumiem — pilnmēness cieši raugas uz pasauli, kas mūžsenis tā priekšā ir atklāta …

Iziesim naktī laukā! Ieklausīsimies klusumā! Mežs tumsā tīts. Melni ir apklusušie koki, melni krūmu silueti…

… Pēkšņi kaut kur noras malā, sirmas miglas kliedē» tajā meža melnumā, negaidīts un skaļš «hu-hu-hū». Tāds klusums, ka ausīs džinkst. Un atkal — «hu-hu-hū». Pauze. «Hu-hu-hū» ar drebelīgu pēdējo zilbi… Aprauts trellis ar «u» …

Pasperam soli uz to pusi, zem kājām nokraukšķ neredzams zars — spalgs «kju-vitt, kju-vitt» izbiedē mierīgo meža snaudu. Saspringtais klusums pamirst zem drūma- jāmeglēm, miegainajos bērzu zaros.

«Upis vaid!» iespējams, tā sacīs jūsu ceļ'abiedrs, naksnīgajos kliedzienos nepieredzējis cilvēks (ja neesat izgājis mežā viens). Šķiet, sauciens atgādina ūpi. Tam, kas viņu nav dzirdējis, tāda kļūda piedodama. Nabadzīgi kļuvuši meži, ūpju palicis maz. Taču šis «hu-hu-hū» (ar «hu» un «kju-vitt» variācijām) mežos aprīlī nemaz nav tik reti dzirdams; tā ir Centrālajā Krievijā parastā meža pūce, tur tēviņš sauc mātīti. Viņi dzīvo vienlaulībā, gadiem ilgi

saglabā jot uzticību viens otram. Pavasari pēc atšķirtības pūces lido uz turieni, kur agrāk bijušas viņu ligzdas. Un nu klusās naktīs viņas sauc, lai atrastu viena otru: tēviņš «hu-hu-hū», mātīte — «kju-vitt» (vai «kju- vīk» — kā kuram izklausās).

Alūsu mežos, parkos, dārzos šīs pūces iznīcina milzīgi daudz pelu, strupastu, žurku un leģioniem sīko grauzēju. Cilvēkam no meža pūcēm, tāpat kā no visām pūcēin, ir liels labums. Protams, viņas ķer arī dziedātājputnu Tai balodi, ja tas nonāk viņu nagos, tāpat netaupa vardi, ķirzaku, kukaini, pat slieku un zivi, bet peļveidīgie grauzēji ir galvenais, no kā viņas pārtiek.

Pavasarī (un visu vasaru līdz rudenim) klusās naktīs virs aizmiguša skuju koku meža dzirdami vienmuļi, skumji kliedzieni: «Djū … djū… djū…» No vakara līdz rītam — reizēm visu nakti — šī apnicīgā dziedāšana sērīgi skan tumsā.

Ko ar šiem saucieniem grib izteikt apodziņš, mūsu mežu vismazākā pūce? Tas nav aicinājums draudzenei, kas pametusi viņu vienu. Tā gadiem ilgi ir kopā ar viņu. Nešķirams pāris. Apodziņi pat ziemā kopā klejo pa mežiem, bet, ja izšķiras, tad ne uz ilgu laiku. Viņiem abiem ir kopīgas noliktavas dobumos vai plaisās starp akmeņiem, kur tālredzīgi sagatavoti barības krājumi.

Cita suga — bikšainais apogs ir nedaudz lielāks par apodziņu; viņš dzīvo tais pašos Eiropas-un Āzijas skuju koku mežos, tāpat arī Kanādā un Amerikas Savienotajās Valstīs. Pavasarī pa naktīm bikšainais apogs vienā laidā

ātri un augstos toņos kliedz «ku-ku-ku!». Mājas apogs dzīvo pie mums uz dienvidiem no Okas, Urālu kalniem un Baikāla.

Apogi ir vismazākās (izplestu spārnu platums tikai desmit centimetru), bet ūpji — vislielākās pūces (kad spārni izplesti, starp to galiem pusotra metra un vairāk).

Naktīs un nereti arī dienā ūpis neliek mierā kaimiņus. No pelēna līdz zaķim, no zīlītes līdz rubenim — visus tas ir gatavs apēst. Pat ezi neglābj adatas no ūpja garajiem nagiem. Taigā un stepē, tuksnesī, līdzenumos un kalnos ūpis nodarbojas ar laupīšanu. Tas apmetas vientuļās vietās, tālāk no cilvēkiem. To sastapt nav viegls uzdevums. Tomēr dosimies uz ziemeļu mežu kaut kur aiz Vologdas (sūnu purvā, kur riesto medņi, es zinu, dzīvo ūpis). Iesprauksimies pa šauru taciņu sīku priedīšu biežņā. Naktī nonāksim vajadzīgajā vietā. Apsēdīsimies uz kāda koka, skatīsimies un klausīsimies.

Mēness apsudrabojis pusnoras, otru pusi kā nocirtuši meža melnā ēna. Un, palūk, nedzirdami no šī melnuma atraujas it kā gabals. Tas uzšaujas debesīs, savā ceļā aizsedzot gaišās zvaigznes. Izlido cauri mēness gaismai un nozūd mežā. Pēc tam dobjš «hu-hū» atskan no turienes. Pauze. «Hu-hū». «U-u-u!» skan gari stiepti un žēli…

Aiz mums gluži kā no bērnu taures nodūc atbilde: «U-u!» Tūdaļ no melnā meža atdalās ēna un aizlido, plīkšķinot spārnus. Tā apsēžas uz zara — mums gluži blakus. No aizmugures to apgaismo mēness, un redzams, ka tā ir pūce, uz apaļās galvas saskatāmas arī ausis. Garas un stāvas.

Jā … ausrs garas, bet putns pamazs. Meža pūces lielumā. Liekas, pat mazāks. Ķermenis tievs, kā saka, slaids putns. Nav šaubu: šī ir ausainā pūce, nevis ūpis. Viņa * dzīvo gandrīz tais pašās vietās, tais pašās ainavās, kur ūpis, bet cilvēku nevairās. Gājputns, no ziemeļu apgabaliem ziemā tā aizlido vairāk uz dienvidiem. Pa ceļam Uz ziemas mājokļiem un ziemošanas vietām dažreiz ausai- nās pūccs salasās veseliem desmitiem. Pa dienu kopā tās slēpjas vienā kokā vai vairākos blakuskokos. Ausainās pūccs sēž pēc sava paraduma, cieši piespiedušās pie stumbra.

Bet kur tad ūpis? Āķīgs jautājums. Opja nav. Mēs viņu nesagaidījām, tā arī neredzējām. Varbūt visi te jau izmiruši… Jāsaudzē tie, kas vēl saglabājušies. Viņš, ūpis,

runājot zinātnes valodā, «bez šaubām, ir aizsardzības cienīgs kā brīnišķīgs dabas piemineklis».

Ja no ziemeļu mežiem iznākam klajākās vietās — pļavās un koku puduriem klātās stepēs vai tundrā, pustuksnesī, kalnos, te atradīsim vēl vienu ausaiņu pūci (un tāpēc līdzīgu ūpim). To sauc par purva pūci. Viņa ir okera ru- dumā, dzeltenām acīm, melnu knābi un pati — vienīgā no mūsu pūcēm — vij uz zemes ligzdu no sausas zāles. Peles tā medī naktī un dienā, parasti līdz pusdienām un vakarā. Pavasarī un vasaras sākumā šo pūču tēviņi lido virs slapjām pļavām, virs sazēlušiem tīrumiem, brēc «bu-bu- bu» un plīkšķina spārnus.

… Visapkārt melna, silta dienvidu nakts izpletuši, kā rakstīja senāk, savus drūmos spārnus. Un šai naktī — svilpiens! Nevis nebēdnīgas patvaļnieces, nevis laupītāja svilpiens, bet bēdīgs un melodisks — «spļu-u». «Spļu-u» skan virs mēness gaismā sidrabaini vizošajiem dārziem, virs labības tīrumiem, kas ieskauj aizmigušo ciematu. 5o naktsputnu — mazo ausaino pūcīti — krieviski tā arī sauc cnAiouiKa. Viņa ir neliela. Un arī tai «aug austiņas uz skausta».

Cik tad mums ir a'usaino pūču, kas izskatās pēc ūpja? Atbilde: septiņas. Viena liela — ūpis. Divas vidējas — ausainā un purva pūce. Četras mazas — mazā ausainā pūcīte un trīs citas pūcītes. Vidusāzijā — Vidusāzijas pūcīte, Piejūras apgabalā — apkakles pūcīte un Austrum- āzijas pūcīte. Bet pūcīte dzīvo pie mums gandrīz visur uz dienvidiem no Okas, Urālu kalniem un Baikāla, izņemot Piekaspijas un Vidusāzijas stepes un tuksnešus. Indijā v un Āfrikā arī dzirdams pa naktīm viņas gari stieptais un melodiskais «spļu-u».

Pūces ir plēsīgi putni. Agrāk zoologi uzskatīja, ka viņu tuvākie radinieki ir ērgļi, vanagi, piekūni — vārdu sakot, dienas plēsējputni. Taču, jo vairāk izpētīja pūces, jo kļuva skaidrāks: līdzība šeit tikai ārēja.

Paraudzīsimies uz pūces ligzdu — kā un no kā viņa to vij? Taisnību sakot, nekā un ne no kā nevij. Ja ir gatava vārnas ligzda, pūce ieņem un nedaudz pielabo to. Ja svešas ligzdas nav, ūpju māte izmīda zemē bedrīti un perē divas, trīs, bet reizēm pat piecas baltas olas bez jebkāda mīksta vai cieta paliktņa iedobē. Tādā pašā bedrītē arī baltā pūce polārā jūnija vēsajās dienās un naktīs vairāk nekā mēnesi silda savu olu pusduci. Pūces ar pēcnācējiem gluži labi iekārtojas dobumā uz kailas koksnes, alā uz mitras zemes, uz cietiem akmeņiem klints plaisā (apogs) vai kaut kur zem šķūņa jumta. Vienīgi purva pūce būvē kaut ko primitīvai ligzdai līdzīgu uz zemes.

Seno plēsīgo putnu zarnu kanālā nav aklo izaugumu (to pašu, kuri mums atrofējušies tāpēc, ka nav bijuši vajadzīgi, bet kuru atliekas mums iekaist — un rodas apen- dicīts). Pūcēm un vakarlēpjiem (starp citu, arī vistām un zosīm) aklā zarna ir gara un ietilpīga. Kāpēc? Nav saprotams. Pūces neēd graudus un zaļumus — barību, kura tiek sagremota aklās zarnas «raudzēšanas tvertnē». Varbūt pūces un vakarlēpji šo atavistisko velti mantojuši no kopīgiem senčiem — veģetāriešiem? Guzas, ko līdz pēdējai iespējai piepilda ar gaļu dienas plēsīgie putni, pūcei nav. Tāpēc viņa uzreiz daudz nevar apēst. Maltītes atliekas tā slēpj kaut kur dobumā, lai vēlāk atgrieztos pie tām.

Noķērusi putnu vai zvēriņu, pūce neplūc spalvas un vilnu, ka to dara vanags, piekūns vai ērglis. Viņa laupījumu norij veselu. Ja tas ir liels, tad saplēš gabalos, ēd tos ar visām spalvām un kauliem (tiesa, ūpis lielu medījumu notīra, bet, vai vienmēr, — nav noskaidrots).

Piekūns un vanags gaļu pat noplēš no kauliem, lai nebūtu jāēd kas ciets. Viņi, protams, norij arī nelielus kauliņus. Kopā ar gaļu viņu kuņģī nonāk gan spalvas, gan vilna, bet ne tādā daudzumā kā pūcēm. Tāpēc atrijas (kamolā savēlušās spalvas, vilnu, hitīnu un nesagremotās atliekas) dienas plēsīgie putni reti izmet no kuņģa pa muti: vienīgi tad, kad no daudzām pusdienām sakrājies viss, ko nevar sagremot. Viņu atrijās kaulu drumslu ir maz. Turpretī pūcēm atrijas pamatīgi pieblīvētas ar kauliem. Apēsto putnu un peļu ribas, pat veseli to galvaskausi kuņģī tik labi apstrādāti, ka tieši no atrijām der muzeju kolekcijām.

Pūču olas ir baltas, ar spīdīgu čaumalu. Mazajiem pū« čulēniem mugurā dūnu tērps. Taču tie ir akli un kurli. Turpretī ērgļu cilts mazuļi, uzplēšot olas čaumalu, jau ziņkārīgi aplūko pasauli ar melnām actiņām. Viņi dzird jau pirmajā dienā, kopš parādās šai pasaulē.

Pūcēnu acis un ausis atveras pēc nedēļas. Viņi ātri met spalvas, nomainot pirmās dūnas pret mezoptilu — mīkstām spalviņām, kaut ko vidēju starp dūnām un spalvām, unikālu dabas darinājumu, kura, izņemot pūcēm, nav nevienam citam.

Taisnību sakot, pūčulēni nemet spalvas tāpat kā citi putni. Dūnas neizkrīt, bet aug un aug — un nu izrādās, katra pūka ir mezoptīlās spalvas galā.

Tagad ir ievērotas dažas sīkas pūcēnu ēdināšanas deta« ļas, ko pētnieki nebija pamanījuši.

Noplūcis medījumam spalvas, vanags un piekūns to saplēš sīkos gabalos (bezdelīgu piekūns saplucina pat smalkās šķiedrās). Esmu ņem knābī un pēc tam tur virs mazuļiem, kuri ātri tver pienesumu.

Putnēnu barošanu pūces sāk ar noteiktu «pieskaršanās procedūru». Ar visu, kas paredzēts mazā pūcēna barībai, vecāki vispirms pieskaras mazuļa galvai, knābja kaktiņiem. Vienīgi tad viņu bērns it kā pamodies izsalcis reaģē uz to, ko ilgi gaidījis, un ar knābja malām tver barību.

Tālāk redzēsim, ka, aptaustot ar mutes kaktiem, pūce pārbauda, vai šo barību var ēst; tas ir paradums, kas saglabājas visu mūžu. Šī paraža ir mazliet dīvaina: pūces taču paļaujas nevis uz tausti kā citi putni, kas nodarbojas ar medniecību tumsā (kivi, dažas pīles un bridējputni), bet uz savu lielisko dzirdi un acīm, kuras redz pat naktī.

Tās tik ir acis! Apaļas, vērīgas — tās it kā ielūkojās parādību būtībā bez mirkšķināšanas. Kādus gan dziļākus noslēpumus glabā ūpja pampacainā galva? Lielo acu, nesatricināmā filozofiskā miera dēļ, ar kādu pūce noraugās grēcīgajā pasaulē, senie grieķi pasludināja viņu par gudrības un zināšanu simbolu.

Multiplikācijas filmās bieži vien pūce visai iespaidīgi groza acis. Taču īsta, dzīva pūce nevar izdarīt to: tās pārāk cieši savienotas ar galvaskausu. Tāpat pūces acis nepavisam nav apaļas: tādas tās izskatās vienīgi no ārpuses, plakstu ietvarā. Ja uzšķērž apkārtējos audus un veselu aci izņem no pūces galvas, tā parādās daļēji pār- kaulotas, paīsas, aizmugurē paplalinālas caurules veidā. Binoklis jeb tālskatis ar īsu cauruli ir taču teleskopiska acs! Tā nav apaļa dagerokamera ar mazu fokusa attālumu kā gandrīz visām dzīvām būtnēm, kas skatās pasaulē.

Pūcei katras acs redzes leņķis ir 160 grādi. Kad ar šiem grādiem nepietiek (pūces acis taču negrozās!), viņa pagriež galvu sānis, atpakaļ un, palikdama sveika un vesela, pat vēl vairāk: par 210, bet citas arī par 270 grādiem no frontālā stāvokļa (un vienmēr uz vienu un to pašu pusi ap vertikālo asi!).

Tumšā naktī pūce redz nekustīgu peli, pat ja apgaismojums ir 0,000002 luksi! Ja būs arī 46 000 reižu gaišāks, visi citi putni, izņemot varbūt vakarlēpi, nepamanīs peli. Grūti iztēloties, cik maz gaismas vajag pūcei, lai sekmīgi medītu. Skaidrā laikā dienas vidū Maskavas apkaimē Saule dod Zemei, piemēram, 100 000 luksu stipru apgaismojumu!

Pūces arī dienā redz diezgan labi. Ne sliktāk, bet dažas pat labāk nekā cilvēks. Vēl vairāk — viņas, tāpat kā citi putni un zīdītāji (un acīmredzot ķirzakas), gaišās debesīs pat uz spožas saules fona teicami atšķir putnus, kad tic planē. Sīs spējas mums ir zudušas, bet varbūt mūs daba nemaz nav apveltījusi ar tām. Dažas pūces medī arī dienā: tā ir purva pūce un svītrainā pūce. Diezgan bieži tāpat medī ūpji un apogi.

Tomēr pūcei ir arī redzes defekti. Tālredzība. Un, jādomā, viņa neko neredz savā tuvumā.

Nolieciet pūcītei priekšā miltu melnuļa kāpuru. Pamanījusi, ka jūs kaut ko pienesat, ka tas ir tepat blakus, viņa daudzas reizes nesekmīgi centīsies satvert to ar kaju. Taču viņa neredz, kur atrodas ēsma. Pūcīte dažus soļus atkāpsies, apskatīs kāpuru no attāluma un tad droši satvers to.

Noķēris žurku, ūpis mazliet patur to nagos — pūcēm raksturīgs paradums —, pēc tam guvumu nogalina un ceļ pie «sejas». Putns nevis grib apskatīt, kur žurkai ir galva, lai sāktu ēst no tās, kā tas ūpjiem pieņemts. Nē, viņš acis pat pilnīgi aizvēris, bet, piespiežot pie knābja, žurku vieglītēm aptausta ar taustes spalvām — sariņiem, kas ietver pūces knabja «sakni».

Cik smalka pūcēm ir dzirde, demonstrēja kāds akls apogs. Troksni, ko mūsu ausis pilnīgi neuztver un kas rodas, muskuļiem un cīpslām kustoties, kad lēni saliec pirkstus, viņš saklausīja. Pūces dzird, kā rāpo pa sienu prusaks… Viņu auss ir reizes piecdesmit akustiski jutīgāka nekā mūsējā, kaut uztver to pašu frekvences diapazonu. No putniem tikai pūces ausij ir savdabīga gliemežnīca — apkārt ausij paceļas ādas valnīši, uz kuriem aug īpašas, cietas spalvas (virs ūpja galvas redzamās ausis ir tikai rota, ar akustiku tām nav nekāda sakara). Skaņas «dzen» ausīs arī «sejas spogulis» — spalvas, kas, līdzīgi vēdeklim, aug ap pūces acīm. Sejas spogulis iedzen skaņas ausīs, būdams to ceļā ieliekta vairoga veidā un atrazdamies auss atveres priekšā, nevis atveres aizmugurē kā zīdītājiem. Tas nozīmē, ka pūce labāk dzird skaņas, kas nāk no aizmugures. Neizkustoties no vietas, vienīgi grozot galvu vairāk nekā par 180°, viņa pavērš ausi pret skaņu, vienalga, no kuras puses tā nāk.

Labās un kreisās auss asimetriskais novietojums uz galvas, kas novērots daudzām pūcēm, ir nevis kroplība, bet speciāla ierīce, kura atvieglo skaņas avota precīzāku noteikšanu. Pūlēdamās noskaidrot, no kurienes nāk čaboņa, viņa jocīgi griež galvu uz sāniem un uz leju.

Nedzirdama kā ēna pūce parādās pelēkajās debesīs. Nav saklausāmi ne spārnu vēzieni, ne spalvu švīkstoņa. Tu, cilvēks, neviļus nodrebi, kad viņa pēkšņi iznirst virs tevis … Sī putna mīkstajās spalvās daba paredzējusi dažādus gudrus skaņas slāpētājus, tāpēc naktī pūce lido kā bezmiesīgs rēgs.

Gadā, kad barības daudz, pūcēm bērnu papilnam, dažas sugas ligzdo divas reizes vasarā, bet plīvurpūces pat ziemā. Bada gados ne visas pūces vairojas, arī olu ligzdās ir maz.

No ligzdām pūcēni izklīst agri. Tie vēl neprot lidot, bet jau iet un iedzīvojas apkārtnē, vietām palēkdamies, vietām paspurkdami. Ja viņu ceļā gadās kas lielāks, putnēni garšļaukus izstiepjas uz zemes, izpleš spārnus, galvu izliec uz augšu un klabina knābi. Baida! Ja pūcēni nevienu nesatiek, neviens viņus nenotver un nenogalina, tad

viņi ielien krūmā, ievelkas ciņos vai starp akmeņiem, bet reizēm iespraucas dobumā. Mazu]i traušas, pieķerdamies ar nagiem, spārniem, pat ar knābi. Noslēpušies tup, laiku pa laikam iekliedzas — ziņo vecākiem. Tie nepamet viņus. Atrod un pabaro.

Pūces dzīvo ilgi: apogi pavada nebrīvē pa divdesmit ga« diem un vairāk, bet kāda ūpja mūžs bijis 68 gadi! Pasaulē ir vairāl< nekā simt dažādu pūču sugu. Tās dzīvo visās zemēs, tikai Antarktīdā un uz dažām salām to nav.

Visā$ šais zemēs, izņemot ziemeļu un dienvidu polāros apgabalus, mežu un stepju tumsā lido citi naktsputni — vakarlēpji.

Nakts «bezdelīgas»

Vakarlēpja dīvainais nosaukums krievu valodā — K03odoā radies aiz pārpratuma: pa naktīm šie putni lido starp ganāmpulku, viņus pievilina kukaiņi, bet jau sirmā senatnē ļaudis nolēmuši, ka mīkstspārnainie putni zīžot govju un kazu pienu. Tam it kā noderot viņu platā mute. * Tā, bez šaubām, nav taisnība.

Uz mūsu mežiem, stepēm un pustuksnešiem vakarlēpju tēviņi atlido no Āfrikas (uz Sibīriju — no Indijas) agrāk nekā mātītes. Tie atlido naktī, bet dienā pievērtām acīm nekustīgi sēž, piespiedušies pie zemes vai pie zara. Viņus grūti ieraudzīt. Taču vakara krēslā viņi paši sevi nodod. Pār koku puduriem un laukiem skan vakarlēpju tēviņa dziesma:^trrrr — gari stiepts,murminošs vai drīzāk klusināti sprēgājošs, mazliet neskaidrs trellis. Uzsaucis spalgu «kuvik», viņš šaujas augšā no koka, uz kura dūdojis, un, no stumbriem vairīdamies, aizlido. Tēviņš paceļ spārnus un virs sevis plaukšķina tos, izpleš asti vēdeklī, lai parādītu baltos plankumus uz tās. Mātīte atsaucas vai aicināta atlido. Tēviņš seko viņai.

Vakarlēpji nevij ligzdas. Tieši už kailas zemes, uz kritušām lapām un skujām, uz sūnām, reizēm pat uz meža takas viņi perē divas olas. Cietos zarus, kas te nokrituši, mātīte aizmet sānis, lai netraucētu. Tēviņš perē mazāk nekā mātīte, parasti viņš to dara krēslā un naktī. Ienaidniekus viņi aizvilina no ligzdas, velkot spārnus pa zemi un lidinādamies, it kā būtu ievainoti. Pēc tam, virzoties atmuguriski uz priekšu, vakarlēpji aizripina olas dažus metrus no vietas, kas vairs nay droša.

Paiet nedaudz dienu, un mazuļi jau lodā apkārt. Dienā viņi slēpjas mātei zem spārniem, bet pēc saules rieta nedod viņai mieru, prasa ēst, pieskaroties tai ar mutes sari- ņiem. Un māte aizlido medībās.

Vakarlēpji lido ar aizvērtu knābi. Tikai pirms tam, kad jānoķer vabole vai svilnis, tie atver savu neiedomājami plato muti. Kukaiņus tie atnes rīkles maisā. Uztraukt] pīkstēdami, vecākus sagaida mazuļi. Lielie putni iegremdē knābjus bērnu platajās mutēs un atdod medījumu.

Putnēni aug ātri; Divas trīs nedēļas viņi neiet nekur tālu no kailās vietas uz zemes, kur izšķīlušies («tualete» atrodas sānis: izžuvušo mēslu šaurais, baltais gredzens ieskauj «ligzdu»). Kad mazie putni iemācījušies lidot, tie dzīvo kopā ar vecākiem līdz augustam, septembrim — līdz aizlidošanai uz dienvidiem.

Dažās Viduseiropas vietās vakarlēpji vasarā dēj otrreiz, ļ Tad ģimenē vecāku pienākumus sadala tā: tēviņš rūpējas par pirmo perējumu, mātīte perē otro.

Sliktā laikā, kad maz kukaiņu, vakarlēpji, tāpat kā svīres, nekustīgi sastingst, viņu ķermeņa temperatūra krītas un enerģija taupās. Sāda bada guļa var ilgt daudzas dienas un naktis.

Vakarlēpji ir nakts putni. Dienā viņi nelido, ja vien netiek iztraucēti no ligzdām vai guļas vietām. Ari tad pa- I lido tikai nedaudz un atkal paslēpjas kaut kur tuvumā. Uz zemes vai uz zara paslēpušos vakarlēpi pamanīt ir ļoti grūti, pat ja tas atrodas turpat pie kājām vai tieši virs galvas.

Pilnīgi uzticēdamies savai aizsargkrāsai, kas padara putnus neredzamus, viņi sēž nekustīgi, nācēju pielaiž tuvu, ļauj sev vai virsū kāpt — un tikai tad pēkšņi šaujas gaisā, liekot jums pārsteigumā nodrebēt, un viegli, veikli ielido meža biezoknī.

Austrālijas vakarlēpji, sīklēļi, kad tie aizvērtām acīm, vertikāli izslējušies, sēž kokos vai uz dzīvžogiem, ir tik līdzīgi atlūzušain zaram, ka cilvēks var pieiet un uzlikt tiem roku, nenojaušot, ka tas ir putns, nevis stumbenis.

Kad vakarblāzma sastopas ar rītausmu.,,

īsajās vasaras naktīs, kad jau Piemaskavas platuma grādos un vairāk uz ziemeļiem vakarblāzmas un rītausmas atspīdumi gandrīz sastopas, kad rietumi līdz rīta atblāzmai austrumos nevis apdziest, bet auksti, blāvi spīd virs nekustīgā meža melnuma kā zaļgana debess mala, — šais jūnija naktīs virs tumšām pļavām, pa meža norām un mežmalām, kārklu brikšņos pie ūdens dzirdami skanīgi vai klusi, melodiski un spalgi, aprauti un nebeidzami treļļi, svilpieni, čirksti un vispār ne ar ko nesalīdzināmas, savādi skanošas putnu balsis, kaut pašiem putniem, liktos, jau sen laiks gulēt.

Lakstīgalas dzied neapklusdamas. Dzied ķauķi mitru ieleju, upmalu un ezermalu krūmos. Tīrumu un pļavu blāvajā miglas autā klaigā paipalas — «put-paliet» («pik- vcrvik!»); pēc vienmērīgiem laika sprīžiem, iejaucoties naksnīgajās skaņās, šīs dziesmas uz laiku pārspēj lauku qirceņu vienmuļos treļļus un sarkanvēdera ugunskrupja klaigas tuvējā dīķī.

Reizēm klusumu kā biezu audeklu pēkšņi pārplēš tādi kā griezīgi kreksti vai spalgi tarkšķi. Ritmisku kā paipalas dziesmu vārdiem grūti attēlot šo vienmuļo «griešanu» — saucienus, ko izkliedz grieze, šis nelielais, brūnais putns prāva strazda lielumā. Tā dzīvo blakus mūsu ciemiem un vasarnīcām mitrās ezermalās un purvmalās, jaunajā labībā, bet saskatīt to ir grūti. Kājas zemu nokārušas, griezes paretam izlido vai izbrien no zālēm un grīšļiem klajumā un nekad šeit ilgi neuzkavējas. Tās pārziemo tālu — Āfrikā. Uz uz turieni gandrīz visu ceļu noejot kājām! (Pa naktīm.) Iespējams, ka tā ir, bet kā' lai to redz un pierāda?

Griezi un tās radiniekus — ormanīti, dumbrcāli, lauci — tautā bieži vien sauc par raļļiem, kaut zinātniski tie ir rallīdi. Sie putni klusi, nemanāmi dzīvo mums kaimiņos, bet reti kāds tos ir redzējis. Tikai varbūt lauči (melni putni ar baltu vairodziņu pierē) reizēm peld pa meldrainu ezeru klajumiem, pa klusiem līčiem un upēm. Citi, piemēram, grieze, slēpjas purva un ezermalas biezajās zālēs. Viņa lido reti, taču starp meldriem un grīšļiem, galvu pie- liekusi, skraida žigli, veikli un, jāsaka, slepeni: pavīd — un tūdaļ divu soļu attālumā vairs nav redzama. Viņas ķermenis no sāniem saspiests, lai būtu vieglāk izlocīties starp zālēm. Mugurkauls tik lokans kā nevienam citam putnam. Droši vien tam pašam nolūkam — lai veikli izgrozītos zāļu džungļos — uz pieres ir kaulu vairodziņi — balti, sarkani, oranži —, kas pasargā galvu no dūrieniem un iegriezumiem. I

.. .Kā ganāmpulku vai zirgus dzenot, skan aprauts svilpiens «fiķ-fiķ» vakaros un naktīs dīķu un ezeru tuvumā, biezajā vilkvāļu audze, pārpurvotu pļavu krūmos, brīžam pie paša ceļa. Sis svilpiens baida vienu otru vēlīnu ceļinieku, jo atgādina huligānu un citu ļaunu cilvēku aizdomīgu sa- saukšanos. Tāpat tas līdzīgs gana svilpienam, kad tas dzen ganāmpulku vai zirgu baru.

Šo svilpotāju pie mums sauc par ormanīti… arī tas ir rallis, brālis un kaimiņš griezei, kas tuvumā nelabskanīgi «griež».

Tas, kurš, izdzirdis ormanīša svilpienu, iedomās ganus, būs vēl vairāk pārliecināts par savu minējumu pareizību, kad virs tuvējā purva mitro gaisu pēkšņi skali satricinās «vērša māviens»: «u-trumb-bu-bu» vai «um- mū-bu» … Vārdu sakot, biezajās niedrēs, dumbrājos, kur parasti lopi ne dienā, ne naktī netiek ganīti, kāds īd kā vērsis.

So putnu, kas tik savādām serenādēm no agra pavasara līdz jūlijam aicina mātītes uz satikšanos, sauc par lielo dumpi. Tumsā neredzamas — mātītes lido visapkārt. Ieraudzījis vai padzirdējis tās, lielā dumpja tēviņš «īd» vēl aizrautīgāk un skaļāk.

Arī dumpji dažreiz dzīvo mūsu ārpilsētas māju tuvumā, bet vai daudzi tos ir redzējuši? Liekas, .viņi prot slēpties labāk nekā raļļi. Redzēt dumpi tuvumā gandrīz nav iespējams. Viņš sastingst, izslejot ķermeni, kaklu, knābi vienā vertikālē kā bultu. Dumpju spalvām ir niedru un purva zāļu krāsa. Un, ja stiebri,_ kas nosedz viņu, vējā šūpojas, arī dumpis līgojas tāpat.

Ja ienaidnieks, vajādams dumpi, to nokausējis, tas izliekas par ūpi un baida vajātāju. Izbozies tas pieplok pie zemes: spārni izplesti, pussaliekti, spalvas uz kakla piepūstas kā zvans. Staltā, putna negaidītā pārvēršanās nejēdzīgā biedēklī liek neviļus novērsties izstieptai rokai vai atņirgtai mutei. Uzbrucēja apjukuma mirklis ir pietiekams, lai dumpis aizlidotu.

Agrāk domāja, ka, radīdams tādas, dīvainas skaņas, dumpis iemērc knābi ūdenī un «taurē». Vēlāk pamanīja, ka tā vis nav. Dumpis piepūš barības vadu, un rodas rezonators. Pēc tam viņš paceļ galvu gan uz augšu, gan ļauj tai nokrist uz krūtīm un, izelpojot gaisu, dobji bubina: «U-trum-bu-bu…»

Mūsu zemes dienvidos, purvainās vietās un ūdeņu malās, skaļi kliegdams «kvau-kvau», sevi pieteic neliels, īskājains gārnis, saukts par nakts gārni. Iskājains tas, protams, ir relatīvi salīdzinājumā ar citiem — garkājainajiem radiniekiem, kuru zvīņainās kājas ir tievas un garas kā niedres. Nakts gārnim galvā melna cepure, arī mugura melna, spārni pelēki, bet pavēdere gaiša. Pavasarī un vasarā uz pakauša slejas divas — četras baltas, garas un smalkas spalvas. Tās ir gan kāzu rota, gan signāla vimpelis.

Nakts gārņi ķer zivis, vardes un kukaiņus pa naktīm un krēslu.

Tumsā, kad viņi atgriežas ligzdā, nav viegli izšķirt, kas atlaidies — savējais vai ienaidnieks. Lai bērni pazītu viņus, nakts gārņi brīdina mazuļus, īpaši noliecot galvu. Tuvojoties ligzdai, putns piespiež knābi*-pie krūtīm, un mazie tad redz viņa zili melno «cepurīti», bet virs tās dažas baltās spalvas, kuras izkārtotas vēdeklī.

Ja nebūs šī vecāku sveiciena un miera signāla, putnēni izbīlī naidīgi sastings kaujas pozīcijā un aizstāvēdamies sāks knābt savu barotāju, kas pārkāpis noteikumus. Pat gardās vardes, kas jau ieliktas knābjos, nenomierina putnēnus un neapklusina sīvos uzbrukumus mātei vai tēvam.

Varžu koncerti un krupju dēkas

Tagad uzaicinu jūs paskatīties ar zinātkārām, nevis ar nicīgām acīm uz to cienastu, ko nakts gārnis atnesis bērniem un joprojām Jur knābī. Tās var būt dažādas vardes, kuras lietderīgi pazīt un atcerēties.

Varžu nelabskanīgā (es piekrītu!) kora dziedāšana noteikti pavada visas skaņas vasaras naktīs, protams, pietiekami mitrās vietās.

«Vorr … vorr .., vorr … krū!…» vienmērīgi un skaļi,

piepūšot pelēkos rezonatorus — mutes kaktu pūšļus, kurkst lielas, zaļas vardes kā dienu,tā nakti,bet vakarā it īpaši. Tās sauc par ezeru vardēm, kaut gan biežāk sastopamas lielu un mazu upju krastos. Pēkšņi spalgs «kre- kre-kre… nek-nek-nek…» — tas ir viena otra tēviņa ieķērciens, parastais kreščendo, solodziedājums saskanīgajā, vienmuļajā kurkstēšanā.

Nelielās ūdenskrātuvēs, kam parasti nav caurtcces, dīķos, mežu karjeros, peļķēs un grāvjos dzīvo pie mums otra zaļo varžu suga •— tā saucamās zaļās vardes. Tās ir augumā mazākas, krāsa tām spilgtāka, zaļumā vairāk smaragda nokrāsas, un tās nekvarkšķ tik skaļi un rupji. Zaļās vardes īpaši skanīgus kora koncertus sniedz pavasara un vasaras naktīs, bet nereti arī dienā. «Kvaks, kvaks, kvaks, kvaks…»

Piepeši vibrē griezīgs sauciens — «rekkekkekke!» un atkal — «kvaks, kvaks, kvaks …».

Viņas piepūš baltos un iedzeltenos rezonatorus, kas pastiprina skanējumu.

Ezeru vardēm (vai atceraties?) rezonatori ir pelēki, pat melni, sauciena laikā uzpūsti, klusuma brīžos iezīmējas kā šauras, gareniskas svītras mutes kaktos. No virspuses tā zaļa, bet blāvāka nekā zaļā varde, bieži vien olīvkrāsā, reizēm brūna, tās muguru izraibina melni un tumšzaļi plankumi un gaiša josliņa. Tā ir mūsu vislielākā varde: ķermeņa garums 15—17 centimetri.

Zaļās kurkstītes reti mēdz būt lielākas par decimetru (rekords ir 12—13 centimetri). Tēviņi mazāki nekā mātītes (vidējais garums 7,5 centimetri). Ezeru varžu vājais dzimums tikai nedaudz pārāks spēkā un augumā. Kā jau minēts, zaļo varžu tērps parasti krāšņi smaragdzaļš, tāds pats kā dīķu sulīgā zāle, kur viņas dzīvo. Tomēr reizēm atgadās iedzelteni vai pelēki zaļi un pavisam reti — bronzas brūni vai pat zilgani pārstāvji.

Zaļo varžu sugas nosaukums latīņu valodā ir esculenta, kas tulkojumā nozīmē «ēdamā». Tās tautas, kas uzturā lieto šos abiniekus, zaļās vardes vērtē augstāk par daudz ko citu. To gaļa ir tikpat maiga kā jaunam cālim. Taču zinātāji apgalvo; ka parastās vardes, kuras mēs bieži sastopam tīrumos un mežos, esot vēl gardākas.

"-Kaut zāle, kurā šīs vardes uzturas, ir zaļa, tās pašas ir nevis zaļas, bet dažādās brūnās nokrāsās — no netīri

dzeltenas līdz gandrīz melnai. Tādas ir virspuses, bet pavēderes atgādina lāsutnainu marmoru, kura pamatkrāsa mēdz būt netīri balta (parasti tēviņiem) un brūngani dzeltena vai sārti brūna (mātītēm). Parastās vardes, kam ir vienkrāsaina, gaiša bezplankutnu pavēdere, atgadās ļoti reti.

Ja jums gadās īpatnis ar baltu pavēderi bez lāsumiem, tad visdrīzāk tā būs purvu varde, kurai ass purns. Arī tā ir brūna, nevis zaļa, augumā mazāka nekā parastā varde. Tāpat kā parastā varde, tā bieži sastopama mežos, pļavās, purvos, dārzos un birzīs (vēl vairāk izplatīta stepēs' un meža stepēs). Abas sugas dzīvo taigas mežos aiz Polārā loka, bet parastā varde vietām ir vairāk uz ziemeļiem nekā purvu varde, piemēram, Kolas pussalā (purvu vardes tur nav) un visā Skandināvijā līdz pat Nordkapam. Parastā varde ir visziemeļnieciskākā no visām vardēm un naktīs laikam visklusākā (kaut viņa, tāpat kā purvu varde, galvenajos vilcienos tomēr ir nakts dzīvnieks). Tās padobjo, dudinošo kurkstēšanu var dzirdēt bieži vien no ūdens apakšas pavasarī — vairošanās laikā. Uz ūdenstilpes grunts tā atmostas no ziemas miega un sāk laist kurkuļus, kad ezeros un dīķos vietām nav vēl izkusis ledus.

Kijevas apkārtnē agros pavasaros pirmās vardes parādās jau februāra beigās, Piemaskavā — martā, aprīlī, bet Francijas ziemeļos — janvārī. Katrai varžu mātītei ir no pusotra līdz četri tūkstoši olu. Tās izlaiž ūdenī recekļainas kurkuļu pikas un dodas ceļojumā pa sauszemi — aiziet tālu no ūdens, ja ceļā gadās mitras vietas, bet dienas pavēsas. Svelmainā, sausā laikā parastās vardes iemieg dziļā vasaras miegā, vismaz Rietumeiropas dienvidos.

Purvu vardes pulcējas lielā daudzumā — mudžēt mudž aprīlī un maija sākumā mežainos purvos, pavasara ūde- ņiein klātās norās, mežmalās un ielejās. Viņu tēviņi šai laikā ir gaiši zilil Skaisto zilo nokrāsu rada limfa, kas bagātīgi uzkrājusies ādā. Vai jūs esat redzējuši debeszilas vardes pavasarī?

Kā ska|a murdēšana dienu un nakti mūsu mežus piepilda purvu varžu tālu dzirdamās balsis, kas tuvumā šķiet paklusas. Sīs vardes kurkst bez pārtraukuma: «Ko, ko, ko…» Tu, cilvēks, klausies un domā: «Kad tās apklusīs kaut vai uz neilgu laiku?» Atejot tālāk, izklausās, it kā rubeņi dudinātu riesta laikā …

Kad beidzas pavasara darbi — kurkstēšana korī un vairošanās, purvu vardes, kā arī parastās vardes izklīst pa apkārtni.

Turpretī zajās vardes, it īpaši ezeru vardes, pat vasarā, kad vairs nevairojas, neaiziet tālu no ūdens, bet turpina abinieku dzīvi: ar dažiem lēcieniem, kas tām ir pietiekami lieli (lielāki nekā brūnajām vardēm), maina vidi.

Padomju Savienības dienvidrietumos, teiksim, Ukrainā, kaut kur krūmainā norā, tumšā skābaržu vai ozolu mežā, upmalas kārklu brikšņos, pavasarī un visu vasaru līdz rudenim kāds' ātri sauc: «Krak-krak-krak…» Spalgi. Skaļi. Var likties, ka dzied kāds nakts putns. Jūs ejat sauciena virzienā, piesardzīgi tuvojaties, pieejat pavisam klāt — nu esat tam blakus. Tomēr saucējs nav redzams … Vēl viens solis — liekas, kliedzēju varētu aizsniegt ar roku… Tas pēkšņi apklust, un iestājas klusums. Jūs vairs neslēpjaties, bet meklējat krūmos, tikai neviens izbīlī neuzspurdz, neaizskrien, nečabinās, prom nelāvās …

Pat dienā, ja atskan šis «krak-krak-krak» un klusi un nemanāmi jūs pieejat pie paša krūma vai koka, no kura plūst šīs skaņas, tomēr nekas nav redzams. Bet ne jau koks brēc…

Kliedzējs ar skaļo balsi ir ļoti mazs un zaļš kā lapa, uz kuras tas sēž, pielipis ar visiem četru sīko kāju pirkstiem. To gali apaļi, paplatināti kā diski, apakšpusē lipīgi izdalījumu dēļ, ko ražo dziedzeri — evolūcijas gaitā iegūtā vērtība, kura palīdz veikli lēkāt pa lapotni (līdz pašai galotnei). Koku varde! Maza koku vardīte uzpirksteņa lielumā. To tēviņš, piepūšot tumšo kaklu (mātītēm tas ir balts), skaļi kliedz, un balss skan gandrīz tāpat kā dažiem plēsīgajiem putniem.

Kā jau teikts, koku varde ir zaļa — taču vienīgi zaļā vidē. Ja viņai nākas dzīvot citas krāsas apkārtnē, tad vjņa maina attiecīgā nokrāsā ari savu tērpu — kļūst (reizēm dažās minūtēs!) brūna, pelēka, gaiši dzeltena vai gandrīz melna.

Tikai pavasarī un vasaras sākumā, aprīlī, maijā, koku vardes dzīvo ūdenī, kur arī vairojas. Pēc tam viņas pāriet uz krūmiem, kokiem un platlapainiern lakstaugiem. Vienīgi ilgstošs_ lietus var aizdzīt tās no šejienes un likt slēpties zemē vai iet atpakaļ ūdenī (tiesa, daži tēviņi nezināmu iemeslu dēļ arī jaukā laikā gandrīz visu vasaru nodzīvo ūdenī).

Vēl interesanti, ka koku varžu pieaugušie kurkulēni pirms pārvēršanās vardēs ir ļoti lieli. To garums ir pieci centimetri — vislielāko zinātnē reģistrēto koku varžu augumā. Lieluma ziņā tie pārspēj parasto varžu un purvu varžu kurkulēnus, tāpat arī zaļā un parastā krupja kurku- lēnus, kaut šo sugu pieaugušie pārstāvji ir milži salīdzinājumā ar koku vardi. Taisnibu sakot, trīs centimetrus no šī garuma aizņem aste, kuras, kā zināms, pieaugušai vardei nav. Tomēr arī atlikušie divi centinrctri ir daudz: jaunās vardes, kurās pārvēršas kurkulēni — pāraudži, taču ir mazākas. Sī neparastā parādība — kad sugas pārstāvis attīstības stadijā ir lielāks par pieaugušu īpatni, kurā tas vēlāk pārvērties, citai sugai — Amazones paradoksvar- dēm — vēl izteiktāka: pati varde 7,5 centimetrus gara, bet tās kurkulēna garums 28 centimetri!

Iepriekš minēto krupju kurkulēni ir pamazi: zaļajam krupim to garums 3, 4, 5 centimetri (kopā ar asti), bet parastajam, pelēkajam krupim tie vēl mazāki. Jaunie krupji, kaš pirmo reizi atstāj ūdeni, tāpat ir niecīgi, tikai pēc daudziem gadiem daži no tiem izaug par apaļiem liela auguma abiniekiem. Reti, bet reizēm tomēr sastopamas pelēko krupju mātītes, kuru garums 20 centimetri. Turpretī tēviņi līdz pat sirmam vecumam saglabā zināmu ķermeņa «slaidumu», smalkumu (cik nu tas vispār krupjiem iespējams) un nelielus izmērus (ir 8—10 centimetrus gari).

Pielavījies pie noskatītā upura, krupis vis netver to ar muti, pēkšņi uzbrukdams, kā tas varbūt mums liekas. Nē, viņš «šauj» ar mēli. Tikpat kā stingri nostiepta gumija, kā lode krupja mēle izšaujas no mutes un acumirklī atgriežas atpakaļ ar labi notverto medijumu. Ceļš turp un atpakaļ tiek veikts tikai 1/15 sekundes, niecīgā sekundes daļiņā. Ieraudzīt mēli uzbrukuma mirklī nav iespējams. Vienīgi kluss klakšķis, līdzīgs vājam pātagas plīkšķim, un steidzīgas rīšanas kustības nodod krupi. Lielie tropu krupji spēj trāpīt mērķī ar mēles «patšauteni» desmit centimetru attālumā.

Mūsu mežos, tīrumos, pļavās un dārzos pa naktīm rosās divi krupji — parastais jeb pelēkais un zaļais krupis (valsts rietumos ir vēl smilšu krupis, bet pie Baikāla un Tālajos Austrumos — Mongolijas krupis).

Parastais krupis ir pelēki brūns, dzelteni brūns vai gandrīz melns, dažreiz ar tumšiem, reizēm rožainiem plankumiem. Pelēkā krupja acis (varavīksnenes) — zeltainas vai vara sarkanas. Zaļais krupis ir olīvzaļš (pelēki zaļš) ar lieliem melniem vai tumši zaļiem plankumiem un daudziem sīkiem, tikko samanāmiem sārtiem pauguriņiem (tēviņiem parasti pamatkrāsa tumšāka, bet plankumi gaišāki nekā mātītēm). Zaļajam krupim arī acis iezaļganas, ar melniem punktiņiem. Papildu iezīme ir ādas kroka pakaļkājas pēdas iekšpusē. Parastajam krupim šīs krokas nav.

Ziemā krupji paslēpjas zemē (galvenokārt mežos), nevis ūdenī kā vardes, bet aprīlī (Kijevas apkārtnē jau marta beigās) atmostas un siltās naktīs, kad temperatūra nav zemāka par pieciem grādiem, lavās pie ūdens — uz vietām,

kas derīgas ikru nēršanaf. Simti un tūkstoši krupju rāpo turp, it īpaši lietainās naktīs. Tēviņi ierodas pirmie. Viņi parasti iet pa to ceļu, kas viņus ne vienu reizi vien atvedis pie ūdens jau iepriekšējos pavasaros. Novērots, ka krupji daudzus gadus atceras savus ierastos ceļus (līdz vienam kilometram garus!) un pašus zīmīgākos to rādītājus.

īsiem lēcieniem, neatlaidīgi krupju tēviņi steidzas ieņemt labākās vietas ūdenstilpēs. Katram īpatnim šeit pašam sava teritorija, kuru tas sargā no citiem ciltsbrāļiem un uz kuru siltos vakaros un naktīs aicina mātītes. Tad viņi uzraušas uz kāda kukuržņa vai pērnās zāles kušķa, paši būdami pa pusei ārā no ūdens, un dobji «rukšķ» (rukšķienus atkārto 35—40 reizes minūtē). Līdzko iečabas nelīdzens cinis, sakustas (tikai ne strauji) kāds priekšmets vai dzīvnieks krupja lielumā, tēviņš sarosās, viņam šķiet, ka tuvojas krupju mātīte. Vēl nepārliecinājies, tas nereti dzenas pakaļ vardei, kas tuvumā lec. Sai laikā gadās, ka krupju tēviņi cieši apskauj pat karpas.

Tēviņi cits citu brīdina no šāda uzbrukuma, dažas reizes īsi iekliegdamies «kung-kung» (metāliskā tembrā) un pieņemdami īpašu pozu: elpojot spēcīgi cilājas sāni, galva tiek izslieta uz augšu. Interesanti, ka draudu poza, kas brīdina dabiskos ienaidniekus, ir pavisam citāda. Tad krupis piepūšas, iztaisno kājas, paceļas, cik vien iespējams, no zemes un šūpojas uz priekšu un atpakaļ. Taču zalkšus un daudzus putnus šādi draudi, tāpat inde krupju ādā, nebaida. Gluži otrādi, tā pat ērtāk uzbrukt, it īpaši zalktim, kas ne vienmēr spēj panākt abinieku.

Tomēr atgriezīsimies pie pavasara rosmes pilnajām ūdenstilpēm, kurp drīz vien — apmēram pēc nedēļas tēviņiem seko krupju mātītes. Kā resnas tirgussievas tās kustas nesteigdamās, lec neveikli, brīžam rāpo vai pat mazliet paskrien. Lai atpūstos, viņas pasēž un atkal rāpo — pilnas ar ikriem, ko saudzīgi nes savās mātes miesās.

Tēviņi bieži pārkāpj īpašuma tiesības diķī pēc mātīšu ierašanās, bet nereti tie atnāk arī pāros, ja ceļā gadās sastapties. Pelēkajiem krupjiem vienmēr tēviņu atliku likām, zaļajiem krupjiem gluži otrādi — mātīšu ir nedaudz vairāk. «Līgavaiņi» — kopā pa trim — pieciem, reizēm pa desmit, neievērojot robežas, — seko katrai no jauna pienākušai «līgavai».

Uzvarētājs aizpeld no sāncenšiem ar savu izredzēto uz saulainu piekrastes seklumu. Stundām ilgi tic guļ uz grunts, uzpeldēdami, vienīgi lai ieelpotu gaisu. Siltā, saulainā dienā tie sāk nērst ikrus. Krupji aizpeld pie niedrēm un citiem ūdensaugiem un, kustēdamies apkārt stiebriem, uztin uz ticin trīs centimetrus platas recekļainas lentas, kurās turas tūkstošiem olu.

Ikru nēršana ilgst vairākas dienas, un, tiklīdz tā beidzas, tūdaļ mātītes aiziet no ūdens, lai atgrieztos šeit tikai nākamajā pavasarī. Pēc dažām dienām aiziet arī tēviņi. No ikru nēršanas vietas līdz vasaras medību vietām vieni mēro tālu ceļu — kilometrus divus trīs, bet daudzi paiet tikai 150 metru. Sie abinieki brīnumainā kārtā uzzina vajadzīgo virzienu un gandrīz katrs atrod vietu, kur dzīvojis iepriekšējos gados, kaut ceļo tumšās naktīs, kad apkārtni slēpj vienmuļa tumsa, vēl pilnīgāka pie zemes, kur pārvietojas krupis. Mazajam radījumam ir diezgan plaši medību lauki: 50—150 metru diametrā. Ja nav piemērotas paslēptuves, nereti krupji rok paši savas alas līdz 40 un vairāk centimetru dziļi. Tie atgriežas tajās pēc nakts medībām un slēpjas šeit tikpat regulāri kā lapsas savās alās (atmiņa krupjiem ir teicama). Ja naktis vēl aukstas, temperatūra zemāka par 11 —12 grādiem, pēc pabeigta nārsta un laimīga ceļojuma līdz savām vasaras apmetnēm krupji atkal paslēpjas zemē, nekustas un sastingst. Krupji nenār- sto katru gadu, bet maijā, siltos vakaros, viņi visi izlien no slēpņiem (aprīlī neceļoja uz ūdeņiem nenobriedušie jaunie krupji, kas nevairojās, un šīgada — tā saucamās ālavās mātītes), Viņus moka izsalkums: visu garo ziemu, sākot ar oktobri, viņi ir gavējuši. Pat krupji, kas vairojās ūdenī, neko neēda šai nemiera pilnajā laikā. Iztikas meklējumi pa naktīm tagad -ir galvenais viņu dzīves saturs.

Kas notiek ar ūdenī atstātajiem ikriem? Par tiem rūpējas vienīgi saule: tās siltumā ikros attīstās dīgļi. Pēc ne- deļām divām (ja pieturas labs laiks, tad agrāk, ja slikts — vēlāk) no ikriem rodas sīki kurkulēni. Parasti šķiļas visi reizē. Kurkulēni vēl dienas divas uzkrāj spēkus, palikdami lentās, kas tos nosedz ar recekļainu sieniņu tāpat kā agrāk ikrus. Pēc tam tie kopīgā barā peld un kā dzīvas lentas (vienu metru platas un vairākus metrus garas) vijas pa dīķi. Tās gan paceļas virspusē, gan nolaižas pie grunts. Kurkulēni visi reizē manevrē: vienprātīgi peld uz vienu pusi, neviens nekur nesteidzas, netraucē kolonnu,[2] kārtīgi pagriežas un nebēg no rindām. Ja viņi ēd, tad ēd visi, ja sildās virspusē — tad visi reizē. Tie nav bailīgi, bēg nevis no ēnas, kas krīt uz tiem, bet tikai no spēcīgiem ūdens šļakstiem un viļņošanās. Tiklīdz kādu biedru pārsteidz nāve plēsoņas zobos vai radusies kaut neliela ādas brūce, barā rodas sajukums un panika un kurkulēni bēg kur kurais. «Baiļu smarža» — īpašās vielas no ievainotās ādas nonāk ūdenī: tā, lūk, viņus nobaidījusi! Daudzu zivju āda tāpat izdala ūdenī ķīmiskus savienojumus, kas brīdina no briesmām. Tāda, piemēram, ir grunduļa āda, kas ieskrambāta nosūta tuvumā esošajiem ciltsbrāļiem atvadu signālu ar brīdinājumu. No vietas, kur grundulis nokļūst līdakas zobos, tūdaļ aizpeld ne tikai grunduļi, bet arī sapali un hondrostomas. Jo tālāka radniecība zivju starpā, jo sliktāk tās saprot šos signālus. Foreli, teiksim, nebaida vieta, kur tikko gājis bojā grundulis, apkārt izplatīdams baiļu smaržu. Tāpat ir astainajiem krupju bērniem: citu krupju sugu kurkulēnu ievainojumi viņus baida, bet varzu ieskrambājumi vairs nesatrauc.

Dzīves laiks ūdenī tuvojas beigām — tas ildzis gandrīz trīs mēnešus. īsi pirms pārvēršanās krupjos kurkulēni pirmo reizi ieelpo gaisu: rij to savām apaļajām mutītēm, paceldamies ūdens virspusē un piepildīdami «jaunās»

plaušas, kas nupat sāk darboties. Ena, kas pēkšņi pārslīd dīķim, tagad viņus baida — viņiem jau ir pieredze un prasme pazīt ienaidnieku ar acīm.

Nu jaunie krupīši Izlien no ūdens un aizlec. Collu garo abinieku tūkstoši izklīst uz visām pusēm: gandrīz vienā dienā tie pārvēršas sīkos krupjos un iedzīvojas jaunajos ) apstākļos uz sauszemes.

Mazuļu lielākā daļa drīz aiziet bojā, tāpēc ka tie pārāk nevarīgi, gaišās dienās arī daudz lēkā un biežāk nekā lielie krupji nonāk visādu naidnieku uzmanības centrā. Un ienaidnieku ir diezgan daudz: zalkši, glodenes, vardes, bruņurupuči, paši krupji (prāvākie), eži, žagatas, vārnas, plēsīgas vaboles un simtkāji, cilvēki, kas ar DDT un citiem insekticīdiem apbārsta tīrumus, un krupju muša (tā gan iznīcina arī vardes) — ar skaisto nosaukumu «lucī- lija». No olām, ko muša uzdēj uz dzīva krupja, izšķiļas kāpuri, pa nāsīm un acīm iekļūst abinieka smadzenēs un ēd tās. Pēc divām trim dienām nelaimīgais krupis nobeidzas. Vēl pēc piecām sešām dienām, atstājis no krupja vienīgi kaulus un ādu, baismīgās lucīlijas kāpurs iekūņojas zemē, bet pēc divām diennaktīm tas pārvēršas mušā, kas drīz vien ir gatava uzsākt savu iznīcības pilno vairo- > šanās ciklu.

Zaļo krupju «dzīve un tikumi» ir līdzīgi Iepriekš ap- . rakstītajiem, taču ir arī dažas novirzes[3]. Zaļie krupji labāk

1 Starp zaļajiem un parastajiem krupjiem atgadās dabiski krustojumi.

nekā parastfe krupji un daudzi citi abinieki panes vasaras sausumu un tveici, ziemas un nakts aukstumu un pat sāļu ūdeni; tas abiniekiem ir pilnīgi neparasti. Tāpēc viņi dzīvo kā stepēs,_ tā ari tuksnešos, vairojas ne tikai saldūdeņos, bet pat sāļos — ar 1,5—2% sā]u saturu; tas ir visai jūtams «sālījums»: tads pats kā Melnajā jūrā! Zaļais krupis arī kalnos paceļas augstāk nekā visi citi abinieki — līdz 4200 metru augstumam (piemēram, Tibetā). Tas biežāk nekā parastais krupis sastopams dienā un ir daudz veiklāks: lec ātrāk un tālāk un prot pat kāpelēt. Tā kurkulēni attīstās straujj: pēc 3—4 dienām tie jau izšķiļas no ikriem, vel pēc divām dienām zaudē žaunas, ar pirmajām savas dzīves dienām ir bailīgi (bīstas no ēnas) un nedzīvo baros.

Toties pavasara, reizēm arī vasaras naktīs zaļo krupju tēviņi «dzied» tik jauki, kā neprot neviens no abiniekiem: «irrr … irrr …»' skan kā maigs trellis. Daudzi nezinātāji domā, ka dziedātājs ir putns.

Visderīgākie no derīgajiem dzīvniekiem

*

Kad krupji iziet pa nakti medibās, barība, kas derīga to uzturam, pati ierodas no pazemes. Visu veidu sliekas — miljardiem primitīvu radījumu, kam tomēr ir bijusi ļoti liela nozīme mūsu planētas vēsturē, tās augšņu auglības radīšanā, izurbdami zemē caurumiņus, izlien virspusē. Tās vilina nobirušās lapas. Satverot lapas ar bezzobainajām mutēm un rāpjoties atmuguriski atpakaļ aliņā, tārpi aiznes tās pazemē. Daudz ir bijis strīdu, veikti daudzi mēģinājumi, bet tā arī galīgi nav noteikts, kāpēc slieka (ar domāšanu neapveltīts radījums) vienmēr visai racionāli un, no malas raugoties, ļoti saprātīgi paņem lapu — aiz šaurā, ķīļveidīgā gala, bet priežu skujas aiz kātiņa, lai to vieglāk būtu ievilkt niecīgajā alā. Ja lapu vilktu aiz kāta, bet priežu skuju pāri, gluži otrādi, aiz vienas skujas galotnes, tad lapa atdurtos ar plato pamatni un iestrēgtu mazajā aliņā, bet otra — nesatvertā skuja sagrieztos, nostātos šķērsām ieejai, un pat tā diezgan "prāvā spēka, ar kādu strādā tārps, nepietiktu, lai ievilktu to zemē.

Veiktie izmēģinājumi liecina, ka ne mazāk prasmīgi tārpi pārvieto alās ari citus priekšmetus: putnu spalvas un dažādu apveidu papīra gabaliņus, satverot katru atkarībā no tā formas visizdevīgākajā veidā.

Pēc pavasara siltajiem lietiem, vēlu vakaros un agri no rīta sliekas (tiesa, ne visas) izlien zemes virspusē nevis meklēt lapas, bet citās svarīgās darīšanās, kas nepieciešamas sugas turpināšanai. Gļotainā kapsulā, kas ātri sacietē, attīstās viena vai vairākas olas. Pēc 3—4 nedēļām no tām izšķiļas sīki tārpiņi, kuri, vecāku neaprūpēti, dzīvo un aug lielāki. .

Tikai nepieredzējušam cilvēkam sliekas izskatās visas vienādas. Tām ir daudz dažādu sugu. Mālzemē dzīvo vislielākie pārstāvji — līdz 30 centimetru gari. Pie ūdens, slapjā zemē mitinās vissīkākās sliekas (5 centimetrus garas). Vienas dod priekšroku labi mēslotām augsnēm, citas ir neizvēlīgas un ierokas, kur pagadās. Pēc krāsas, sīkajiem sariņiem un citām šķietami nenozīmīgām detaļām speciālisti izšķir slieku dzimtā ap 170 dažādu sugu, starp tām arī mūsu parastās sliekas. Viņas visas, kā mums labi 1 zināms, ir nelielas. Turpretī siltajās zemēs dzīvo milzslie- kas: piemēram, Austrālijas milzslieka ir resna kā čūska (3 centimetrus) un 3 metrus gara!

Jums varbūt liksies savāda pārliecīgā uzmanība, ar kādu nopietni zinātnieki izturas pret šiem necilajiem radījumiem, kas, kā varētu domāt, nezinot būtību, noder tikai makšķeres āķim. Vienīgi nedaudzi apzinās, cik derīgas ir sliekas.

Viens no pirmajiem nepievilcīgās sliekas lielo nozīmi cilvēces dzīvē novērtēja Čārlzs Darvins. Vairākus gadus viņš pacietīgi pētīja šos dzīvniekus, kas slēpās zemē un bija nepieejami novērošanai.

Čārlza Darvina raksts par sliekām, kas izdots 1881. gadā, ir viens no visinteresantākajiem un nozīmīgākajiem dzīvnieku pētījumiem.

Zinātnieks atklāja, ka tārpi pārtiek no trūdvielām: tie norij zemi, sagremo visas organiskās vielas, kas vēl sagremojamas augsnē, un izvada ārā nesagremoto pārpalikumu; šādā veidā dažos gados sliekas izlaiž caur saviem gremošanas kanāliem visu aramzemi. Kad viņu nav sevišķi daudz — tikai 50—150 tārpu uz vienu kvadrātmetru augsnes1 —, arī tad ik gadu tie iznes virspusē uz katra hektāra savu izkārnījumu veidā 10—30 tonnu zemes. Jaunākajos aprēķinos, pētot auglīgas pļavas, iegūti vēl prāvāki skaitļi: 45—80 tonnu uz hektāra jeb 4,5—8 kilogrami uz kvadrātmetra gadā. Gadsimtu gaitā visu tārpu apdzīvotā vieta pārklājas ar metriem biezu zemes kārtu, ko sliekas uznesušas virspusē no zemākajiem slāņiem. Akmeņi, ciņi un celtņu drupas pazūd zem šīs kārtas. «Arheologi droši vien nezina,» apgalvo Čārlzs Darvins, «ka viņiem par daudzu seno priekšmetu saglabāšanos jāpateicas tārpiem.» Tiesa, tārpu dēļ senatnes pētniekiem radies arī lieks darbs: tas, kas pirms gadu tūkstoša atradās virs zemes, tagad ir jāatrok. Tacu citādi mēs neko neatrastu: jau sen viss būtu cilvēku darbības un stihiju iznīcināts, izvazāts, salauzts un nopostīts.

Tātad neskaitāms daudzums mēmu, bet vērtīgu agro- tehniķu kā dienu, tā nakti irdina augsni zem mūsu kājām, reizē to uzlabo ar saviem izdalījumiem un aliņās ienestajām lapām. Rokoties zemē un to nemitīgi rijot, sliekas padara drupatainu un izturīgu augsnes struktūru — un gaiss, mitrums un derīgās baktērijas tiek dziļāk zemē. Kā kapilāru tīkls dzīvajos audos neskaitāmās tārpu aliņas lieliski drenē un vēdina augsni.

Lai jūs neapšaubītu slieku ārkārtīgo derīgumu, vēlreiz pavērosim, kā Čārlzs Darvins slavē šos talantīgos agronomus: «Tārpi brīnišķīgi sagatavo zemi augu augšanai… tik rūpīgi izsijā to, ka tanī nepaliek minerālu blīvo daļiņu … tikpat kā dārznieks, kas irdina augsni saviem "visgleznākajiem stādiem.»

Saudzējiet, velti nenogaliniet šos «agrotehniķus», kas vajadzīgi mums visiem! Jo vairāk tāpēc, ka ienaidnieku tiem jau tā ir daudz: kurmji, skrejvaboles, tūkstoškāji apēd sliekas vairumā. Tās lieto eži, krupji, vardes, mājas strazdi, slokas un citi putni… Pat pūces! Reiz Oksfordas universitātes Botāniskā dārza darbinieki apgaismoja pūces ligzdu ar sarkanu gaismu (no tās nebaidās nakts dzīvnieki) un novēroja apbrīnojamu ainu: vecāki baroja pū- cēnus… ar sliekām! Viņi ķera tās — šo plēsīgo putnu neparasto barību — netālā parka zālienā un nesa bērniem lielā daudzumā.

Daudz slieku iznīcina arī DDT un citi kaitēkļu apkarošanas līdzekļi, ar kuriem apbārsta tīrumus (šie līdzekļi, kā tagad noskaidrots, ir bīstami ne tikai kukaiņiem, bet visam dzīvajam laukos un to apkārtnē).

Vasaras svelmi un ziemas salu sliekas panes bez īpašām pūlēm. Tās rokas dziļāk un tur, pazemes mājokļos, kas «izmesti» ar viņu pašu izkārnījumiem, saritinās kamolos un nodzīvo nelabvēlīgo laiku.

Agrāk starp slieku ienaidniekiem skaitījās vēl viens, ko tagad zinātne ir attaisnojusi, — tas ir naksnīgais mednieks — zirneklis atips, apbrīnojamo lamatu celtnieks.

Šī būve ir zirnekļa futrālis, bez logiem un durvīm, bez ieejas un spraugām. Ka dzīvs iemūrēts cietumnieks zirneklis tup tajā un nekur neiziet ne dienu, ne nakti. Futrāļa apakšējā daļa iegremdēta zeme apmēram pusmetru dziļi, augšējā slejas uz augšu vai atrodas uz zemes.

Futrāļos slēpjas zirnekļu mātes, bet atipu tēviņi klaiņo bez pajumtes: naktīs skraida pa nezālēm aizaugušām vietām un pakalniem, pa priežu silu malām. Augumā tie mazāki nekā mātītes (8—9 milimetrus gari) un tumšāki, gandrīz melni, kā tas pienākas nakts klaidoņiem.

Viņu saimnieciskās draudzenes ne visai uzticas gaišajai dienai: naksnīgajā pasaulē viņas ir drošākas. Kad saules karstumā uz zemes sāk kūsāt dzīve, viņas aiziet dziļi pazemē. Turpretim naktī, joprojām iepakotas, viņas ierāpo tīmekļa «piedurknē», kas paceļas virs zemes. Šai futrālī mātītes uzglūn laupījumam.

Simtkājis vai mitrene rāpo pa sūnām un uztraušas uz šī futrāļa, vai ods apsēžas uz tā, pēkšņi zem viņiem pārplīst «zeme», garas, āķveidīgas heliceras saķer neuzmanīgos ceļiniekus un velk uz leju — futrālī.

Zirnekļu māte iekar medījumu pavedienos, bet pati steidzas uz augšu — tai jāaiztaisa futrāļa caurums. Tikai tad, kad darbs padarīts, tā vairs nesteidzas, bet ar gardu muti ēd pusdienas.

Pametusi mātes māju — cauruli, jaunā zirnekļu mātīte no atipu ģints, tiklīdz atrod piemērotu vietu, tūlīt būvē savu personisko māju — cauruli, kurā tup līdz pašai nāvei. Vienīgi kāda dabas katastrofa var izdzīt to no brīvprātīgā ieslodzījuma, kas paiet zīda futrālī.

Jaunā mātīte strādā tumšās un mēness naktīs. Vispirms viņa būvē virszemes stāvu. Tā vij sev apkārt ērtu tīmekļu karkasu, kura konisko virsotni ar smalkiem pavedieniem piesien pie zālēm. Tāpēc sākotnēji visa zirnekļu mātes būve ar tās uzslieto, pludlīnijās ieturēto galu rēgojas virs zemes itin kā raķete, kas uz starta pavērsta pret debesīm.

Taču vēlāk pavedieni pārtrūkst un zirnekļa āķīgās lamatas liecas uz leju, kamēr tās noklājas uz zemes.

Uzcēlusi karkasu, tā iekšienē zirnekļu māte zem sevis rok zemi. Ilelicerās saspiedusi zemes piciņu, viņa to mēģina izstumt cauri savītajiem būvkokiem. Daļēji tas izdodas, bet diezgan daudz siekalām samitrinātas augsnes pielīp pie karkasa tīmekļiem. Vēlāk zirnekļu māte rūpīgi apmet ar zemi un smilšu graudiņiem tīmekļa konusa iekšējās sienas, kas slejas virs viņas.

Pēc tam, griežot vēderiņu, tā vēlreiz notin apmetumu ar tīmekli. Atkal tā zem sevis rok zemi, izstumj to, cik var, uz āru, pārējo ietriepj sienās. Tā pakāpeniski, slīdot zemāk un zemāk, ļoti mērķtiecīgi no darba organizācijas viedokļa ta pabeidz arī savas mājas pagraba telpas. Starp virszemes un apakšzemes «stāviem» nav nekādu šķērssienu. Tos saista vienīgi smalks pavediens, kuru zirnekļu māte, pazemē noslēpusies, tur savā ķepiņā. Tiklīdz neuzmanīgs kukainis, neko nenojauzdams, nosēžas uz apmestajām lamatām, visai līdzīgām nolauztam stiebram, tūdaļ pavediens sakustas un paziņo zirnekļu mātei. Viņa klusi zogas uz augšu, uzmanīgi parāpo zem tās vietas, kur tieši sēž muša. Vienīgi tīmekļa smalkā sieniņa atdala vieglprātīgo kukaini no zirnekļa, kas gatavs šo sieniņu pārsist ar asu un saindētu ieroci. Kāda drāma sākas pēc tam, mēs jau zinām.

Protams, ne jau tikai atipi, bet arī ļoti daudzi citi zirnekļi (ar tīkliem vai bez tiem) medī pa naktīm vai galvenokārt pa naktīm.

Zirnekļi ir rijīgi, bet lamatas, kuras tie pin, visai veiksmīgas. Kad medības īpaši sekmīgas, daži krusta zirnekļi, piemēram, samedī tīklā… pa piecsimt kukaiņu diennaktī. Mežos un pļavās uz katra hektāra dzīvo apmēram miljons, bet vietām arī pieci miljoni visdažādāko zirnekļu. Parēķiniet, cik katru diennakti uz šādas pļavas vai meža kvadrātmetrā iet bojā visādu kukaiņu — simtiem tūkstošul Un galvenokārt tiek iznīcināti kaitīgi kukaiņi — mušas, odi un citi tamlīdzīgi kaitēkļi…

Vai jūs ievērojāt, ka daudzi tipiski nakts dzīvnieki ir daždažādu kaitēkļu iznīdētāji? Zirnekļi, pūces, vakarlēpji, krupji, koku vardes, sikspārņi, par kuriem runa būs vēlāk, āpši, susuri (tie nobeidz daudz maijvaboļu) ir visderīgākie no derīgajiem cilvēka draugiem, tie ir cilvēka iekopto tīrumu un dārzu, cilvēka sargāto mežu draugi.

Un ezis? Viņš ir tāds pats … Derīgs!

Vai, teiksim, odzes. Tās iznīcina kaitīgās peles un strup- astes. Tomēr par tipiskiem nakts dzīvniekiem šīs čūskas nesauksim. Tās medī kā dienu, tā nakti (ja naktī gaisa temperatūra nav zemāka par +3 °C). Kad ir vēsāks, odzes noslēpjas savās dažādajās paslēptuvēs pazemē, nekustas un sastingst. Kad temperatūra ir no +10° līdz +14 °C, kā mums liktos, siltās naktīs, odzes parasti neizlien no sakārņiem, pe|u alām un citiem zemes tukšumiem. Ja ir šāda temperatūra, tās ir pietiekami kustīgas un sekmīgi medī, bet apēsto laupījumu, kā nākas, nevar sagremot. Tās cieš badu, sāk zaudēt spēku. Aukstākās naktīs, kad čūskas nekustas un sastingst pazemē, tās mazāk izlieto dzīvības spēkus, tātad mazāk izmanto arī barības vielas. Tāpēc pavasarī un rudenī varam būt droši, ka naksnīgajos ceļojumos mēs nesastapsim mežos indīgās čūskas, kaut tumsā daudzi baidās tieši no tām, tās rēgojas visur, kur iečabas uz zemes.

Pavasarī no rītiem tās izlien no zemes un… kāri dzer rasu. Pēc tam viņas rāpo uz saulainām norām, nogāzēm, izcirtumiem, stigām, lai sildītos. Čūskas guļ stundām ilgi izstiepušās, ļaujot saulei apspīdēt ķermeņa lielāko daļu. Grūsnās čūsku mātes vasaras lielāko daļu pavada piesaulē, jo tad labāk attīstās dīglis. Taču naktī, tālu nerāpojot, tās izpēta grauzēju alas un tukšumus zem saknēm. Mātītes nerāpo ātri, nav ne mundras meklētājas, ne arī strauji dzenas pakaļ. Spēji izšaujot uz priekšu galvu, čūska iekož, parasti iedzeļ tikai tām strupastēm, pelēm, vardēm, ķirzakām un sīkajiem putniem, kas pagadās viņu tuvumā (reti tā dzenas pakaļ upurim, kam nav iekodusi). Sadzeltu ķirzaku vai vardi odze tūdaļ norij. Taču pele, kas saņēmusi nāvīgu indes devu, parasti vēl spēj aizskriet kādu gabalu, tad sākas agonija un tā paliek guļot. Tūlīt odze nedzenas pakaļ grauzējam (nekur nav jāsteidzas!). Itin kā apsvērdama, uz kurieni iznīcībai nolemtā pele varētu aizbēgt pirms nāves, čūska paguļ dažas minūtes. Pēc tam, tuvu pie zemes noliekusi galvu, viņa rāpo pa upura pēdām, ko it kā glāsta, viegli pieskardamās ar savu divdaļīgo mēli. Reizēm odze atver muti, laikam lai labāk saostu vajātā dzīvnieka smaržu. Atradusi upuri, čūska, ātri, ātri šaudīdama mēli, aptausta to, aposta arī un pēc tam norij. Ja vieta nav piemērota maltītei, viņa paņem mutē medījumu un aizrāpo, kur mierīgāk vai ērtāk.

Čūskas nav ēdelīgas: lai izdzīvotu un nenobeigtos, odzei dienā pietiek ar simtreiz mazāku barības daudzumu nekā viņas svars. Taču parasti tās divas reizes pārsniedz šo minimālo devu. Protams, tas ir vidēji no vairāku nedēļu vai mēnešu medībām. Gadās, ka odze notver, teiksim, divas peles un apēd tās, uzreiz palielinot savu svaru par 50—75 procentiem. Nākamajās naktīs, sagremojot sātīgo maltīti, viņa vispār neiziet medībās. Pēc tam odze gan iziet un, pilnīgi iespējams, nenoķer neko. Tad var sākties ādas mešana, bet šai laikā tās neēd nemaz. Viņas gavē arī pavasarī, kad svin kāzas. Vēlāk grūsnās mātītes gandrīz nemaz nedomā par ēšanu. Te, skaties, arī ziema ir klāt — rāpulim jāslēpjas dažādos zemes caurumos un spraugās, jāguļ visu ziemu līdz pavasarim (reizēm divu vai vairāk metru dziļumā). Tā nu iznāk, ka gada laikā pieaugusi odze pavisam apēd dažus desmitus peļu un citus tāda paša lieluma dzīvniekus. Ja tā apēdīs duci grauzēju, tāpat badā nenomirs, tāpēc ka viņai pilnīgi pietiek ar dažiem gramiem barības diennaktī (1—2% no viņas svara). Un tas ir tik maz! Kurmis, piemēram, diennaktī apēd divreiz mazāk, nekā pats sver. Bet zīlīte un nieka zeltgalvītis ir vēl ēdelīgāki: zīlīte aprij dienas laikā gandrīz tikpat, cik pati sver, bet zeltgalvītis — vēl drusku vairāk.

Pavasarī — apmēram aprīļa vidū, kad mežā nav vēl visur nokusis sniegs, pamodušies no ziemas guļas, no pazemes pirmie izlien odžu tēviņi. Tie ir pelēcīgi, ar tumšu zigzaglīniju visgarām mugurai. Mātīšu pamatnokrāsa ir rudi brūna, ar tādu pašu zīmējumu uz muguras. Atgadās arī melnas odzes (parasti mātītes), un sastopami sarkani rudi pārstāvji bez zigzaglīnijas.

Tēviņi izlien un vienu vai divas nedēļas sildās piesaulē: katram pieder sava — apmēram 20 kvadrātmetru liela teritorija. Odzes salasās kopā tikai ziemas slēptuvēs, dažreiz sapulcējas desmitiem un vairāk, bet pārējā laikā tās necieš savu ciltsbrāļu tuvumu. Pēc tam ierodas mātītes.

Tēviņi atrod viņas pēc pēdām un, lakstojoties ap viņām, cits ar citu ķildojas. Strīdi, it īpaši greizsirdības radītie, kā zināms, noved pie nopietnām domstarpībām, kas beidzas ar dueļiem, kautiņiem, kariem. Indīgajām čūskām divi pēdējie gadījumi ir izslēgti. Bet divkaujās viņas ievēro tādus noteikumus, kas nepieļauj kodienus, tā sakot, nav bīstamu paņēmienu.

Daudzi dzīvnieki, kā novērots pēdējā laikā, strīdus mātīšu vai teritorijas dēļ atrisina, nevis trakās dusmās kaujoties, bet vienīgi demonstrējot spēku noteiktās, kā saka, rituālās kustībās un pozās, tie nelieto īstu spēku, kas bīstams sāncenša dzīvībai un veselībai.

Odzēm ir apmēram tāds pats divkaujas rituāls jeb kaujas «deja» kā klaburčūskām, par kurām es esmu stāstījis grāmatā «No rīta līdz vakaram». Agrāk domāja, ka tā ir tēviņa un mātītes mīlestības rotaļa. Izrādījās, nav vis: tā ir tēviņu cīņa. Viņi viens pret otru izslien galvas, noteiktā ritmā šūpo tās, savij kaklus un ar spēku cenšas piespiest pretinieku pie zemes vai apsviest ar pavēderi uz augšu. Tie gandrīz nekad neiekož viens otram.

Mātītes, kurām augustā vai septembrī rodas no sešiem līdz divdesmit čūskulēniem 10—12 centimetru garumā, tālu no kāzu divkauju vietām nerāpo.[4] Tēviņi un šīsvasa- ras brīvās mātītes dodas uz turieni (reizēm vairāk nekā kilometra attālumā), kur tie dzīvo gadiem ilgi. Atnācēji sargā no citām odzēm medību laukus, kurus uzskata par saviem un kuru dēļ norit mums jau zināmās rituāla cīņas.

Odzes ir ļoti uzticīgas savām dzīves vietām. Ja tur, kur odze dzīvo vasarā (nevis pavasarī un rudenī, kad, bieži vien aizlokoties pa svešiem īpašumiem, šīs čūskas ceļo uz kāzu vai ziemošanas vietām), noķer kādu no tām, aiznes divsimt, piecsimt metru un pat vairāk nekā kilometru un izlaiž tādā pašā mežā, kurā tā gluži labi varētu dzīvot, odze tik un tā pārrodas mājās, savā iepriekšējā dzīves vietā. Vēl vairāk: pat ja dažus mēnešus to notur gūstā, teiksim, terārijā, un pēc tam izlaiž brīvībā, protams, ne pārāk tālu no vietas, kur tā bija notverta, odze atrāpo mājās, acīmredzot nosakot savu ceļu pēc dažādiem redzamiem orientieriem — īpaša izskata celmiem, saknēm, kokiem, pēc krūmu, mežmalu un noru novietojuma. Tomēr jautājums par to, kā odzes orientējas vienmuļajās meža augsnēs, pa kurām tās lodā, vēl nav noskaidrots. Redzams, ari smaržām te ir sava nozīme. Daži pētnieki domā, ka saule, bet naktīs zvaigznes, tāpat kā gājputniem, arī odzēm norādot ceļu.

Lai cik savādi tas izklausītos, odzēm ir laba atmiņa. Novērojot tās lielos terārijos, zoologi pamanīja apbrīnojamu tēviņu un mātīšu uzticību. Gadu pēc gada dažas odzes saglabā «laulību» un «kāzu laikā» savā tuvumā pacieš tikai savus senos partnerus. «Šī «personiskā pazīšana»,» raksta kāds zinātnieks, «ir apbrīnojama, jo citā laikā tēviņš, šķiet, nespēj no pirmās reizes noteikt savam iespējamajam partnerim ne dzimumu, pat ne sugu.»

Ezis un daži citi nakts mednieki

Visu ziemu eži noguļ kaut kur zem krūma, kritalām, saknēm vai alā (svešā vai viņa paša izraktā). Jau rudenī tie sanes uz savām ziemas guļas vietām daudz dažādu lapu un sūnu. Visu to adataiņi saveļ irdenā pikā, ielien tajā, saritinās un aizmieg līdz pavasarim, līdz aprīlim.

Šeit guļot, eža ķermenis atdziest, bet jebkurā salā viņa temperatūra nav zemāka par 5—6 grādiem. Kad ezis guļ ziemas miegu, tas, protams, neko neēd, elpo ļoti reti, viņa ķermenī palēninās visi vielmaiņas procesi.

Pavasarī atmostoties eži vispirms grib ēst. Adatainim ne mazums jāstrādā, lai sevi uzturētu, viņš staigā visu nakti, čaukstinās sausajās lapās, tusnī un uzož, kur smaržo pēc ēdamā. Tas meklē krupjus un vardes, dažādus Kaitīgus kukaiņus un kailgliemežus, izposta peļu midzeņus, saārda miegaino lapseņu un kameņu ligzdas.

Pēc tam, līdzko paēduši, tēviņi meklē mātītes. Bieži ap vienu māti salasās vairāki eži, tad viņu strīdi jau no tālienes dzirdami nakts klusumā.

Ežu māte sākumā ir pavisam nelaipna. Viņa šķauda uz kavalieriem, pat grūžas tiem virsū. Taču pielūdzēji nezaudē cerības un visur iet viņai nopakaļ (soļu dima nav skaļa, bet skaidri saklausāma). Sāncenši savā starpā naidojas, ir rupji, stumj prom cits citu un tūlīt pieprasa gandarījumu divkaujas veidā, kur ieroči nevis pistoles, bet pašu adatas. Tie paukojas, sizdamies ar adatainajām kapucēm, kas noslīd uz pieres. Kad tēviņi satraukumā pamana, ka viņu strīda iemesls jau tālu aizgājis uz savām īsajām kājelēm, tie noslēdz pamieru un steidzas mātītei pakaļ. Un tā turpinās daudzas naktis pēc kārtas, šie notikumi vērojami ne tikai aprīlī, bet

palaikam visu vasaru līdz augustam. Tas tāpēc, ka ežu mātēm bērni dzimst dažādā laikā: citas, kas pēcnācējus rada vasaras sākumā, dod vēl otru metienu tās beigās. Vispār jaunpiedzimušos ez^nus var atrast mežā no maija līdz septembrim, bet visbiežāk jūnijā—auģustā.

Katrai ežu mātītei rodas divi—desmit (vidēji septiņi) bērni. Tie ir ļoti mazi: sīko adataiņu svars ir 12— 25 grami, bet garums 5—9 centimetri. Mazuļi nāk pasaulē akli, kurli un bez zobiem, ar retām, -mīkstām, baltām adatām, tāpēc ezēni atgādina slikti noplūktus cāļus. Kaut adatas ir mīkstas, lai neievainotu māti, daba tomēr veikusi drošības pasākumus: dzimstot ezēnu adatas ievilktas ādā, kas uzblīdusi no ūdens. Tiklīdz bērni piedzimuši, viņu adatas uzreiz slienas gaisā, un pēc divām diennaktīm jau sāk augt jauns — tumšāks un asāks kažoks. Paiet divas nedēļas, un tas uzaudzis gluži biezs uz mazuļa muguras, bet baltās «piena» adatas visas izkritušas. Tad atveras arī ezēnu acis, bet vēl pēc vienas vai divām nedēļām izšķiļas asi zobiņi. Vienpadsmitajā dienā mazuļi jau prot savilkties kamolā. Kamēr nedzimst pēcnācēji, tēvs dzīvo kopā ar māti, bet pēc tam viņš aiziet un vairs neatgrie?.as pie ģimenes, atstājot mātei visas rūpes par bērniem.

Pirmajā dienā viņa neatiet no ezēniem ne uz mirkli. Māte baro mazuļus ar pienu. Ezēni vēl ir akli un kurli, bet jau kaujas. Viņi cīnās tā zīdekļa dēļ, kurā vairāk piena. Tie nekožas, neskrāpējas, bet boksējas. Adatainā āda, kas ežiem noslīd uz pieres, ir ļoti kustīga. Ezēni ātri izvirza to uz priekšu un kā bokseri ar dūri sit ar adataino kapuci savam pretiniekam. No šāda trieciena vājš ežuks aizlido sānis kā no pamatīga nokauta.

Ežu māte neiejaucas bērnu kautiņos: šī rosme aizstāj tiem vingrošanu — būs stiprāki.

Pirms iziešanas no ligzdas māmuļa ievīsta mazuļus zālē un lapās. Midziņā paliek mazi vīstoklīši. Tie nav pat redzami, un iepakotajiem ezēniem ir silti. Ja vieta, kur mazuļi piedzimuši, nav droša, ežu māte mutē pārnes viņus citu pēc cita uz jaunu drošāku vietu.

Kamēr adatainajiem acis ciet, tie nekur neaiziet no ligzdas. Kolīdz redzamā pasaule atsedz viņu priekšā visu savu daudzveidību, ezēni dodas ceļā. Vai tad nav vērts iet un uzzināt, kas notiek visapkārt? Un viņi aiziet melnā tumsā. Tie spiežas tuvāk cits pie cita un turas cieši aiz mātes. Ja nu kāds netiek līdzi un apmaldās, tas žēli pīkst: «Vai, pagaidiet!» Un māte skrien atpakaļ, meklē, kur viņš palicis. Viņa atrod mazuli un ar purnu dzen klāt: sak, neatpaliec!

Viņa māca saviem bērniem, kur jāmeklē gliemji, kuras vaboles var ēst, bet kuras viņiem pagaidām labāk neaiztikt. Bez • mātes atļaujas ezēni mutē neņem neko.

Vienu vai pusotru mēnesi ežu māte apmāca adataino ģimeni dzīves gudrībās un visu šo laiku to piebaro ar pienu. Bet pēc tam ezēni ir paaugušies un izklīst kur kurais. Nākamajā vasarā viņiem pašiem būs bērni.

Ežiem nepatīk mitrums. Lietainās naktīs tie neskraida, tup mājās, palīzdami zem kritalām vai zem bieza krūma. Tāpēc adataiņi neuzturas mežainos purvos. Viņiem tīkamākas ir sausas noras un mežmalas. Tie dzīvo ari stepēs, tīrumos, dzīvžogos un krūmos. Daži eži, kam alpīnistu daba, vislabprātāk elpo kalnu gaisu un apmetas uz dzīvi plakankalnēs, kas paceļas līdz divtūkstoš metriem virs jūras līmeņa.

Atgadās ari tādi pārstāvji, kam patīk dzīvot kaimiņos cilvokiem: laidaros, dārzos, šķūņos. Sie dzīvnieki ļoti uzticas. Tic nebaidās no cilvēkiem. Taču katram gadījumam, pukšķēdami un raudamies čokurā (ne visai blīvā), sargā sevi ar adatām. Gan nebrīvē, gan brīvībā ežiem ļoti garšo piens. Gadās, ka ezis gaida kaut kur govju kūts nostūrī, vai slaucējai nenošļāks kāda piena strūkliņa garām spainim. Ezim tie ir svētki. Cilvēki, pieķerot adataiņi šādās dzīrēs, dažkārt nodomā, ka ezis pats slauc pienu. Tāpēc vietām radušies šādi ticējumi. Tās, protams, ir pasakas.

Taču tā gan ir taisnība, ka eži ēd čūskas. Tie pat nebaidās no indīgajām odzēm.

Ezis ierauga čūsku un klusītēm, nemanot lavās pie tās, pēc tarn metas uz priekšu un, adatām picsedzoties, savos asajos zobos satver čūsku, vienalga, kurā ķermeņa vietā. Odze lokās un kož ezim. Taču, lai kur tā gribētu iekost, visur uzduras adatainam šķērslim. Tikmēr ezis uzbrūk atkal un atkal, visu laiku manīdamies iekost vienā un tai pašā vietā, Kad mugurkauls pārkosts, viņš apēd rāpuli.

Zināms, gadās arī neveiksmes: odze pamanās un iekož adatainim purnā. Tā ir nelaime. Labi, ja, mazliet sapampis, purns pasāp un sadzīst. Bet ezis var arī nobeig-

ties no čūskas kodiena. Ne jau uzreiz. Tas mokās vairākas dienas. Mēģinājumos pierādījies, ka ezis reižu četrdesmit vieglāk panes čūskas kodienus nekā, piemēram, jūrascū- ciņa, kura jau pēc divām trim minūtēm nobeidzas no tādas indes devas, kas ezi nenonāvē. Tomēr viņš nav pilnīgi nejūtīgs pret indi, kā cilvēki domāja agrāk.

Lai gan ezi no visiem aizsargā adatas, tomēr tas bīstas no dažiem ienaidniekiem. Viņam ir tādi naidnieki, kas bez grūtībām izlaužas cauri šīm adatām. Pats bīstamākais no tiem ir ūpis. Tāpat citi plēsīgie putni, kam gari nagi un ragvielas bruņas uz kājām (lielās pūces un vanagi). Salauzdami adatas, tie iedur ezī savus ieročus un nejūt aso kažoku… Tālākais nav jāstāsta.

Taču, kā lapsa izmanās apēst ezi, vēl ir mīkla. Tā viņu, kamolā saritinājušos, it kā ieveļot ūdenī, un tur viņam gribot negribot jāizstiepjas — tad rudaste tverot ada- taino aiz purna. Vai tā ir vai nav — pagaidām ar mācītu cilvēku mēģinājumiem šie nostāsti nav pārbaudīti.

Starp citu, lapsas, kuru prāts un viltība daudzināta daudzās fabulās un pasakās, medījot naktīs, šķiet, veic vēl grūtākus varoņdarbus: tās izmanās noķert četrkājainos ikarus — lidvāveres.

Pa zemi šīs vāveres skraida ļoti reti: viņu valstība ir mežu augšējais stāvs un gaisa telpa starp kokiem. Tās veikli lodā pa stumbriem un pa zariem, bet, lecot no koka lejā, izpleš ķepiņas un planē. Starp priekšējām un pakaļējām kājām, gar lidvāveres sāniem stiepjas vilnainas ādas krokas. Lidvāvere plaši izpleš sānis visas četras kājas, un līdzi tām izplešas arī ādas krokas — izpletnis gatavs! Ja vāvere startē no liela augstuma, tā nolido no viena koka līdz otram metrus piecdesmit. Ar asti tikpat

kā ar stūri šis ikars vada lidojumu, veikli un ātri manevrē pa biezokni un meža tumsā.

Lidvāveres ir krēslas un nakts dzīvnieki. Tās reti sastopamas Krievijas Eiropas daļas ziemeļu mežos. Sibīrijā viņu ir vairāk. Vietās, kur vāveres nekas netraucē, tās sarīko nakts rotaļas —• riņķa dejas, gan ātri dzenoties cita citai -pakaļ apkārt kokiem, gan izveicīgi lidojot starp tiem, gan traušoties augšā, lai no turienes atkal planētu (laikam, rotaļā aizrāvušās, viņas . arī noķer lapsa, kas veikli palecas un satver ikaru, līdzko tas lido tuvu zemei).

Maz ir cilvēku, kam gadījies redzēt lidvāveres.

Nedaudzi pazīst un ir redzējuši susurus, jo cilvēku darba laikā šie zvēriņi guļ, paslēpušies dobumos vai citā aizsegā.

Susuri atgādina brīnišķīgas, mazas vāverītes. Taču ārējais izskats bieži vien viļ: susuri ir plēsoņas, dienā viņi guļ, bet naktī laupa. Viņiem nepietiek ar riekstiem, zīlēm, graudiem, dažādiem augļiem: vaboles, sviļņi, tauriņu kūniņas, kāpuri (gludie kāpuri, nevis spalvainie), peles, mazie spārnotie kaimiņi uz koku zariem, to olas, pat ķirzakas un, stāsta, čūskas — viss noder barībai. Tie ir badīgi — apēd simt maijvaboļu naktī; lieliska ēstgriba, vai nav tiesa? Bada laikā, kad mežam nav pa spēkam izbarot rijīgos susurus, viņi dažkārt apēd cits citu. Labi vēl, ja uzvarētais susuris tiek cauri, zaudējot vienīgi astes ādu: kā cimdu no rokas to viegli «novilkt», un susuris, atstājis kuplo asti ienaidnieka zobos, aizskrien ar kailu astīti, bet dzīvs. Pēc tam aste vai nu nokrīt pati, vai susuris nograuž to.

Krievijas Eiropas daļas vidējā joslā ir četras susuru sugas. Visu sala laiku viņi noguļ: 6—7 mēnešus gadā.

Nemitīgi sisinādams, lielā susura[5] tēviņš lakstojas ap mātīti vasaras sākumā. Pēc mēneša kādā dobumā, kurš izklāts ar lapām, jau rosās trīs četri kaili un akli bērni. Trīs nedēļas māte baro tos ar pienu, apsēdusies^ virs tiem un no visām pusēm piesegusi ar savām četrām kājām un asti. Bērni zīž, gulēdami uz muguras. Pirmajas dienās māte daudz un ilgi laiza viņu purniņus. Vēlāk tie laiza viņas siekaiaino muti un mēli. Beigās māte uzlaiza mazuļu siekalas. Sīs mīklainās izturēšanās jēga nav gluži skaidra: iespējams, ka mātes siekalas satur vielas, kas nepieciešamas normālai susuru attīstībai.

Pirmajās dienās māte neatstāj bērnus ne uz mirkli, vēlāk aiziedama ierok tos ligzdas pakaišos. Pamēģiniet iebāzt roku midziņā, kad susuris sēž mājās! Ar dusmām, ko vēl kāpina mātes instinkts, viņa sagaidīs nelūgto viesi. Ja arī tēviņš ir iekšā (to mātite nelaiž pat ligzdas tuvumā pirmajās divās nedēļās), viņš tāpat varonīgi uzbruks ienaidniekam, laižot darbā asos zobus un nagus. Kad bērni jau iemācās lodāt pa zariem, nereti tie kopā ar tēvu diezgan ilgi naktī pastaigājas, un tikai izsalkums piespiež tos nākt atpakaļ ligzdā pie mātes. Interesanti, ka dārza susuru jaunā paaudze atgriežas no līdzīgām pastaigām zosu gājienā, soļojot cieši cits aiz cita nopakaļ tēvam. Sāds ciešs, noslēgts gājiens ir nosaukts par karavānu.

Ir vēl viens nakts dzīvnieks — āpsis. Tas dzīvo gan mežā, gan stepē, pat tuksnesī. Vienīgi tundra nav viņam pa prātam. Tas alas visvairāk rok kraujās, kur ne vienmēr aug mežs, reizēm tās izkārpa līdzenā vietā, bet tuksnešos— gludos solončakos un smilšainos uzkalnos. Āpša ala ir milzīga būve. Tajā daudz sānalu, ieeju un izeju — dažas desmitiem metru attālu cita no citas. Alā valda tīrība. Āpsis, ejot iekšā, pat nopurina ķepas, lai nepielā- čotu māju. Tāpēc arī lapsu, pazīstamu nevīžu, viņš cenšas izdzīvot no alas, ja lapsa, kā tas bieži gadās, tajā iemājojusi.

Āpši nav sabiedriski: savus ciltsbrāļus necieš tuvu kaiminos.

Dienā viņi guļ, krēslā izlien no alām, klaiņo pa mežu, izokšķerē, kas ēdams, ar garajiem nagiem te pakasa zemi, te izārda satrupušu celmu, visu nakti meklē dažādus kukaiņus, vardes, ķirzakas, čūskas, zaķēnus, putnus, putnu olas — visu, ko tik var pieveikt.

Āpsis izposta ne mazumu kameņu ligzdu. Satracinatās kamenes kož viņam, kamēr viņš gluži bez spēka sāk vāļāties pa zemi un nospiež niknās kodējas. Pēc tam viņš no jauna steidzas pie ligzdas, lai apēstu arī medu.

Āpsis gandrīz visas saulainās stundas pavada pazemē, bet veselībai tas, kā zināms, ir kaitīgi. Tāpēc dažreiz, pārtraucis dienas miegu, viņš iziet saulē. Āpsis guļ vai sēž pie alas saulgozī vai klimst apkārt. Kad piedzimst āpsēni, māte iznes tos «pasauļoties» — jādomā, lai nesaslimtu ar rahītu.

Pret ziemu āpši stipri aptaukojas, to svars divkāršojas: vecie tēviņi pieņemas svarā līdz pudam un retos gadījumos līdz diviem pudiem. Tur, kur ziemas aukstas, šie j dzīvnieki guļ alās no oktobra līdz aprīlim.

Mežsaimniecībā āpsis ir ļoti derīgs dzīvnieks: viņš iznīcina daudzus maijvaboļu kāpurus. Kur āpši izskausti, no kaitīgajām vabolēm iet bojā koki,

… Līdzko maijs ietin zaļā dūmakā koku vainagus un klusa krēsla nosēžas vēl caurspīdīgajos mežos, virs tiem

parādās daudzi tūkstoši šokolādkrāsas vaboļu un atskan to spārnu dūkoņa. Sīs vaboles čum jaunajās lapās un dūkdamas riņķo apkārt.

Četrus gadus kā balti, trekni «tārpi» tās rakušās tumsā pa zemes trūdiem. Nu tagad vaboles izlien no kārtīgajām aliņām, lietišķi iztaisno spārnus un dūkdamas lido uz augšu, uz zaļajiem kokiem. Bērzi viņām ir tikai salāti, kas iekairina ēstgribu.

Pēc neilga laika mātītes atkal ierokas zemē un izdēj tur dažus desmitus iedzeltenu oliņu. Pēc tam tās nobeidzas. Maijvaboļu dzīve ir īsa: siltās naktīs tās priecīgi dūc vienu mēnesi — un beigas. Taču viņu kāpuri dzīvo gadiem ilgi. zemē un gadiem ilgi šeit atšķirtībā bojā koku saknes.

Iluminācijā un bēres

Zālē norās un mežmalās klusās, siltās naktīs iedegas zaļganas uguntiņas. Kā nepazīstamu nakts rēgu acis tās raugas no tumsas, pasakaini pārvēršot mežu…

Retumis gadās redzēt, kā dažas — ne pašas spilgtākās uguntiņas mirdzēdamas lido un nokrīt zālē.

Te spīdvaboļu — mazu, brūnu vabolīšu tēviņi meklē mātītes. Mazkustīgās uguntiņas uz zemes ir spīdvaboļu mātītes. Nakti pēc nakts viņas sēž un spīd. Kad tēviņi ir tuvumā, to lukturīši deg īpaši spoži. Ievietojiet stikla mēģenēs vai tablešu trauciņos atsevišķi tēviņu un mātīti! Nolieciet mēģenes ar sagūstītajām vabolītēm blakus zālē tā, lai viņas varētu viena otru redzēt, pēc tam attāliniet trauciņus! Jūs ievērosiet, ka mātīte pirmajā gadījumā spīd daudz spožāk. Tā paceļ pat vēderiņa galu uz augšu, lai uguntiņa būtu labāk redzama.

5-cit — vēdera galā bioķīmisku procesu ceļā īpaša viela — luciferāze liek savienoties skābeklim ar citu vielu — luciferīnu. Notiek oksidēšanās, tas ir, lēna degšana, un spīdvaboles mazajā laboratorijā rodas gaisma.

Spīdvaboles dzīvo zālē un krūmos zem nobirušām lapām. Tās pārtiek no trūdošiem augiem un sīkiem dzīvniekiem.

Pēc vairākām nedēļām no spīdvaboļu izdētajām olām izšķiļas lieli kāpuri — melni; ar dzelteniem plankumiem.

Tie vēl vairāk atgādina tārpus nekā pašas mātītes. Dienā kāpuri paslēpjas zem akmeņiem, zem trūdošu koku mizas, meklēdami tur mazus gliemežus, ar kuriem barojas, (Taču kāds zinātnieks redzējis, ka, gluži otrādi, liels gliemezis norijis spīdvaboli un spīdējis no iekšienes ar zaļganu mirdzumu.) Seit kāpuri pārziemo, bet nākamajā pavasarī no tiem attīstās pieaugušas spīdvaboles.

Arī spīdvaboļu kāpuri spīd tumsā. Ne jau tik spoži kā mātītes, tomēr tie spīd. Mirdz pat spīdvaboļu olas — tāda «spoža» nu ir šī ģimenīte!

… Melna vabole, kam oranžs raksts uz tumšajiem segspārniem, dežurē naktīs pa mežiem un krūmiem. Tā meklē gaisa telpā vājas smakas, kas tai šķiet kairas, bet mums pretīgas. Saožot ar uzpampumiem pie saviem taustekļiem (tajos atrodas vaboles ožas orgāni) vēlamos «aromātus», viņa lido uz to pusi, kur smaka spēcīgāka, — uz vietu, no kurienes tā nāk. Nobeigusies pele, kurmis, čūska, ķirzaka, mazs putns vai zivs — tas viss vilina vaboli. Varbūt tikai pirms dažām stundām tos nopļāvusi nāve, bet vabole jau no tālienes jūt sadalīšanās dvakas, kas vēl ir vājas.

Tieši pie šī atraduma, tik dārga sev, bet antihigiēniska mežam, nosēžas kapračvabole. Tā rāpo un spraucas caur zāļu biezokņiem. To, kas agrāk bijis dzīvs, viņa izpēta no visām pusēm, pieskaras ar drebošiem taustekļiem, grūsta ar pakaļkājām, it kā gribētu pārliecināties, cik smags ir šis viņas atradums un vai daudz spēka un laika vajadzēs, lai to apraktu.

Ja atrastais līķis guļ uz pārāk cietas augsnes, uz akmens vai akmentiņiem, vabole, attīstot viņas mazajam augumam apbrīnojamu spēku, nobīda sānis beigto peli. Ja darbu traucē zāļu stiebri, viņa nograuž tos pie paša pamata. Kad zeme pietiekami mīksta, kapračvabole sāk to rakt un irdināt, rāpojot zem peles šurpu turpu un katrreiz izgrūžot nelielas zemes čupiņas no sava beigtā medījuma apakšas. Drīz vien tam apkārt izveidojas zemes valnītis, bet nedzīvais ķermenis zem sava svara grimst arvien dziļāk un dziļāk vaboles pārākumā. Sis pārākums ir šaura bedrīte, izdobta slīpi uz leju, un pele, ieslīgusi tajā, pakā^ peniski salokās uz pusēm: kājas, aste un galva piespiežas pie vēdera, un atkarībā no iegrimuma pakāpes beigtā pele vai, teiksim, varde pārvēršas ciešā, gandrīz apaļā kamolā. Enerģiski un spēcīgi bīdot, no visām pusēm šūpojot to, vaboles paātrina tā Ieslīgšanu bedrītē. («Vaboles» — tāpēc, ka kapračvabole reti strādā viena pati.)

Kamēr pirmā- šurp atlidojusī vabole aizņemta darbā, ierodas arī citas. Pirmā ne visas pieņem brālīgi, tēviņus dzen prom (ja pats ir tēviņš), ar mātīti sadarbojas mierīgi un saskanīgi. Gadās arī tā, ka dažadu dzimumu kapračvaboļu vesela grupa strādā draudzīgi, kamēr pabeidz visus instinkta diktētos zemes darbus. Pec tam visspēcīgākais tēviņš un visspēcīgāka mātīte aizdzen pārējās vaboles un turpmāko veic divatā. Taču vairumam kapračvaboļu sugu mātīte piespiež aiziet arī tēviņu: tā viena pati paliek apbedīšanas telpās, viena apkalpo drīzos pēcnācējus nevis kā kukainis, bet visai atbildīgi un rūpīgi, tāpat kā putns pie mazuļu ligzdas (par šīm viņas rūpēm biologi uzzināja tikai 1933. gadā!).

Cītīgi strādājot 3—10 stundas, vabole ierok savu laupījumu 6—10 centimetru dziļumā (lielās kapračvaboles ierok pusmetru un dziļāk), pēc tam aizvāc zemi no visām pusēm apkārt beigtajam ķermenim, atbrīvojot brīvu telpu pašu kustībai. No šīs galvenās apakšzemes kameras, kuru sauc par eju, tā rok sāneju vai nelielas nišas ejas sienās: šajās nišās vai sānu strupceļā mātīte iemūrē vairākus desmitus olu. To izdarījusi, viņa rāpo atpakaļ uz eju. Seit viņa izgrauž apbedītajam medījumam virspusē bedrīti («krāteri», «piltuvi»). Tajā lāsi pēc lāses viņa pilina siekalas, precīzāk, atvemto gremošanas sulu. Operāciju vabole atkārto daudzas reizes, tāpēc uz kāpuru rašanās laiku, kas notiek apmēram piektajā dienā, viss beigtais kamols (vaboļu barība) — peles, kurmja, vardes un tamlīdzīga dzīvnieka ķermenis ar šo sulu ir daļēji sagremots.

Te vaboļu mātīte veic apbrīnojamas izdarības, kuras ir tikai prologs tam vēl pārsteidzošākajam, kas drīzumā sekos un kas ir tikai daļa no tā brīnum jaukā un slepenā, ar kuru pilna mūsu pasaule, mūžseni neizprotama, par ko tika bezcerīgi apgalvots — ignoramus et ignoramibus (mēs nezinām un nezināsim) — un ko vienīgi tagad, mūsu izglītotajā laikā, atklāj uri atšifrē attīstītā zinātne.

Vaboļu māte dažas stundas pirms kāpuru izšķilšanās (kā viņa zina, ka šis laiks ir tuvu?!) — apmēram pēc katras j)usstundas itin kā nepacietības apsēsta rāpo sānu šahtā, kuras sieniņās viņa iemūrējusi olas. Visus gružus, zemes piciņas un akmentiņus — dabiski, tie nobiruši šeit 'no griestiem un pielūžņojuši grīdu — viņa satīra, nes projām, attīra ce]u saviem mazuļiem, kāpuriem, kuri tūlīt līdīs ārā no olām. Vaboļu māte paklusi sirsina katru reizi, kad rāpo savu nobriedušo o!u tuvumā, gluži kā perētāja vista klukstētu, it kā skubinātu bērnus, sauktu tos un mierinātu: «Es esmu te, es gaidu jūs, es pabarošu jūs.»

Un viņa baro. Baro kā putns mazuļus! Kāpuri salasās ejā, sēž mātes gremošanas sulu pussagremotā līķa iedobumos. Tie sēž un enerģiski groza galvu, prasīdami barību (tikpat kā putnēni, tikai nebrēc!). Bet to seškājainā māte pēc 10—30 minūtēm apmeklē katru kāpuru, 2—4 sekundes piepilda tā izsalkušo muti ar dažām barības maisījuma lāsēm, kas atvemtas no viņas pašas mutes. Vēlāk kāpuri arī paši ēd to beigto, ko sagatavojuši māte un tēvs. Ja to dzīves pirmajās stundās nebūs blakus mātes (aizgājusi bojā vai eksperimenta nolūkā aizvākta), izsalkumā tie paši sāks ēst to, uz kā sēž. Pēc nedēļas tie iekūņojas. Tomēr no tādiem mātes nebarotiem kāpuriem reti izaug normāli attīstītas vaboles.

Vaboļu mātes baroti kāpuri aug ātri: pēc septiņām stundām dubulto savu svaru. Pēc nedējas vai pēc 12 dienām tie pārvēršas kūniņās, iepriekš ierokoties ejas sieniņas zemē. Vēl pēc divām nedēļām jauna kapračvabole ierodas pasaulē, uzlaužot sienu. Taču gadās, ka vēlu radušies kāpuri, jau pilnīgi nobrieduši, pārziemo zemē. Tikai nākamā gada maija beigās tie iekūņojas un pārvēršas vabolēs (jūnijā). Sajā un citos gadījumos māte pamet tos, kad viņai tie vairs nav jābaro, un rok eju uz augšu — uz tīru gaisu. Laikā, kad nakts pleš «savus drūmos spārnus», viņa steidzas jaunos beigtu peļu, varžu un ķirzaku meklējumos.

Nakts medības pie griestiem

Siltās un karstās zemēs zirnekļi scitodesi teicami iztiek bez četrām sienām un jumta, ko būvējis cilvēks, tie dzīvo brīvā gaisā,_ uz akmeņiem. Tomēr mērenajos un vēsajos platuma grādos, ja šie zirnekļi vispār apmetas tur, tad Vienmer to dara zem jumta pie cilvēkiem.

Krēslā tie pamostas un, nesteidzīgi soļojot, taustot uz priekšu izstieptām priekškājām, dodas nakts medībās pa griestiem. Uzgājis medījumu, zirneklis nemetas pie tā,

bet sastingst un… izšauj no sešu milimetru attāluma — -vienā mirklī visu apsmidzina, izspļaujot lipīgas siekalas. Visas sešas mušas vai oda kājas un divi spārni tagad piesprausti lipīgā, lauzītā līnijā pie griestiem.

Izsmidzinājis līmi, scitodess tikpat ātri atvēsina sparu agresīvajiem zirnekļiem, kas sastapti nakts gaitās. Tātad viņš var piespraust pie griestiem ne vien mušas, bet arī šo to spēcīgāku.

Onopsi ir sīki zirneklīši: viss to ķermenltis — divus milimetrus garš. Gan kājas, gan pavēdere, gan galvkrū- tis — viss tiem rožains. Onopsi dzīvo zem mizas, zem akmeņiem, sausās lapās, putnu ligzdās. Citi apmetas cilvēku mītņu tumšajos kaktos. Taču kā vieni, tā otri medī naktī — tie rāpo ļoti jocīgi: tikpat kā aklie — iet taustīdamies. Viņi patiešām visai labi neredz. Kukaiņus tāpat tie ķer kā aptaustot, bet saķertos stingri tur ar nagiem. Ja medījums, kuru zirneklis uzgājis, ir pārāk liels vai bīstams, tas negaidīti žigli aizbēg.

Cauruļzirneklis ar savām izdarībām atgādina sīciņos onopsus. Viņam apmēram tāda pati gaita, dienā viņš tāpat sēž zem akmeņiem savā zīda mājā, bet naktī sagādā iztiku. Arī viņš ir skaists: galvkrūtis un kājas sarkanas, bet payēdere balta vai brūni pelēka, taču viņa augums ir reizes piecas—septiņas spēcīgāks nekā ciltsbrālim onop- sam. Taču iedomājieties — šis zirneklis, kas nav nekāds mazais, neķer ne mušas, ne skudras, ne spīļastes: tas aprobežojas ar niecīgo laputu diētu. Cauruļzirneklis tver miegainu laputi aiz sāniem (ja saķer neveiksmīgi, purina to un pārtver ērtāk) un izdur tai ar garajiem heli- ceru nagiem gandrīz cauri — vienu nagu ietriec tai mugurā, otru — mīkstajā pavēderē.

Ar niknajiem uzbrukumiem un garo ķermeni zirneklis harpaktess atgādina sesku. Dienu viņš tāpat nosēž zem akmeņiem vai zem mizas, vai putnu ligzdas sienā, bet naktīs laupa. Laupīšanas gaitās tas kā aklais iet taustīdamies, izstiepis sev priekšā garās priekškājas, Līdzko satiek kādu, tūdaļ netverami ātri noņem tam mēru: kāds ir pretimnācēja augstums un platums. Ja mērs iznāk pārāk liels, zirneklis acumirklī dezertē — nozūd tumsā, kā nebijis.

Ja viņš uzreiz neizšķir, kas ir priekšā, tad sardzes kājas sastingst un kā ilksis balstās pret svešinieku, neļaujot tam tuvoties.

Kad harpaktess Iedrošinās uzbrukt, viņš to dara nevilcinādamies, nikni un uzvar pat zirnekļus — vienādā lielumā ar sevi.

Pa tiem pašiem tumšajiem kaktiem un griestiem, kur taustīdamies staigā harpaktesi, naktīs medī arī zirnekļi — hiēnas, aizsargādami savu aizmuguri ar vairogu. Taču to vairogs nav garas, bailēs stingstošas kājas, bet kas elastīgāks, kaut arī ne mazāk drošs.

Ilerpilluss ir spoži pelēks, mēreni plēsīgs vidēja auguma zirneklis, dienā viņš atpūšas aiz apputējušām gleznām, griestu un sienu spraugās. Nakts ir viņa laiks: zirneklis izlien un medī miegainas mušas, odus un negantās kodes, kas tik necienīgi izturas pret mūsu apģērbu.

Ja tumsā zirneklis nejauši uzskrien kam tādam, kas viņu var pamatīgi piekaut, viņš tūdaļ strauji aizbēg, piesedzot steidzīgo atkāpšanos ar improvizētu vairogu. Bēgot viņš augstu gaisā izslien vēderu un, šūpojot to no vienas puses uz otru, apbrīnojami ātri izlaiž no tā lipīgus pavedienus, kas salīp platā lentā — zirnekļa aizsprostā.

Herpillusa brālēns (evolūcijas ziņā) — zirneklis dra- sodess ir ārkārtīgi plēsīgs. Tas ir gaiši brūns, ar rožainu nokrāsu, gluds un lokans. Drasodess ir nevis hiēna, bet pantera starp zirnekļiem. Vēl vairāk — īsts tīģeris! Neviens no visstiprākajiem zirnekļiem neuzvarēs viņu cīņā uz dzīvību vai nāvi, jo drasodesa kaujas taktika un ieroči ir tikpat viltīgi un bīstami kā gladiatoram retiārijam[6], kas trāpīgi met uzsviežamo tīklu.

Dienu drasodesi pavada zem akmeņiem, sausā zālē vai nobirušās lapās, sagremojot maltīti un pārdomājot pagājušo kauju iespaidus, iestājoties tumsai, naktī tie iziet medībās. Bēdu dienas tam astoņkājim, kuru šis zirnekļu tīģeris sastop ceļā!

Uzbrucējs neatkāpjas, pat ja sastop zirnekli kaniflo, kas salīdzinājumā ar drasodesu ir milzenis. Divi zirnekļi — gladiatori uz mirkli sastingst viens pret otru: kaniflo — smags, masīvs, it kā apbruņots gan ar bruņu- cepuri, gan ar vairogu, gan ar garu zobenu, bet retiārijs drasodess izskatās tik neaizsargāts ienaidnieka priekšā, patiešām parak mazs un viegls, kaut arī veikls, kaut ar tīklu, kuru tūlīt izmetīs.

Kaniflo draudot paceļ spēcīgās priekškājas, pakustina varenos heliceru zobenus. Bet drasodess izstiepj sev priekšā vārgās kājiņas, lai izvairītos no ienaidnieka priekšlaicīga uzbrukuma. Pēc tam seko zibenīgs un sākumā neizprotams manevrs. Drasodess veikli apiet pretinieku no sāniem un, aprakstot ap to •pusapli, metas tam no aizmugures uz muguras. Zibenīgs kodiens pakausī — un kaniflo pagalam.

Šī apiešana un uzbrukums no aizmugures ir tik straujš, ka uzreiz nevar saprast, kas noticis. Bet noticis, lūk, kas: skrienot apkārt zirneklim sekutorijam[7], zirneklis retiārijs izlaiž no dziedzeriem platu, lipīgu lentu. Gluži kā kaujas tīklu, iepriekš iezemētu, viņš uzmet to uz ienaidnieka kājām no tās puses, no kuras apskrējis tam apkārt. Vienā mirklī viņš sasien kājas un pirms uzlēkšanas ienaidniekam mugurā vēlreiz iezemē savas važas.

Kāda drasodesu māte ar šādu efektīvu ieroci divās dienās (pētnieka dārziņā) uzvarējusi ne mazāk kā piecpadsmit lielus un spēcīgus zirnekļus.

Agrā pavasarī, aprīlī, drasodesi atvadās no jaunības un naktīs meklē nevis vairs medījumu, bet mātītes, kuras šai laikā vēl ir nevainīgas un mātes uzdevumam daba pagaidām nav sagatavojusi. Līgavaiņus tāda neatbilstība nemaz neskumdina, bet, liekas, pat iepriecina. Zirnekļu tēviņš uzskata sevi par saderinātu un nekavējoties paziņo savas tiesības uz nākamo sievu apmēram tāpat kā zelta meklētājs uz savām atradnēm. Tas «apsprauž» atradumu: jauno līgavu apvelk ar zirnekļa tīklu. Šai zīda iesaiņojumā zirnekļu māte pēdējo reizi maina ādu un nobriest. Un nu, ne dienu nenosēdējusi «meitās» un pat neparādījusi (vājuma dēļ pēc nogurdinošās ādas mešanas) savu parasti nelāgo raksturu, zirnekļu jaunava kļūst māte.

Kad vēlāk, jūlijā, zirneklis vēlreiz ies precībās, viņš vairs nebūs tik bezkaunīgs un drošs (zirnekļu mātes taču pēc kāzām parasti nogalina zirnekļus!). Viņa līgava pēc konfirmācijas, kas saistīta ar pārģērbšanos, nav vāja, nav jauna, nav bailīga — un, it kā saprazdams, kāds tagad ir risks, verdziski saliecis ceļus un trīcēdams pie visām miesām — tomēr tā ir drasodesa sugas noteikumu ievērošana —, viņš piesardzīgi lakstojas ap to.

Olas zirnekļu māte saudzīgi sargā, ieslēdzot sevi un tās zīda futrālī.

Atbalss naktī

Vilki, lapsas, lāči, seski, caunas, zebiekstes, zaķi, dažādi grauzēji un brieži… daudzi, vēl loti daudzi zīdītāji un ari putni, kas šeit nav pieminēti, dažas pīles, bridējputni, kukaiņi (reizēm pat sienāži), initrenes un citi dzīvnieki dod priekšroku nakts stundām, lai meklētu barību, dzeršanas vietas un citādi rosītos. Tumsas aizsegā tiem vieglāk atrast medījumu, citiem drošāk baroties. Sie dzīvnieki galvenokārt ir polifāzie, tas ir, viņi ir aktīvi pārmaiņus kā dienā, tā naktī. To miegs, kā saka, ir difūzs: iestājas jebkurā diennakts laikā, kad viņi paēd, kad nogurst un grib atpūsties no trauksmes un rūpēm.

Taču ir vēl tipiski monofāzie nakts dzīvnieki (aktīvi vienīgi naktī), par kuriem šeit nedrīkst nepastāstīt. Viņu nedzirdamie (mums nedzirdamie!) kliedzieni piepilda vasaras naktis ar augstfrekvences skaņām un to atbalsīm, kas daudzkārt reflektējas. Sīs ultraskaņas iet, spiežas cauri tumsai visos iespējamos virzienos. Bet mēs baudām klusumu. Naktis mežos un tīrumos mums neliktos bez trokšņiem, ja mūsu ausis varētu dzirdēt augstfrekvences skaņas.

Skaņa, kā zināms, ir svārstības, kas cietā vidē izplatās viļņveidīgi. Vienu svārstību sekundē sauc par hercu, bet tūkstoš svārstību ir kilohercs. Cilvēka auss dzird tikai skaņas ar svārstību biežumu no 16—18 herciem līdz 20 kiloherciem. Augstākas akustiskās svārstībās ir ultraskaņa, un to mēs nedzirdam. Ar ultraskaņām sikspārņi «iztausta» apkārtni.

Sikspārņa balsenē kā īpatnējas stīgas uzvilktas balss saites, kas vibrēdamas rada skaņu. Balsene taču pēc savas uzbūves atgādina gluži parastu svilpi. No plaušām izelpojamais gaiss kā viesulis drāžas caur to, un rodas «svilpiens» ar ļoti biežām svārstībām — līdz 150 tūkstošiem hercu (cilvēks to nedzird).

Sikspārnis var periodiski aizturēt gaisa strūklu. Pēc tam tā ar lielu spēku, kā sprādziena mesta, izraujas uz āru. Caur balseni plūstošā gaisa spiediens ir divreiz lielāks nekā tvaika katlā. Kas par varenu sasniegumu dzīvniekam, kura svars tikai 5—20 grami!

Sikspārņa balsenē rodas īslaicīgas skaņas svārstības — ultraskaņas impulsi. Sekundē tas izdod no 5 līdz 60, bet dažas sugas pat no 10 līdz 200 impulsu. Katrs impulss jeb sprādziens ilgst parasti tikai 2—5 tūkstošās daļas sekundes.

Skanu signāla īsums ir ļoti svarīgs fizikāls faktors. Vienīgi tā dē] iespējama precīza eholokācija, tas ir, orientācija ar ultraskaņas palīdzību.

No septiņpadsmit metru attāla šķēršļa reflektētā skaņa atgriežas pie dzīvnieka apmēram pēc 0,1 sekundes, ja skaņas signāls ilgst vairāk nekā 0,1 sekundi, tad šādas skaņas atbalsi, reflektētu no priekšmetiem, kas tuvāki par 17 metriem, zvēriņš dzird vienlaikus ar pašu skaņu.

Taču tieši laika sprīdis starp nosūtītā signāla beigām un atnākušās atbalss pirmajām skaņām ļauj sikspārnim instinktīvi iegūt priekšstatu par attālumu līdz priekšmetam, kas reflektējis ultraskaņu.

Tāpēc skaņu impulss ir tik īss.

Acīmredzot sikspārnis katru jaunu skaņu izdod tūlīt pēc tam, kad dzird iepriekšējā signāla atbalsi. Tādā veidā impulsi reflektori seko cits aiz cita, bet par kairinātāju, kas tos izsauc, kalpo atbalss, ko uztver auss. Jo tuvāk sikspārnis pielido šķērslim, jo ātrāk atgriežas atbalss — un tātad jo ātrāk zvēriņš izdod jaunus eholotiskus «kliedzienus». Beidzot, tuvojoties šķērslim, skaņas impulsi sāk sekot cits aiz cita ārkārtīgi strauji. Sis ir briesmu signāls. Sikspārnis instinktīvi maina lidojuma kursu, novēršoties no virziena, kurā reflektētās skaņas atgriežas pārāk strauji.

Patiešām, mēģinājumi pierādīja, ka sikspārņi pirms starta i^dod sekundē tikai 5—10 ultraskaņas impulsus. Lidojot viņi pavairo tos līdz 30. Jo tuvāk šķērslim, jo skaņas signāli biežāki — tie seko 50—60 reižu sekundē. Daži sikspārņi, dzenoties pakaļ laupījumam nakts kukaiņiem, izdod pat 250 «kliedzienu» sekundē.

Sikspārņu eholokators ir ļoti precīza navigācijas ierīce: tā spējīga nopeilēt pat mikroskopiski mazu priekšmetu, kura diametrs tikai 0,1 milimetrs!

Vienīgi kad eksperimentētāji samazināja stieples resnumu līdz 0,07 milimetriem, telpā, kur lidinājās sikspārņi, šai nostieptajai stieplei sāka uzgrūsties zvēriņi.

Sikspārņi kāpina eholotējamo signālu tempu apmēram divus metrus pirms stieples. Tātad tālāk par diviem metriem viņi to «nesatausta» ar saviem «kliedzieniem». Taču sikspārnis uzreiz nemaina virzienu, tas lido tālāk tieši šķērslim virsū un tikai dažus centimetrus pirms stieples ar strauju spārna vēzienu novirzās sāņus.

Ar šiem dabas dotajiem eholotiem sikspārņi ne tikai orientējas telpā, bet arī medī savu dienišķo maizi; odus, sviļņus, vaboles un citus nakts kukaiņus.

Dažos mēģinājumos dzīvniekiem lika ķert odus nelielā laboratorijas zālē. Viņus fotografēja un svēra — vārdu sakot, visu laiku sekoja tam, cik sekmīgi viņi medī. Kāds septiņus gramus smags sikspārnis stundas laikā saķēra gramu kukaiņu. Cits mazulītis, kurš svēra tikai trīsarpus gramu, tik ātri rija odus, ka ceturtdaļstundā «uzbarojās» par desmit procentiem. Katrs ods sver apmēram 0,002 gramus. Tātad 15 medību minūtēs bija saķerti 175 odi — katrās sešās sekundēs viens ods!

Tāpat kā cilvēki, arī sikspārņi var kļūdīties. Tas bieži gadās, kad viņi ir noguruši vai nav vēl, kā nākas, atmodušies pēc tumšajos nostūros pavadītās dienas. To pierāda sakropļotie sikspārņu līķi, kas katru nakti rodas pie Empire-Building un citiem debesskrāpjiem.

Ja zemu pār upi novelk stiepli, tad sikspārņi parasti to aizskar, nolaižoties pie ūdens, lai remdētu slāpes, lidojumā uzlaizot dažas lāses. Dzīvnieciņi vienlaikus dzird divas atbalsis: skaļo no ūdens virsmas un vājo no stieples — un pēdējai tie nepievērš uzmanību, tāpēc arī sadauzās pret stiepli.

Nereti sikspārni kļūdās vēl tāpēc, ka daudzi kukaiņi, kurus viņi medī, apgādāti ar antieholotiem.

Nakts sviļņi, piemēram, biezi segti ar sīkiem matiņiem. Mīkstie materiāli — dūnas, vate, vilna uzsūc ultraskaņu. Tātad spalvainos sviļņus grūtāk nopcilēt.

Dažiem nakts kukaiņiem attīstījušies pret ultraskaņu jutīgi dzirdes orgāni, kas palīdz tiem laikus uzzināt par tuvajām briesmām. Nokļūstot sikspārņa eholota darbības rādiusā, tie sāk svaidīties no vienas puses Uz otru, cenzdamies izkļūt no bīstamas zonas. Naktstauriņi un vaboles, ko sikspārnis nopeilējis, izmanto pat šādu taktisku paņēmienu: sakļauj spārnus un krīt uz leju, nekustīgi sastingstot uz zemes.

Siem kukaiņiem dzirdes orgāni parasti uztver divu dažādu diapazonu skaņas: zemfrekvences skaņas, kuras «sarunājas» viņu ciltsbrāļi, un augstfrekvences skaņas, ar kurām strādā sikspārņu eholoti. Pret svārstībām starp šiem diviem diapazoniem viņi ir kurli.

Sikspārņi pierod lidot pa zināmiem ceļiem, viņu gids ir atmiņa, un viņi pārāk uzmanīgi neieklausās savos elio- lotos. Pētnieki izdarīja šādus mēģinājumus: uzrīkoja dažāda veida šķēršļus uz gadsimtos «iemītām takam», pa kurām sikspārņi katru vakaru izlidoja medībās, bet rītausmā atgriezās atpakaļ. Dzīvnieki uzgrūdās uz šiem šķer- šliein, kaut viņu eholoti strādāja un iepriekš deya lidotajiem trauksmes signālus. Taču viņi vairak ticēja savai atmiņai nekā ausīm.

Nokļuvis jaunā telpā, sikspārnis itin kā izpēta to, riņķiem aplidojot dažādā augstumā šo telpu un visus prāvos priekšmetus tajā. Acīmredzot no saraustītajiem «atbalss gabaliem» viņa smadzenēs rodas pietiekami pilnīga, kaut, jādomā, mozaīkveida aina par apkārtējo telpu, taču šī aina nav skatīta, bet dzirdēta. Un turpmāk, orientējoties izpētītajā vietā, šis apbrīnojamais spārnotais dzīvnieks paļaujas pirmām kārtām uz savu lielisko atmiņu, šķiet, uzticoties tai vairāk, nekā ļauj mūsu nepastāvīgās pasaules mainīgie apstākļi.

Dresētus sikspārņus baroja no rokas, turot to noteiktā augstumā. Pierodot pie tā, zvēriņi teicami iegaumēja barības atrašanās vietu, un, kad cilvēks roku ar barību pēkšņi nolaida, viņi izsalkuši steidzās uz to telpas vietu, kur, kā atcerēj'ās, agrāk bija roka, un lidoja, acīmredzot nesaprazdami, kur palikuši miltu melnuļa kāpuri, kas agrāk viņus te gaidīja.

Pieraduši dzīvot būrī ar atvērtām durvīm, sikspārņi katrreiz, atgriežoties no nakts lidojumiem, nekļūdīgi atrod ieeju tajā. Taču pietika būri nedaudz pārcelt vai pārbīdīt ieeju uz citu pusi, un sākumā viņi nevarēja atrast šo ieeju, kaut tā bija tepat blakus, bet riņķoja tās iepriekšējā atrašanās vietā, kurp virzīja viņus skaņu atmiņa, it kā neticot patiesajiem eholotu signāliem, kas apgalvoja: šī vieta ir tukša!

Platspārnainie sikspārņi, piemēram, naktssikspārņi, tā sakot, ir cienīgi; viņu lidojums mierīgs, nesteidzīgs — 15—16 kilometri stundā. Saurspārnainais jeb agrais sikspārnis mundri veic stundā 50 kilometru lielu attālumu. Kad ātrums uzņemts, sikspārņi var arī nedaudz planēt.

Startējot no zara vai no kāda cita priekšmeta, pie kura, pieķēries ar pakaļkājām, sikspārnis gulējis vai atpūties, viņš vai nu gluži vienkārši krīt uz leju, bet pēc tam, spārnus iztaisnojis, lido, vai arī, atrazdamies vēl ar galvu uz leju, sāk vēcināt spārnus un ar to spēku paceļ savu ķermeni uz augšu, tikai tad laiž vaļā ķepiņas un strauji aizlido. Sikspārņi guļ, ne tikai karādamies uz leju, — alās bieži vien tie guļ uz horizontāliem izciļņiem un dzegāin. No tām tie paceļas gaisā kā no zemes: sākumā nedaudz palēkā, strauji vēcina spārnus un uzlido.

Pa zemi daudzi sikspārņi skraida gluži labi, bet daži tekalē pavisam veikli. Turklāt tie balstās uz spārnu delnas locītavas tulznām un pakaļkāju pēdu apakšām. Viņi arī veikli ložņā pa vertikālām plaknēm, pieķerdamies ar lielo pirkstu nagiem — priekšpusē šie lielie pirksti rēgojas ārā no spārnu ādas — un pakaļkāju nagiem.

Viņi nebaidās no ūdens, pat ja iekrīt tajā: plīkšķinot ar spārniem un itin kā lēkājot pa ūdeni, sikspārņi diezgan drīz izkļūst krastā.

Visiem zināms, ka sikspārņi dienā slēpjas dažādās spraugās, dobumos, bēniņos, zvanu torņos, alās, pagrabos, bet naktīs medī kukaiņus.

Tiesa, agrais sikspārnis un daži citi sikspārņi izlido uz maijvaboļu un citu vaboļu medībām agri — vēl vakarblāzmas gaismā, tūlīt pēc saulrieta. Naktī viņiem ir pārtraukums — atpūta dobumos, bet pirms rītausmas viņi atkal lido ātri, viegli, veikli un augstu (virs koku galotnēm un pa mežiem, parasti lapu koku un jauktajiem mežiem). Vakarsikspārņi ir lieli.

Taču arī sikspārņi punduri negaida pilnīgu tumsu, izlido agri, pēc saulrieta, bet pa mežmalām, parkiem, sādžu ielām lido zemu — koku vainagu apakšdaļā —, un lidojums ir izmanīgs, ar daudziem pagriezieniem. Pats dzīvnieks nav liels — izplestu spārnu platums apmēram .divdesmit centimetri. Dienu tas pavada bēniņos, aiz logu apmalēm un dobumos.

Naktssikspārņi lido vēlu, jau pilnīgā tumsā, nesteidzīgi, mierīgi, taisni, bez straujiem izrāvieniem un pagriezieniem (tikai daži lido ātri un juceklīgi). Spārni tiem plati. Dīķu un ūdens naktssikspārņi medī zemu virs dīķiem, upēm un ezeriem. Naterera naktssikspārnim arī patīk medīt pie ūdens (vai lapotnē), tā lidojums lēns, plūstošs, zems, bet lidojot tas asti tur uz leju, nepieliec pie ķermeņa kā citi naktssikspārņi.

Lielausainie sikspārņi (viņiem nesamērīgi lielas ausis: auss garums apmēram 4 centimetri, bet spārnotā zvēriņa ķermenis kopā ar galvu 5—7 centimetrus garš) nakts medībās dodas pilnīgā tumsā. Viņu lidojums lēns, spurdzīgs.

Drebinot spārnus, tie reizēm karājas gaisā pie lapotnes vai pie sienām vienā un tajā pašā vietā, nolūko kukaiņus, lai notvertu no lapas vai sienas un apēstu. Kad lielausainie sikspārņi guļ (dobumos, bēniņos, drupās), ausis viņi noliec uz muguras un paslēpj tās zem spārniem. Viņi pārziemo turpat, kur dzīvo vasarā, bet vietās, kas siltākas, — pagrabos, alās, apšūtos bēniņos, resnu koku dobumos un aku grodos. Tur viņi ievācas vēlāk, oktobrī — novembrī, bet pavasarī izlido agri — martā — aprīlī. Dažās vietās, kas ērtas dienas miegam, parasti alās un grotās, salasās dažādu sugu sikspārņi milzīgā daudzumā. ASV, Ņūmeksikas štatā Karlsbādes alās, gaišā dienas laikā guļ miljoniem sikspārņu. Kad krēslā tie izlido, tad trešdaļstundu vijas virs alas izejas kā stabs septiņus metrus diametrā, kas no tālienes (divu jūdžu attālumā) atgādina ugunsgrēka dūmus. No citām alām sikspārņu izlidošana ilgstot ne vienu stundu vien.

Kad sikspārnis guļ, viņa ķermeņa temperatūra ievērojami krītas —gandrīz līdz apkārtējās vides siltuma līmenim. Un arī vielmaiņa palēninās: skābekļa viņam miegā vajag desmit reižu ina^āk nekā lidojot. Taču vēl desmitkārt- mazāk tā vajag, kad viņš guļ ziemā kaut kur pazemē, pagrabā, šahtā vai siltos bēniņos.

Daudzi sikspārņi, tāpat kā putni, aizlido pārziemot no zemēm ar aukstām ziemām uz dienvidiem, dienvidrietumiem, kur nav liela sala. Vieni dodas samērā netālu: kilometru 100—150 attālumā, citi aizlido vairāk nekā 300 kilometru (dīķu vakarsikspārņi)'. Lielie naktssikspārņi «emigrē» rudenī no Ukrainas uz Ungāriju, bet Ziemeļ- am'erikas un Kanādas sikspārņi no laziūru ģints ziemu pavada Floridas un Bermudu salu zilajos krastos, līdz

kuriem tūkstoš verstu jāceļo pāri rudenīgi vētrainam okeānam. .

Mūsu zemes dienvidu rajonos rūsganie vakarsikspārņi pārziemo resnu koku dobumos, bēniņos, nišās un aiz dažādu pamestu vai puspamestu māju logu rāmjiem. Taču no Baltijas viņi aizlido uz Cehoslovakiju un Vāciju, no Voroņežas apkārtnes uz Krimu, Kaukāzu un pat tālāk, uz Bulgāriju, bet viens niecīgs sikspārņu pundurītis, kura ķermenis dažus centimetrus garš un svars trīs—pieci grami, kas gredzenots Dņepropetrovskas tuvumā, pēc 70 dienām rudenī parādījās jau Dienvidbulgārijā un bija nolidojis 1150 kilometru.

Tagad sekosim viņu mājvietā tiem sikspārņiem, kas ziemo alās. Mēs redzēsim, kā viņi, savos spārnos ietinušies, karājas zem griestiem un dzegām ar galvu uz leju, citi gul uz sienu horizontālajiem izciļņiem. Vieni kļaujas cieši cits pie cita — tā ir siltāk, citi mitinās pa vienam. Taču, aptaustot tos, visi ir auksti. Ķermeņa temperatūra reizērn nokrīt līdz nullei. Laboratorijās eksperimentāli pa- zcininaja to pat līdz mīnuss 4—5 grādiem, tomēr sikspārnis pēc tam nenobeidzās.

Visi sikspārņi neguļ: spokainas ēnas šaudās šur un tur pa alu. Citus kaut kas vilina ārā — tie dodas no alas uz alu. Ko viņi meklē ziemas vidū? To mēs īsti nezinām. Tiesa, iespējams, ka atmostas un ir nemierīgi tie, kas rudenī nepaguva nosvinēt kāzas.

Bērni (viens vai divi, akli un kaili) sikspārņiem dzimst jūnija—jūlija sākuma. Pēc mēnešiem diviem viņi izskatās gandrīz pieauguši, bet līdz tam laikam mātes sākumā nēsā mazu]us (dienā, kad guļ, viņas piesedz tos ar spārnu, lai sasildītu).

Vēlāk, aizlidojot naktī medībās, spārnotās mātes savus bērnus atstāj paslēptuvēs, un viņi paši, pieķeroties ar pakaļkājām, jau prot karāties ar galvu uz leju. Kad rītausmā barotājas atgriežas, bērni pīkst — acīmredzot katrs savadak, tāpēc ka matēs savu bērnu balsis pazīst un lido pie tiem (jo viņām nav paraduma, kā dažiem citiem dzīvniekiem, barot kopīgi gan savus, gan svešus mazuļus).

Mazliet vēlāk paaudzies sikspārnēns aizlido (jau ar saviem spārniem) nakts reidos. Parasti ar ultraskaņām māte signalizē tam un tas lido viņai nopakaļ. Ja tas pazaudē akustisko orientieri, savā valodā kliedz: «Kur tu esi?»

Viņa atgriežas, un mazulis lido viņai pakai, cenzdamies .vairs nepazaudēt pelengu.

Sikspārņiem nav daudz ienaidnieku: naktīs viņus ķer pūces, bet krēslā — plēsīgie putni.

Mūsu platuma grādos sikspārņi vairāk cieš nevis no plēsoņām, bet no parazītiem: blusām, ērcēm, bezspārnu mušām, blaktīm (mūsu gultas blakšu tuvām radiniecēm). Daudzus nogalina arī civilizācija, kas strauji ienāk klajumos un mežos. Maz palicis vietu, kas piemērotas sikspārņu ziemošanai un dienas miegam, tāpēc viņu skaits stipri samazinājies.

Vai būtu maz jāatgādina, ka sikspārņi, iznīcinādami vasaras naktīs megatonnām kaitīgu kukaiņu, ir cilvēkam joti derīgi! Ka viņi jāsaudzē, pēc iespējas nenopostot dažādus vecus zvanu torņus, raktuvju ejas, pagrabus un dobumai- nus kokus! Mums jāiemācās pat būvēt viņiem speciālus caurus traukus, torņus un citas nepieciešamās «guļamistabas» dienas un ziemas miegam.

DŽUNGĻI TUMSĀ

las, visapkārt tie aizsedz visu. Nav redzama ne ausma, ne dziesna, ne saule pie debesīm. Tveice… Mitrs… Pil vienmuļas lāses kā dienu, tā nakti, gārdz krupji, skan koku varžu tre|ļi nakts putnu balsīs, moskīti rosās cauru diennakti, bet trūdošajā koksnē, augošajā koksnē ir rūkoņa un sirsināšana: tur rosās, sīc, aprij cits citu neskaitāmie zirnekli un kukaiņi un, bez šaubām, skudras, skudras, skudras — visu sugu un lielumu skudras.

Seit, šai «zaļajā ellē», kokus žņaudz liānu skāvieni, orhideju kuplais tērps.

Apvīdamies ap koku zariem un stumbriem, šie za]ie parazīti apgrūtina tos ar savas lapotnes tonnām.

Te katrs koks ir citāds, nav kā pie mums — ozoli ozolu mežos, priedes silos, egles eglājos, apses apšu mežos… Tropu mežā vienas sugas kokus šķir verstīm liels attālums. Apakšā nav nekāda pameža, ne krūmu, ne zāles, uz zemes vienīgi sūna un staigni trūdi, un liānas kā čūskas lien uz augšu pa milzīgajiem stumbriem, cenzdamās pacelt savas lapas tuvāk saulei, pretī gaismai — meža vainagā. Leja, zem vainaga, valda mūžīga krēsla un mūžīgs mitrums.

Putni, zvēri, tauriņi tāpat tiecas uz augšu, jo nevēlas dzīvot pustumsā pie saknēm un starp stumbru kolonādēm.

Selva ir mežu mežs

Selvā, «asinskārīgā un cietsirdīgā», Amazonē, koki slejas ka varenas kolonnas un nav tiem ne gala, ne malas

Pat pieredzējis dabzinātnieks, nokļūstot šai krāšņajā mežā, jūtas kā iesācējs, kas apmeklē zooloģisko dārzu, kurš brīvi izvietots botāniskajā dārzā, kur nav etiķešu ne pie kokiem, ne dzīvniekiem, kas lapotnē čum un mudž. Lai cik zinātnieks būtu lasījis speciālās rokasgrāmatas, lai cik būtu studējis zooloģiju un botāniku, te uz katra soļa viņš sastop nepazīstamas sugas un varietātes, kas nav

vēl iekļautas nekādos sarakstos, un rokasgrāmatās. Tropu pasaule ir neizsakāmi bagāta, bet vēl maz izpētīta.

Daudzi dzīvnieki (šķiet, pat vairākums) gaišās dienās šeit guļ, slēpdamies spraugās, dobumos, zem saknēm un koku vainagos. Tropu meži atdzīvojas naktī. Un naktis ir tumšas: melnākas -nekā jebkur citur zemes virsū. Pat visspožākā mēness naktī, kad pie debesīm mirdz miljardiem zvaigžņu, neviens stars nesasniedz augsni pie milzīgo koku saknēm. Jutīga fotofilma šeit var stundām ilgi stāvēt vaļēja un nebūs izgaismota ne ar vienu melnuma plankumu. Alelnā nakts iestājas agri — jau pulksten sešos pēcpusdienā, bet, ja laiks apmācies, tad jau piecos mežā ir tumšs. Bites, tauriņi un dienas putni no meža zaļajiem augstumiem nolaižas tā krēslainajā apakšdaļā un slēpjas te līdz rītam.

Ap saules rietu, tuvojoties naktij, raibie .papagaiļi, kas sastopami visur, salasās trokšņainos baros pie sen noskatīta sausa koka un, plīkšķinot spārnus, lido tam apkārt, gārdzoši kliedz vai cienīgi pastaigājas (ar galvu uz augšu vai arī uz leju) pa zariem, kas pašu kājām nopulēti; pirms gulēšanas tie veic īpatnēju rituālu. Zeltknabja tukani bieži vien 1ai pašā kokā sāk «dziedāt» duetā. Viņu mežonīgos kliedzienus par dziedāšanu gan var nosaukt tikai tad, ja cilvēks nepievērš uzmanību vārdu jēgai. Viens pret otru sēdēdami un ķēmīgos knābjus pret debesīm izslējuši, tukani savādi kliedz: «Hi-knuk! Hi-knuk!» — un to balsis nemaz neatgādina putnus.

Precīzi pulksten sešos trīsdesmit vakarā (un tā nakti pēc naklsl) skaļš flautas svilpiens pasludina dienas beigas un nakts sākumu. Tas ir tinami, irbei līdzīgs putns, kas, atstājis savu dzīvesbiedru perēt četras skaistas olas, sauc citu tēviņu. Mātīte sauc ilgi, sērīgi un bieži vien bez atbildes.

Un tad, it kā paklausot šai komandai, naktskrupji un vardes aizsmakušās balsīs pēkšņi tā uzspridzina pirms- nakts klusumu, ka nodreb mežs. Vienīgi pērtiķi — bļauri, kam tik skaļas balsis kā lauvām, spēj pārkliegt abinieku daudzbalsīgo kurkstēšanu, pēkšķēšanu, sirsināšanu un brašos svilpienus (gandrīz tādus kā putniem).

Turpretī blakus, mitrajā vēsumā, ātri pieradusi pie meža tumsas, milzīga, gandrīz divmetrīga ķirzaka leguāna rāpp pa resno zaru savijumiem un šmakstinādama aprij svai* gas lapas, ziedu un lapu pumpurus. Viņa lec no zara ui zaru ne sliktāk kā parasts pērtiķis, bet reizēm kļūdās un, gaišo pavēderi nozibinādama, aj plaukšķi nogāžas trūdu akacī, kas pilns ar vardēm. Vienīgi «buh» un «buh» dzirdams naktī, pati leguāna nav redzama.

Bet lejā.., lejā plūst dzīva straume, Rūsganās, garkājainās skudras saubas brūniem viļņiem gāžas ārā no visiem skudru pūžņa caurumiem.

Lapu lietus birst no kokiem, kad pir,mās šaubu vienības nokļūst līdz to zariem. Asiem žokļiem skudras apgriež zariņus. Lejā laupījumu gaida skudras-šķirotājas; to augums mazaks. No krītošajām lapam viņas izgrauž apaļas un pus- apaļas plāksnītes, ko tūdaļ satver skudras-nesējas un stiepj ligzdās. Tās iet ierindā, kolonnās, un liekas, it kā lapas uz zemes būtu atdzīvojušās un zaļā straumē plūstu pa nezināmo ceļu. Gājiens (naktī tā ir uz vienu pusi peldošo lapu tumša viļņošanās) ieplūst skudru pūznī, bet no tā pa citiem durvju caurumiem izplūst jauni- zaļo lapu mednieku viļņi. Pa nakti saubas pilnīgi izģērbj daudzus kokus. «No visiem zināmajiem lapotnes postītājiem viņas ir vislielākās ļaundares, viņu postījumi daudz ievērojamāki nekā citiem slaveniem lapu iznīcinātājiem, tādiem kā japāņu vabolei un gāpena zīdtauriņam,» — tā rakstīts par viņām.

Kam skudrām vajadzīgas lapas? Ja pasekosim «lielākajiem lapotnes postītājiem» viņu mājās, ieraudzīsim daudz apbrīnojama. Šaubām, ko sauc arī par lapgrauzējām skudrām, māja ir milzīga celtne. Apakšzemes katakombas, izmētātas desmitiem kvadrātmetru platībā, reizēm iesniedzas līdz desmit metru dziļumā.

No virspuses — no neliela skudru sabērta uzkalniņa uz pazemi ved divpadsmit—divdesmit krāteriem līdzīgu ieejas atveru. Daudzkārt sazarojoties, ejas stiepjas no kameras uz kameru. So kameru — pusapaļu apakšzemes istabu reizēm ir apmēram tūkstotis. To augstums gandrīz divdesmit centimetru, garums centimetrus trīsdesmit. Centrālā kamera ir skudru mātes rezidence. Tai apkārt pēcnācēju istabas — olām un kāpuriem. Taču mūs interesē skudru pūžņa augšējie stāvi: tajos jābūt lapgrauzeju noslēpumam. Surp nesējas atgādā zaļo nastu un nodod to citām skudrām — vissīkākajām skudru kopienā. Vjņas ieurbjas ar žokļiem lapu drumslās, rausta tās, purina, saplucina mazos gabaliņos, skrāpē un irdenas noliek uz pazemes grunts. Pēc tam viņas samēslo zaļo masu. Katra skudra ņem ar žokļiem un priekškājām šķipsniņu zaļumu, pieliek to pie vēdera gala, izdala nedaudz ekskrementu, samitrina zaļumus un ierok tos sasmalcinātajās lapās. Tad viņa ņem citu zaļumu piciņu un samēslo to tikpat rūpīgi. Sīs skudru- dārznieču jocīgās izdarības, mēslojot sēņu dārzus (tā parasti dēvē viņu sēņu laukus), jau sen ir uzfilmētas.

Pēc tam dārznieces skrien pēc dēstiem: atnes no citām kamerām sēņotnes gabaliņus un apsēj ar tiem sagatavoto

kompostu.

Visa samēsloto lapu masa drīz pārklājas ar bālganiem un brūniem sēņotnes pavedieniem (hifām). Tagad dārzniecēm jaunas rūpes: ar saviem asajiem žokļiem viņas nokniebj, apcērp sēņotnes dzinumus, lai uz tiem neattīstītos augļķermeņi, parastās sēnes — cepurītes uz kātiņiem. Tās skudrām nav vajadzīgas: lapgrauzējas izaudzina savus īpašus «augjus», kuri nekur citur nenogatavojas, izņemot skudru pūžņus. Uz sēņotnes pavedienu apkostajiem galiem izveidojas ievainojuma uzrepējumi, kas ir olbaltumvielām bagāti pietūkumi. Tos sauc par skudru kolrābjiem. Ar šiem apbrīnojamiem augļiem (tie patiesībā ir patstāvīga skudru izaudzēta barības kultūra) kukaiņi barojas paši un baro savus kāpurus. Lūk, kāpēc šaubām vajadzīgas lapas, kuras tās iegūst savās nakts gaitās.

Šaubas nekož. Satiekot tās, cilvēkam briesmas nedraud. Taču zem mūžameža krēslainajām velvēm klaiņo skudras, no kuru kareivīgajām kolonnām aizbēg viss dzīvais. Kā lielo briesmu signāli selvā atskan putnu — skudrēdaju kliedzieni, kas vēsta nelaimi un brīdina par «melnās nāves» tuvošanos. Cilvēks vēl neko nedzird: ne lapotnes attālo čaukstēšanu, ne miljoniem, skrejošo skudru kāju čaboņu, viņš nejūt arī to mazo ķermeņu smārdu, bet jutīgākie radījumi jau izklīst, aizlido kur kurais. Kurš var, tas glābjas, bet, kurš nevar vai nepagūst, to gaida briesmīga nāve. Sīs Amerikas klejotājskudras (zinātniskais nosaukums) jeb tarnboča (vietējais nosaukums) «izposta milzīgas platības, uzbrūkot ar troksni, kas atgādina ugunsgrēka rukoņu. Atgadinadamas bezspārnu lapsenes ar sarkanām galvām un tieviem ķermeņiem, viņas rada šausmas ar savu daudzumu un rijību. Katrā alā, katrā spraugā, katrā dobumā, koka vainagā, ligzdā un stropā iespiežas biezs, smirdīgs vilnis, aprīdams baložus, žurkas, rāpujus, liekot bēgt cilvēkiem un dzīvniekiem» (Hosē Ri- vera).

Klejotājskudrām ligzdu nav. Nakts atpūtas vietām viņas izvēlas klusu nostūri kaut'kur zem liela akmens, krūmā vai resnā liānā un šeit kā bites, saķerdamās apjomīgā, drebošā kamolā, tā iekšienē slēpj māti un kāpurus, kurus visu dienu nesa darba skudras, aizsegdamas ar saviem ķermeņiem.

Tā viņas gul līdz rītausmai, uz laiku pārtraucot terorizēt selvas apdzīvotājus. Taču citi «teroristi» nakts aizsegā iziet uz medību takām. Baismīgi, pinkaini, astoņkājaini, astoņacaini,..

Nakts ir laiks, kad laupīdami uzbrūk putnuzirnekli. Daudzi no viņiem ir indīgi un milzīgi (to rekordlielums: 20X20 cm, ja kājas izplestas!). Dienā viņi nemulsina tropu apdzīvotājus ar savu drausmīgo izskatu, jo slēpjas biezās lapās un zem saknēm. Daži nosēž alās, kuras tie apbrīnojami cītīgi rok — reizēm līdz metra dziļumam, kaut gan daba viņiem nav devusi nekādas zemes rokamās ierīces. Augsni putnuzirnekli neatlaidīgi skrubina ar kāju nagiem, bet zemes piciņas saspiež hclicerās un iznes no bedrītes. Vieni ieeju aliņā aizvelk ar tīmekli, citi ne- aizvelk.

Ķeramos_ tīklus putnuzirnekli nevij.

Tie medī, laupot uz džungļu ceļiem. Nakts pienāk, un, tumsā sava neglītuma nekautrēdamies, putnuzirnekli izlien no visurienes, kur bija slēpušies no gaismas. Daudziem kāju galus klāj biezi mati — gluži kā pazole! Uz tās atbalstīdamies, zirnekli viegli ložņā pa gludajām lapām un zariem. Ja reizēm zaudē līdzsvaru, tie neriskēdami krīt zemē pat no visaugstākajiem kokiem. Vienīgi kājas viņi izpleš jo platāk.

Tas, ka šie zirnekļi ēd putnus, aprakstīts jau sen. 1705. gadā iznākušajā grāmatā bija pat attēls — kāju pret notrauktā putna kaklu atbalstījis, pūkains zirneklis tiesā savu spalvoto medījumu.

Mēs vēl tagad nevaram apgalvot, vai līdzīgus darbus, nestrādā pinkainie zirnekļi. Taču laikam tas atgadās ne pārāk bieži. Kukaiņi — tas ir viņu medījums ik nakti. Tomēr tie nogalina un ēd arī vardes, ķirzakas, peles. Bet par indīgo garkājaino putnuzirnekli gramastolu stāsta, ka tas medībās dodot priekšroku jaunām… klaburčūskām! Par to zirnekļa priekšā nāktos noņemt cepuri, ja tikai viņš pats būtu mazāk indīgs nekā čūska.

Tropu zīdītāji nakts gaitās

Dienvidamerikas mežos janvārī un februārī ienākas almendro koka augļi — lieli, plakani rieksti. To brūnajai, ārpusē sulīgajai mizai ir salda garša. Pērtiķi, slaidpurna

mazlācīši (dienā) un mazlācīši kinkažu un olingo (naktī) rauj augļus un ēd šo mīkstumu. Taču zem tā paslēpto cieto rieksta čaumalu viņi pārgrauzt nevar un riekstus met zemē. Zem kuplajiem kokiem (kuri, lai cik dīvaini tas būtu, ir no tauriņziežu dzimtas) naktīs nāk baroties Dienvidamerikas pekaru bari — baltbārdas un apkakles pe- kari. Almendro augļus cilvēks var pārsist vienīgi ar smagu āmuru, taču pekari pārkož ar zobiem to cieto čaumalu.

Zoologi izdala pekarus īpašā dzimtā. Dažas anatomiskās iezīmes viņiem ir citādas nekā īstajām Vecās pasaules cūkām. Augšējie ilkņi, piemēram, aug nevis uz augšu kā mūsu mežacūkām, bet uz leju. Pekaram uz muguras atrodas liels smaržu dziedzeris. Kad pekars ir sabaidīts vai saniknots, vilna, stāvus saslejoties, atsedz dziedzeri un asa smaka izplatās visapkārt. Spraucoties caur biezām saaudzēm (parasti pie ūdens, kur viņiem patīk dzīvot), pekari atstāj'uz zariem savu specifisko smaržu, kas kalpo par ceļvedi viņu ciltsbrāļiem.

Baltbārdas pekari ir lielāki un drosmīgāki nekā apkakles pekari un parasti dzīvo lielos baros — p_a 50—100 dzīvniekiem kopa. Tādā sabiedrībā (un ar tādiem zobiem!) viņi bīstas tikai no nedaudziem ienaidniekiem: viss bars nereti metas virsū pat medniekam. Tapiri un brieži neuztraucas, ja tuvu kaimiņos dzīvo apkakles pekari, taču viņi nekavējoties aiziet, tiklīdz baltbārdas pekaru bars, izplatīdams spēcīgu muskusa aromātu, šmakstinot un pūšot uzlasīdams no zemes savu iecienīto barību, draudo-

šiem «kastaņetes» ilkņu klakšķiem skanot, ierodas no tumsas tur, kur mierīgi ganījās šie pārnadži un nepār- nadži.

Tapiri ir zirgu un degunradžu radinieki. Arī inūsu dienās viņi ļoti līdzīgi saviem un zirgu senajiem ciltstēviem, Tapira augšlūpa un purns izstiepti nelielā snuķī, kas sērīgi nokarājas lejup. Kad tapirs uztraucas, viņa purns saspringst un kā vijīga caurulīte lokās uz visām pusēm; krākdams un sēkdams īsredzīgais, bet jutīgais dzīvnieks uzošņā iespējamos nedraugus vai arī izmeklē drošu virzienu, kurp tūdaļ varētu aizbēgt.

Sīs steidzīgās bēgšanas satraukts, kinkažu pamet riekstus, ar kuriem bija mielojies almcndro kokos, un rāpjas augstāk, ķerdamies pie zariem… ar piecām kājām. Četrām — parastām kājām, piekto — asti! Tā ir gara un spēj cieši satvert (piektā roka, kā mēdz sacīt). Kinkažu ir īpašas ģints jenots, tātad no plēsēju grupas. Tikai diviem plēsējdzīvniekiem, tāpat kā pērtiķiem, ir tvērējastes: kinkažu un binturongam, kurš dzīvo Vjetnamas un Indonēzijas mežos (par viņu būs runa nedaudz vēlāk).

Arī kinkažu mēle ir visai ievērojama: ļoti gara un lokana. Jebkurā spraugā tā var iespiesties un iegūt medu

vai kāda kukaiņa kāpuru. Medus un augļi ir kinkažu gardums. Tomēr tvērējastes jenots naktis tāpat izposta putnu ligzdas un nožņaudz sīkus zvēriņus vai miegainas putnus.

Tais pašos zaros tumsas aizsegā nesteigdamies, bet ar drošu izmaņu lodā neliels dzīvnieks, daudzu skaistu nosaukumu īpašnieks: «zelta mazulītis», «nakts mirdzums», «līksmības puķīte», «dieva slavētājs», «zīdainais skudrulācis» .., Viņš ir nedaudz lielāks par vāveri, tērpies zīdaini zeltainā vilniņā, tam tvērējastes galā kaila «pazole» (lai ērtāk varētu pieķerties ar asti pie zariem) — patiešām tas ir skudrulācis. Lielo skudrulāci jūs, protams, zināt: esat redzējuši to zooloģiskajā dārzā. Nu, bet šis ir mazais skudrulācis — rets viesis zooloģiskajos dārzos. Es ceru, jums ir zināms «zelta mazulīša», tāpat ka liela ciltsbrāļa «firmas ēdiens» — skudras un termīti, bet vienīgi tie, kas dzīvo kokos. Asiem nagiem skudrulācis uzlauž to ligzdas, kas uzbūvētas uz zariem, un ar garu, tievu mēli izlaiza rosīgos kukaiņus. Viņš nebēg no ienaidniekiem, kas prot atrast viņu tumsā, tropu lapotnes okeānā. Viņš sīksti (gan tiešā, gan pārnestā nozīme) aizsargājas: ar asti un pakaļkāju nagiem pie zara pieķēries, kā zaldāts viņš izslējās uz augšu un nagainās priekškājas, sagatavotas triecienam, paceļ pret debesīm itin kā lūgšanā. Mazais skudrulācis šīs aizsargpozas dēļ arī ieguvis iesauku «dieva slavētājs». Drosmīgais dzīvnieks piesauc

nevis dieva žēlastību, bet, cīņai sagatavojies, gaida uzbrukumu. Pamēģiniet aizskart viņu — un, kas tad notiks, to pastāsta Džeralds Darels, ceru, arī jums pazīstams dabzinātnieks un rakstnieks: «Bet nu es no jauna aizskāru viņu, un viņš pēkšņi atdzīvojās: ar visu ķermeni, priekškājām gaisu, šķeldams, viņš krita uz priekšu.., So kustību izdarījis, skudrulācis iztaisnojās un nekustīgs kā sargkareivis sastinga iepriekšējā pozā, gaidot • nākamo raundu.»

Asi nagi, indīgi zobi, mute, kas spēj kost, un muskuļainā ķermeņa gredzeni, ar kuriem var žņaugt… tādā apbruņojumā daudzi mataini, spalvaini un zvīņaini plēsoņas — pumas, jaguari, oceloti un citi lieli un mazi savvaļas kaķi, caunu cilmes grizoni un tairas, pūces un harpijas, krokodili, žņaudzējčūskas un citas čūskas •—, tikko nodziest vakarblāzma, iziet medībās.

Turpat Dienvidamerikā un tāpat nakts laikā spārnotas ēnas, lidojot visai zemu un bez trokšņa, dodas uz mežiem un ganībām, uz cilvēku mītnēm un mežonīgiem džungļiem pēc īpašas šķirnes medījuma. Sameklējis naktī savu upuri — zirgu, govi, cūku, suni, vistu vai citu mājdzīvnieku vai savvaļas dzīvnieku (tas nav izslēgts), bet katrā ziņā ar siltām asinīm, — asinssūcējs sikspārnis (tas ir tieši viņš!) laižas zemē, nāk tuvāk un naski rāpo, tāpēc tagad izskatās pēc milzīga, brūna zirnekļa. Dažreiz tas nosēžas tieši uz guļošā dzīvnieka — klusi un uzmanīgi. Mīkstos spilventiņus pakaļkāju apakšpusē un uz roku locītavām šim baismīgajam sikspārnim, ko sauc par varn- pīru, daba devusi tāpēc, lai, nosēzdamies uz dzīvnieka ķermeņa un balstīdamies pret to, nepamodinātu mājkus- toni. Guļošais dzīvnieks nejūt arī tā zibenīgo kodienu.

Tāpat kā dēlēm, asinssūcējiem sikspārņiem siekalās ir īpašs ferments, kas nejauj asinīm sarecēt, un vēl kāda — acīmredzot sāpju remdetāja, anestezējoša viela.

Amerikā (no Meksikas līdz Urugvajai) ir trīs asinssūcēju sikspārņu sugas. Tiem visiem buldogu purni, strupi deguni, zobi ]oti asi un spēj izdarīt smalkus griezienus (1—5 milimetru dziļumā), bet kuņģi kā dēlei vai odam- gari, zarnveidīgi, staipīgi — visai ērti piepildīšanai ar lielu šķidruma daudzumu.

Asinssūcējs sikspārnis ir kārs un rijīgs: viņš nelaižas prom, kamēr (parasti pusstundas laikā) nav piesūcis vēderu kā bumbu un pats tikko spēj kustēt (kāds asinssū*

cējs sikspārnis nebrīvē 20 minūtēs izlaka pilnu bļodu asiņu!). Ar grūtībām viņš paceļas gaisā un lido uz kādu klints caurumu vai alu, retāk uz dobumu vai zem jumta un, nolīdis tur, karājas, vairākas dienas snauž vientulībā vai savu ciltsbrāļu sabiedrībā, vai arī kopā ar citiem sikspārņiem. Viņš snauž, kamēr sagremo savu drausmīgo barību un bads atkal viņu izdzen laupīt.

Pašas par sevi asinssūcēju sikspārņu radītās brūces nav bīstamas. Reizēm ļaunas ir asiņošanas: tās var ilgt astoņas stundas pēc kodiena un nereti ir spēcīgas. Cilvēks no asiņu zaudējuma pēc asinssūcēja sikspārņa uzbrukuma nemirst, bet kucēni indiāņu ciematos vietām nobeidzas gandrīz visi. Pieaugušie suņi reti cieš no šiem vampīriem, jo smalkā dzirde viņiem palīdz laikā saklausīt uzbrūkoša asinssūcēja ultraskaņas «čukstus». Turpretī mājlopi — mūļi, zirgi, govis —, nakti pēc nakts ar savām asinīm barodami asinssūcējus sikspārņus, novājē, kļūst nemierīgi, klaiņo pa ganībām, slikti ēd un iet bojā. Mušas inficē asiņojošās brūces ar kāpuriem, daždažādās tropu baktērijas, naskas uz sadalīšanos, no tām neatpaliek. Kur asinssūcēju sikspārņu ir daudz, lopkopība apdraudēta,

bet vietām viņu dēļ vispār nav iespējama. Tie ne tikai novārdzina dzīvniekus ar asinspārliešanu (sevi!), bet arī aplipina ar trakumsērgu.

«A-hju, a-hju… kho-kho-kho!…» — aizsmacis, rejošs klepus, pēc tam baismīgs rēciens un beigās «vaids, kas satricina zemi, tad rūkšana tada ka pērkona staccato». Briesmīgi kliedzieni, kas pēkšņi izlaužas no meža biezokņa, grand kā pērkona grāvieni virs tumšās selvas. «Sīs ir visbaismīgākās un satricinošākās skaņas, kuras dzirdot cilvēkam grūti saglabāt sirdsmieru.» Vēl par viņiem raksta tā: «Lauvas rēkoņa, vilka kaukšana, pat sirēnas brēciens ir gluži vienkārši čuksts salīdzinājumā ar Dienvidamerikas mežu lielo, bārdaino vokālistu sniegumu.»

Sim «lielajam» vokālistam — pērtiķiin bļaurim augums nav nemaz tik iespaidīgs: garums — līdz metram, svars labākajā gadījumā — 8 kilogrami. Taču viņa kliedziens ska|āks nekā lauvas rēciens: tas labi dzirdams meža biezoknī divu verstu attālumā, bet klajā vietā izplatās piecus kilometrus tālu!

«Dziedāt» sāk barvedis, pēc tam — citi tēviņi. Pēkšņi visi pērtiķi reizē izgrūž tādas vaimanas, ka, pat aizsedzot ausis, cilvēks var zaudēt dzirdi. Tuvākais bars apkārtnē nekavējoties piebalso kaimiņiem, un mežonīgais koncerts reizēm skan stundām ilgi.

Kas liek viņiem kliegt nakts vidū? Bailes no asinssūcējiem sikspārņiem vai «dzija vientulības sajūta, kas baida pērtiķus, tiklīdz tumsa nolaižas visapkārt»? Kā viens, tā otrs iemesls tomēr nav nopietni domāti.

Bļauriem daba paredzējusi naktīs gulēt tāpat kā visiem pērtiķiem — Amerikas un Vecās pasaules pērtiķiem. Visiem, izņemot vienus — Amerikas naktspērtiķus. Viņi vienīgie pasaulē pielīdzinājuši savu dzīves veidu pūcēm: dienā tie gul, paslēpušies lapotnē. Krēslā un naktīs, tikko «tumsa nolaižas visapkārt», viņi klaiņo no zara uz zaru pa tumšo mežu un, terorizēdami vardes, ķirzakas, zirnekļus, kukaiņus un samiegojušos putnus, pārtiek no sīkas laupīšanas.

Viņu lielās, apajās acis tumsā redz lieliski, un viņi ir tik veikli nakts uzbrukumos, ka, atraisoties no zara, ķer tuvumā lidojošu vaboli vai taureni kā akrobāti.

Naktīs, it īpaši rītausmai tuvajās stundās, naktspērtiķu solo un koru vaimanas cel trauksmi Amazones un Orinokas džungļos. Viņu daudzbalsīgajos kliedzienos dzirdamas gan suņu rejas, gan kaķu ņaudēšana, pat jaguāra rēkšana, reizēm atskan klusas, melodiskas čalas un čirkstēšana. Pertiķītis nav liels — tā augums kā nelielam kaķim, bet tas kliedz griezīgi un skaļi. Tam, tāpat kā vardei, ir rezonatori — jz- stiepjams maiss pie kakla un paplašināta traheja —, kuri pastiprina kliedzienu. Lūpas tas kliedzot saliek ruporā.

Pērtiķi un puspērtiķi (vienu puspērtiķu dzimtu sauc par le- inuriem) it kā sadalījuši savā starpā diennakts laiku: pirmie guļ naktī, bet dienā barojas, draiskojas — vārdu sakot, tie ir aktīvi; otrie, gluži otrādi, darbojas naktīs. Amerikā lemuri nedzīvo, bet mīt Vecās pasaules tropos.

Neminēsim citus dzīvniekus, kas pa naktīm Amerikas mežos neguļ (to ir ne mazums), bet dosimies uz zemēm, kas eiropiešiem pazīstamas pirms Ko- lumba.

Iespējams, ka tur — Indoķīnas, Indonēzijas vai Filipīnu džungļos — pirmo sastopam binturongu, jo vairāk tāpēc, ka par to jau sen ir apsolīts pastāstīt.

Viņu pašu ieraudzīt nav viegli (binturongs ir nakts dzīvnieks), bet viņa skaļie kliedzieni naktīs baida retos džungļu apceļotājus. Sie dzīvnieki ceļo pa kokiem nesteigdamies, gandrīz vai slinki, bez kņadas meklē drošu balstu, lai nelēkdami pārrāptos uz tuvējo zaru. T,o satver ar ķepām un asti. Binturongam, tāpat kā kinkažu, ir tvērēj- aste. Pat mērkaķiem un citiem Āfrikas un Āzijas pērtiķiem šādas zaru apdzīvotājiem vajadzīgas astes daba nav devusi, bet ar tādu apbalvojusi vienīgi dažus Amerikas

pērtiķus. Tur, Dienvidamerikā, laimīgo tvērējastu (piektās rokas) īpašnieku ir daudz: pērtiķi, oposumi, žurksomaiņi, divi skudrulāči (vidējais un m^ais), astoņas koku dze- loņcūku sugas no cendu ģints un viens plēsīgs zvēriņš — mums jau pazīstamais mazlācītis kinkažu.

Binturongs arī ir plēsoņa (no viveru dzimtas, pie kuras pieder slavenie mangusti), taču šis plēsoņa ir ļoti ne- plēsīgs: galvenokārt tas ir veģetārietis; tomēr, ja gadās noķert sīku dzīvnieku vai putnu, binturongs neatteiksies to apēst. Un zvēriņš visā savā Āzijas viveru dzimtā ir vislielākais — tā garums kopā ar asti pusotra metra. Vilna viņam tumši pelēka, pinkaina, bet ausis ar pušķiem. Tas vairāk atgādina lācēnu nekā mangustu …

Kur tad lemuri, kuru dēj mēs devāmies no Jaunās pasaules uz Veco pasauli? Tie gandrīz visi Madagaskarā! Tomēr kāds dzīvo arī Āzijā, binturongu dzimtenē… Slaidais lori. Tas ir apalausu lemurs, lielacains, gandrīz bezastains, uz garām «zirnekļa» kājām … Tūļīgs. Viņš laiski, uzmanīgi, pakāpeniski ķepu aiz ķepas pārvieto pa zariem un, kamēr nenostiprina vienu, cieši aptverot balstu, otru vajā nelaidīs. Slaidais lori nelec tā kā citi lemuri. Nekad! Un [oti reti tas pastaigājas pa zemi, bet čāpo tikai pa kokiem un ne jau zemu. Ja lori kaut kam pieķēries, tad atraut šo tverkāju mazulīti (tā svars mazāks par mārciņu) pat cilvēkam nav viegli.

Viņam ir pūces apaļās acis, un cilvēks, sastopoties ar tām, neviļus nodreb. Jādomā, naktī lori redz ar šīm acīm ne sliktāk kā pūce. Nakts taču viņam ir pilna svarīgiem piedzīvojumiem. Muguru lokā saliecis un galvu paslēpis starp gurniem, dienā viņš gul zaros un tad pilnīgi nav pamanāms — izskatās kā sūnu cintiņa.

Saulei rietot, viņš atmostas un pirmām kārtām tīrās, ilgi, rūpīgi izskrāpē un sasukā vilnu ar apakšējiem priekšzobiem un īpašu suku — pakaļkājas nagu. Tad lori sāk rāpot — viņš dodas kukaiņu, varžu, sīku putniņu medībās. Droši vien slaidais lori ēd arī lapas, ziedus un augļus.

Lēni kā hameleons, itin kā pārslīdēdams no zara uz zaru, viņš pieiet pie apaļo acu noskatītā medījuma. Taču viņš nešauj ar mēli kā hameleons, bet zibenīgā tvērienā sakampj upuri abām rokām un nogalina ātriem kodieniem galvā. Ir piesardzīgs. Nekad netvers ko tādu, par kuru nebūs pārliecināts, ka tas nekaitēs un to pieveikt viņam būs pa spēkam.

Visādi jaunumi, neparasti apstākļi, kādos pēkšņi lori nonāk, troksnis un spilgta gaisma, pat saules gaisma, viņu baida un sanervozē lidz panikai.

Slaido lori tēviņi un mātītes dzīvo vieni, bet, ja tie sastopas, ātri izšķiras.

Pavisam kas cits ir resnie lori: viņi dzīvo uzticīgā laulībā, bet, kad piedzimst bērni un tie paaugas, tēvi, dalīdami ar mātēm «jūga» grūtumu, nēsā tos uz sava vēdera.

Resnā lori spalva ir kuplāka, tā augums lielāks (par 10 centimetriem), masīvāks, smagāks (divkārt, jčetrkārt), un pats lēnīgāks nekā slaidais lori. Resnajiem lori pa muguru no ausīm līdz astes pamatam stiepjas tumša svītra, un, kad, slaidi izlocīdamies un laiski likdams īsās kājas, viņš traušas pa zariem, tad liekas, it īpaši tumsā, itin kā rāpotu žņaudzējčūska. Līdzība apbrīnojama (paskatieties filmā «Pa džungļu takām»). Neaizsargātam dzīvniekam šī bīstamā līdzība, kas apmāna naidnieku un rada maldīgas bailes, ir tikpat kā brīvgrāmata.

Resnajam lori tvēriens vēl spēcīgāks nekā slaidajam lori: viņa kājas kļaujas apkārt zaram gandrīz . tikpat «automātiski» kā putniem. Turoties tikai ar vienu kāju pie zara, lori spējīgs stundām ilgi karāties ar galvu uz leju.

… Rietumindonēzijas un Filipīnu mežos dzīvo… «rūķīši». Naktīs strauji kā lodes un klusi kā rēgi viņi lēkā pa kokiem. Tiem ir ugunīgas acis un pirksti ar piesūcekņiem. «Jara-ma-ja-hu» esot apveltīts ar sātana smaidu, mute tam stiepjoties no vienas auss līdz otrai; tie ielencot * apmaldījušos cilvēku, lecot viņam virsū un, protams, sūcot asinis.

Sī dēmona portretā, kuru visai precīzi atveido leģenda, viegli sazīmēt mazā puspērtiķa tarzīda jeb spokpērtiķa vaibstus. Tam patiešām ir milzīgas acis, kas tumsā spīd, liela- mute «līdz ausīm» un gari pirksti ar piesūcekņiem galos. Ja kaut viens pirksts ar piesūcekni pielips pie jebkuras stāvas un gludas virsmas, pat pie stikla, mazulītis karāsies, nekritīs zemē. Dzīvnieks tikai cāļa lielumā, bet pārvietojas divmetrīgiem lēcieniem.

Spokpērtiķis līdzīgs pasaku trollim, bet viņš nav «asinssūcējs» kā asinssūcējs sikspārnis. Tas ir viens no visnekaitīgākajiem tropu apdzīvotajiem. Taču pat tads cilvēks, kas nav māņticīgs, pirmo reizi ieraugot spokpērtiķi, neviļus izjūt nemieru. Ar izvalbītām, mirdzošām acīm, stāvām ausīm, pakaļkājām kā lēcējkājām un neskanīgos

smieklos atieztiem zobiem — viņš patiešām izskatās pēc velna (tomēr drīzāk pēc velnēna). Zoologi vienai spok- pērtiķu sugai devuši pat latīnisko nosaukumu spectr, kas nozīmē «rēgs». Mūžameža krēslā, kur «mežs un lejas parādību pilnas», bet dīvainie kliedzieni izraisa neizprotamas bailes, spokpērti- ķis rada baismīgu iespaidu.

Par kādu amerikāņu kareivi, kas apmaldījies Filipīnu salu džungļos, stāsta šādu atgadījumu. Daudzas stundas noklaiņojis, viņš apgūlies atpūsties. Atmošanās bijusi murgaina: tieši viņa priekšā sēdējis rēgs ar atņirgtiem zobiem un divām ugunīgām bumbām acu vietā. «Meža gars» ļaunā priekā smaidījis. Kā prātu zaudējis, kareivis kliegdams meties bēgt tieši cauri biezoknim.

Kad nelaimīgais atrasts, viņš bez mitas atkārtojis vienu teikumu: «Sīs acis! Sīs acis!» Kareivis sajucis prātā.

Mazais, ziņkārīgais dzīvnieciņš bija nolaidies no koka, lai labāk apskatītu, kas tur lejā krāc. Nabadziņš, laikam nobijies ne mazāk par šausmās brēcošo «dži-aja»! Kareivis būtu varējis viņu nosist ar knipi. Bet ne velti mēdz sacīt, ka bailēm lielas acis .,.

Spokpērtiķirn tāpat. Viņa acu diametrs 16 milimetri — tikai desmit reižu mazāks nekā pats dzīvnieks (tāpat Ir sēpijai). Tajās redzokļi no sīka punktiņa vienā mirklī izplešas pa visu aci, ja gaisma pēkšņi izzūd. Spokpērtiljis ir nakts dzīvnieks, un šāda acu piemērotība tumsai viņam ļoti noder.

Spokpērtiķis, tāpat kā pūce, ari galvu var pagriezt par 180 grādiem.

Ja tas ieraudzīs ar tumsā redzīgajām acīm sienāzi, ķirzaku, vardi, nemirkšķinot skatīsies tajā, tad lēks un — caps! — medījums rokā. Spokpērtiķis ātri, ātri kož savu laupījumu ar asajiem zobiem, bet acis aizvērtas, laikam lai cīniņā neievainotu tās. Tie medī gan krabjus, gan zivis, tāpēc tiem patīk dzīvot upju un ezeru krastmalu mežos. Tie dzīvo pa pāriem, retāk — trijatā, četratā. Ligzdas tie nevij, acīmredzot dienā ari dobumos negul, bet pieķeras pie tieviem, vertikāliem stumbriem, sevi no apakšas balsta ar asti, sastingst un ir nemanāmi, jo izskatās kā kokiem uzaugušas sēnes. Tā tie sagaida jaunas nakts atnākšanu.

… Melnas, garas ēnas astoņus metrus lieliem lēcieniem itin kā nakts putni aizdrāžas pa lapām. Tās krīt lejā no koka augšas, lec, ir neredzamas, cauri apakšējiem zariem un krūmiem dodas pie tuvākā koka un pa to steidzīgi traušas atkal augšā…

Darbības vieta Madagaskara. «Garās ēnas», kas ar astoņus metrus lieliem lēcieniem pārvar attālumu starp kokiem, ir melnie lemuri.

Seit, šai «lemuru salā», vēl ir 20 citas puspērtiķu sugas (65% no visām zinātnē aprakstītajām). Mežu izmantošana, kas jau iznīcinājusi deviņas desmitdaļas no Mada- gaskaras mežiem, draud ar bojāeju daudziem lemuriem. Pūkkājainais pundurlemurs, šķiet, kā Madagaskaras apdzīvotājs skaitās tikai uz papīra: tas jau izmiris. Redzams, tāds pats liktenis tuvākajā laikā sagaida arī vari lemuru.

Sim puspērtiķim ir kupla vaigubārda un bieza apkakle. Vilna, kas apbrīnojami bieza, šim tropu apdzīvotājam palīdz lietusgāzēs: tā tik blīva, ka lietus straumes neiet cauri. Lemuri vari ir loti skaistās krāsās: vienām rasēm kažoks melni balts, citām — rudi melns. Sis lemurs dzīvo augstu koku mežos salas ziemeļdaļā.

Kad vari sirdsmiers nav iztraucēts, viņš murmulē un ņaud. Taču uztraucies vai izbiedēts viņš izvilina no savām nelielajām krūtīm tādas baismīgas un ļoti skaļas vaimanas, ka pat attālam klausītājam pārskrien auksts pār kauliem. «Ārprātīgā smiekli, kas vēsta nelaimi…» — mēdz dēvēt šādus vari pēkšņos vingrinājumus zooloģiskajos dārzos, ar nervoziem apmeklētājiem to dēj atgadās nepa'tikšanas. Kalnu mūžamežos, daudzkārtīgas atbalss pastiprinātas, vari kora vaimanas skan īpaši baigi. Tās

tik ļoti vēsta nelaimi, ka cilvēks neviļus nodreb, it īpaši ja ko tādu izdzird pirmo reizi.

Sirdi plosošo kliedzienu un veida dēļ, kā vari sildās rīta saulē — izplestām rokām un pret lielo spīdekli pavērstu purnu (lūgšanas pozā), agrāk malgaši šo puspērtiķi uzskatīja par svētu saules pielūdzēju. Viņi baidījās no vari un tam pāri nedarīja. Un tie pierada no cilvēkiem nebaidīties. Tagad civilizācija un izglītība atbrīvojusi daudzus no vecās māņticības (turklāt apbruņojusi ar jaunākajiem ieročiem) un vari zaudējis gadsimtu «brīvgrāmatu», ko tam bija izsniegusi māņticībā. Dzīvnieku labklājība vai bojāeja dažkārt dīvaini atkarīga 110 cilvēku senās ticības pārdabiskiem spēkiem. Nesen tika veikti lieli lemuru pētījumi Madagaskarā. Puspērtiķu vairumam dzīve rit slepus nakts tumsā, tā ka daudz ko nebūtu iespējams redzēt. Taču zinātnieki apbruņojās ar teleobjektī- viem, kas piemēroti darbam naktī, un infrasarkanajā gaismā noskatījās un nofotografēja īstus cirka numurus. Izrādās, ka daži lemuri nodarbojas ar šādu akrobātiku: kā kareivji stāvus lec pa kokiem. Viņi izslējās uz zara visā augumā, balansē ar sānis izplestām rokām un asti, atsperas ar pakaļkājām un virs melnā bezdibeņa lido uz leju līdz citam kokam. Tur uz zara viņi «piezemējas», tāpat stāvot kājās, pēc tam seko jauns lēciens pa vertikāli…

Cilvēks, pērtiķi un puspērtiķi, pēc zinātniskās klasifikācijas, ir augsti intelektuālas primātu kartas pārstāvji. Sai kārtā mūsu vissīkākais ciltsbrālis ir peļu lemurs.

Viņš ir prāvas peles lielumā. No virspuses pelēks, no apakšpuses balts, pa'virsdeguni stiepjas balta svītra. Viņš

tāpat ir nakts dzīvnieks, barojas ar kukaiņiem, mazliet ar augļiem. Dienā viņš guļ dobumos, tur sanestajās lapās. Žākļos peļu lemurs vij no zariņiem ligzdas, tādas kā putniem, un, lai būtu mīkstāk, tās izklāj ar vilnu.

Tomēr visinteresantākais viņam, tāpat kā lidvāverei (bet ne tik plata), ir ķermeņa malās sa- krokotā āda, kas stiepjas no elkoņa līdz celim. Un piepūšami gaisa maisi zem galvas un muguras ādas. Tas viss labākai planēšanai, lecot no zara uz zaru.

Gada karstajā, sausajā sezonā (no jūlija līdz septembrim) peļu lemurs, iepriekš uzkrājis-taukus galvenokārt astē un ciskās, guļ nepamozdamies ne tikai dienā, bet ari naktī.

Jaunpiedzimušie peļu lemuri ir ļoti maziņi. Ja tēvi interesētos par viņu svaru, tad pārliecinātos, ka tas ir tūkstošreiz mazāks nekā primātu primātam — jaunpiedzimušam cilvēkbērnam. Satvērusi ar zobiem sānu ādu, māte nes mazuļus, un viņi nekad neturas pie viņas pavēderes vai uz muguras kā citi pērtiķi un puspērtiķi.

Vēl viens nakts darbonis no mūsu tālās cilts dzīvo Ma- dagaskaras bambusu džungļos. Viņu sauc par «ai-ai» vai arī par «Madagaskaras garpirksti», kaut gan «rokdarb- nieks» viņam piestāvētu labāk, jo pa naktīm «ai-ai» nodarbojas ar apbrīnojamiem rokdarbiem.

Viņš ir atmodies saulrietā, izlīdis no dobuma un vispirms, kā tas lemuriem pieņemts, sasukājas. Lai nekur nepaliktu pēc miega sajukusi vilniņa, viņš cītīgi tīra savu melno kažociņu un austiņas, un acis, un degunu. Viņam

!r neparasti gari pirksti, bet trešais it īpaši — tievs, itin kā izkaltis, šķiet, tajā palikuši tikai gari, gari kauliņi. Ar trešo pirkstu, pārējos pieliecis, Madagaskaras garpirkstis arī tīrās. :> i

So darbu pabeidzis, viņš lec no zara uz zaru un aiziet pa kokiem. Viņš atrod vecu praulu, .vaboļu kāpuru sagrauztu. Un te sākas viņa galvenais rokdarbs. Tapat kā dzenis ar knābi, Madagaskaras garpirkstis padauza ar sauso pirkstu pa mizu. Piedauza un, tuvu pielicis lielās, jutīgās ausis, klausās, vai pēc skaņas nebūs nosakāms kāds tukšums zem mizas — tur tātad ir mizgrauža eja! Vai treknais kāpurs, no viņa klauvējieniem pārbijies, nenodos sevi ar bailīgu skraidīšanu?

Tiklīdz tas notiek, tūliņ Madagaskaras garpirkstis laiž darbā savus apbrīnojamos zobus, kas sagādāja zoologiem tik daudz pārdomu un šaubu. Zobi viņam taču kā vāverei: ilkņu nav, bet priekšzobi augšā un apakšā tikai pa divi. Un priekšzobi gluži kā grauzējam: bez saknēm, aug visu mūžu, no priekšpuses tos klāj emalja, bet no mugurpuses — ne, tāpēc tie paši uzasinās. So zobu dēļ agrāk uzskatīja, ka Madagaskaras garpirkstis izcelšanās ziņā tuvāks grauzējiem nekā primātiem. Viņam vienam pašam izdalīja īpašu kārtu. Taču ievērojamais angļu biologs Ričards Ouens, izpētījis garpirksta pienazobus, pierādīja, ka pēc visām pazīmēm šie ir primāta zobi. Pieaugušiem dzīvniekiem, tiesa, tie tā pārmainās, ka nemaz neatgādina sākotnējo izskatu. Bet zobi pārvēršas tāpēc, ka Madagaskaras garpirkstis, kaut arī nav grauzējs, taču tos izmanto, lai grauztu.

Atradis, kā īsti kokā sazarojas mizgrauža ejas, Madagaskaras garpirkstis tūlīt grauž mizu. Izkodis tajā caurumiņu, viņš atverē bāž garo — trešo pirkstu un, kāpuru ar to aizķēris, izvelk dienas gaismā (tomēr ir taču nakts, un gaismas, izņemot mēness gaismu, var arī nebūt).

Madagaskaras garpirkstis ēd arī cukurniedres, grauž kokosriekstu čaumala un mielojas ar mangrovu augļiem.

Ja dosiet viņam olu, viņš tajā kārtīgi izgrebs caurumiņu, pēc tam, nesalaužot čaumalu, ar to pašu savu neaizstājamo pirkstu pa daļām izkārpīs visu olas dzeltenumu un baltumu un apēdis to.

Vai jūs zināt, ka Madagaskaras garpirkstis dzer? Ar pirkstu, tieši ar pirkstu! Ātri, ātri viņš lok ar to ūdeni: apslapina un apsūkā, apslapina un apsūkā.

Madagaskaras garpirkstis vij smalkas ligzdas — līdzīgas vāveru apaļajām bumbām, pusmetru diametrā un^r vienu ieeju. Tās viņš vij no visai pazīstamās palmas — «ceļotāju koka» lapām un nostiprina ar sausiem zariņiem. Ligzdā Madagaskaras garpirksta mātīte baro savu mazuli no zīdekļiem, kuri tai aug pavēderē, nevis pie krūtīm, kā tas pienāktos primātam.

Madagaskaras garpirkstis ir kluss. Reti dzirdama viņa balss, kas atgādina divu metāla gabalu atsitiena skaņu. Taču bailēs viņš kliedz «rrongzit», nevis «ai-ai», kā domāja sākumā un kļūdaini viņu arī nosauca.[8]

Tomēr no cilvēkiem Madagaskaras garpirkstis sevišķi nebaidās, un nereti viņš nevis bēg, bet ielaižas cīņā: skrāpē un kož. Gadsimtiem ilgi viņu sargāja cilvēku māņticība: nogalināt šo dzīvnieku, apgalvoja sens ticējums, nozīmē parakstīt sev nāves spriedumu, kas stāsies spēkā ne vēlāk kā pēc pusgada. Ja cilvēkam gadās mežā aizmigt, bet Madagaskaras garpirkstis viņu ierauga, tas it kā sakārtojot viņam zaru pagalvi. Ja atmostoties cilvēks atrod sev zem galvas šādu spilvenu, tad viņam jākļūstot bagātam. Ja pagalvis nolikts zem kājām — nelaimīgajam drīz jāmirstot-kā burvestības upurim. ■

Kalongs, taguāns, adlidonls

Pirmais ir suņsikspārnis. Otrais — lidvāvere. Trešais — kaguāns jeb ādlidonis. Visi trīs pieder pie lidojošiem dzīvniekiem. Tie lido pa naktīm. Visiem trim dzimtene ir Dienvidaustruināzija: tieši tās vietas, no kurām mēs, lai apmeklētu Madagaskaru, nesen šķīrāmies.

Lidojošos suņsiksparņus (jeb lidojošās lapsas), ko krieviski sauc arī vēl citos vārdos, pieskaita pie sikspārņu radiniekiem (pieder pie tās pašas sikspārņu kārtas). Taču viņiem ir asi purni (gluži kā suņiem), austiņas stāvas, acis lielas. Suņsikspārņi ir lielāki nekā sikspārņi, kalongs — vislielākais no tiem: kad tas izpleš spārnus, no viena spārna gaļa līdz otram ir pusotra metra.

Tropu meži un plantācijas ar savvaļas augļiem un kultūras banāniem, apelsīniem, mango, guajavēm, papaijām, pandaniem, datelēm, mombīniem, avokado, baobabiem un

mangrovu augļiem ir bagātīgi klāts galds suņsikspārniem jebkurā gada laikā. Karādamies vienā kājā ar galvu uz leju, ar otru tie cel pie mutes norauto augli un ēd. Tie patērē ari ziedus, bet daži vēl ari kukaiņus.

Suņsikspārņi barojas pa naktīm un krēslā, dienā gul lielos kokos, biezos, necaurredzamos krūmos, daži alās. Kā pārgatavojušies augli tūkstošiem suņsikspārņu karājas milzīgos kokos, no vienas vietas pārklādami to vainagus. Reizēm viņu salasās tik daudz, ka zari, neizturot ārkārtīgo svaru, brīkšķēdami lūst un gulētāji brēkdami lido lejup. Rodas tāds troksnis un kņada, ka nav dzirdams pat transports tais pilsētās, kur suņsikspārņi apmetušies parku kokos.

Viņi izvēlas lielus, izturīgus kokus, tādus, kas paceļas pāri apkārtnei, lai ērtāk būtu pie tiem pielidot. Kad suņsikspārņi gu], pie zariem karādamies ar galvu uz leju, tad gandrīz nekas viņus neaizsargā ne no vēja, ne no lietusgāzēm, ne no tropu pusdienas svelmes. Ja ir vēsi, viņi kā ar segu sevi no visām pusēm cieši apsedz ar spārniem. Ja kļūst pavisam auksti (temperatūra zemāka par desmit grādiem), purnu viņi paslēpj zem spārna un elpo tur gaisu, kas paša ķermeņa sasildīts, tur noslēpj vēl arī vienu kāju, bet ar otru karājas. Siltā laikā viņi spārnus cieši nesakjauj, lai vējiņš pūstu apkārt ķermenim. Ja saule karsti cepina, suņsikspārņi pilnīgi izpleš spārnus un griež tos, atdarinot ventilatoru, Kad karstums ir četrdesmit un vairāk grādu, tad — kas viņiem to iemā* cljis? — tie laiza gan savas krūtis, gan pavēderi, gan spārnus: iztvaikodams mitrums atvēsina dzīvniekus.

Kāds interesants suņsikspārnis neatgādina necienu no savas cilts, jo viņa galva ir mežonīga karikatūra «zirga purnam, attēlotam profilā»! Tā ir lielām nāsīm, biezām lūpām, masīva. Tas ir āmurgalvas suņsikspārnis. Viņa dzimtene atrodas Ekvatoriālajā Āfrikā.

Par viņu raksta tā: «Nevienam citam zvēram viss tik pilnīgi nav pakjauts balss orgāniem.» Un vēl: «Pieaugušiem tēviņiem izveidojusies milzīga, palielināta balsene un pāris gaisa maisu, kuri atveras krākažas sānos un kurus, ja vēlas, var piepūst. Balsenes garums atbilst gandrīz pusei no mugurkaula stumbra, tā aizpilda krūšu dobuma lielāko daļu un atspiež sirdi un plaušas aipakaj un uz sāniem. Kliedziens, ko rada viss šis aparāts, gari stieptā pēkšķēšāna un kurkstēšana patiešām ir apbrīnojama un acīmredzot vilina mātītes.»

Āmurgalvas suņsikspārņa tēviņi, kuru krūtīs sirds atbrīvojusi vietu pūšamajam instrumentam, caurām nakts stundām pēc īsiem starpbrīžiem tā kurkst pa kokiem, itin kā tur, augšā, «būtu dīķis, pilns ar brēcošām vardēm».

…Tropu meža krēsla. Un tomēr, lai sastaptos ar lid- vāveri, vislielāko planētāju no grauzēju kārtas, jāgaida pilnīga nakts tumsa. Dienā vāvere guļ metru platās ligzdās. Pagaidām uzmetīsim tās portretu: viņai diezgan iz- velbtas acis, ausis īsas un platas. Skatoties no mugurpuses, tā ir pelēki melna, bet galva, kakla sāni, kājas un lidplēve starp tām — kastaņkrāsā. Plēve no apakšas izskatās. pelēki dzeltena, ar pelnu krāsas apmali. Tās garums (kopā ar asti) — 1,2 metri, «spārnu» platums — 60 centimetri, svars — 1,4 kilogrami.

Tumsā starp tropu nakts mežonīgajiem kliedzieniem nav nemaz tik viegli saklausīt paklusos klakšķus, līdzīgus skaņām, ko rada mūsu nemākulīgā mēle vingrinājumos, kad mēs atdarinām pakavu dipoņu. Tur pamodusies lidvāvere! Viņa ir bailīga, bet naktī, kad tumsa to slēpj no nekautrīgiem skatieniem, viņa planē no koka uz koku. Lidvāvere ēd lapas, riekstus un augļus — šķiet, tā arī ir visa viņas barība. Piķējošā planējumā viņa gandrīz var nosēsties uz zemes un, nepieskardamās tai, slaidi celties augšup.

Lidvāvere spēj debesīs izdarīt pagriezienus un «nāves cilpas» tik prasmīgi kā planējošs putns vai planieris, izmantodama siltā gaisa augšupplustošās strāvas, un tad viņa nolido virs meža ielejām gandrīz pusversti.

Tā ir lidvāverei. Bet ādlidonim? Viņš tāpat ir virtuozs starp tiem, ko daba nav apveltījusi ar īstiem spārniem, bet tikai ar lidplēvi, noderīgu vienīgi planēšanai (kā mūsu lidvāverei un Dienvidāzijas lidvāverei).

Vieni pazinēji uzskata, it kā kaguāns jeb ādlidonis (pēc lieluma viņš atgādina kaķi) ir kukaiņēdājs dzīvnieks, kaut kas līdzīgs lidojošam cirslim. Citi pierāda, ka tas ir lemurs (protams, lidojošs). Trešie atzīst, ka ādlidonis nav ne viens, ne otrs, bet īpašs radījums, veselas kārtas vienīgais pārstāvis. Kaguana jeb ādlidoņa galva un purns patiešām līdzinās Iemura galvai un purnam, bet viņa zobi ir kukaiņēdāju tipa.

Kaguāna lidplēve platāka nekā citiem dzīvniekiem, kas izmanto planējošos lidojumus. Ada plāna, apaugusi ar vilnu (nevis kaila kā sikspārņiem) un stiepjas gandrīz no paša zoda līdz visu četru kāju pirkstu galiem (kuru nagi — cik dīvaini! — ievelkami kā kaķiem) un tālāk — līdz īsās astes galam. Pilnīgi atvēris savu izpletni, kaguāns kā papīra pūķis planē uz augšu un uz leju — viņam gandrīz ideāla taisnstūra apveidi bez jebkādiem izvirzījumiem un ieliekumiem. Vienā lēcienā pa gaisu viņš noplanē no starta metrus septiņdesmit.

Gadās, ka no koka kaguāns norāpjas uz zemes, bet Ugi uz tās neuzkavējas, neveikli auļodams, viņš steidzas

drīzāk uztrausties pa stumbru augšup un atkal burvīgā bezsvara stāvoklī planēt un planēt virs zaļās greznības, kas ar savām saknēm piekalta pie augsnes.

Dienā kaguāns guļ dobumos vai, karādamies pie zara, ir pie- sedzies ar savu- izpletni. Ada viņam pelēka ar okera krāsas marmora rakstiem, tā izskatās ļoti līdzīga ķērpjiem, kas tropos aug uz kokiem. Papildu maskē- ' šanos ar krāsu tam nodrošina īpašas «pūdernīcas» uz ādas; no tām bagātīgi birst zaļgani dzeltens pulveris, tāpēc kagu- āna āda vienmēr piepūderēta mizas un lapotnes tonī. Ja viņam pieskaras, pirksti notrie- pjas dzelteni.

Saulei rietot, atģidies no snaudas un visvarenas ēstgribas skubināts, kaguāns rauj lapas un augļus, bet pozu nemaina: karājas tāpat, kā pavadījis stundas sapņodams, — ar muguru uz leju. Viņš ēd ilgi, jo barībā maz kaloriju.

Iepazīstinot ar ādlidoni, nedrīkst nepieminēt viņa universālos zobus. Kaguāna priekšzobi ievērojami izvirzīti uz priekšu un ir dziļi roboti. Viņš ne tikai kasa ar tiem augļu mīkstumu, bet arī… sasukājas kā ar ķemmīti.

Kad pievakarē ādlidonis atdzīvojas, vispirms tas saved kārtībā_ savu miegā sagumzīto, iepūderēto kažoku. Viņš sasukajas, tīrās. Pa krēslu un nakti kaguāns tik bieži uzpošas, ka viņa «suka» ātri piepildās ar matu paliekām. Taču tās konstrukcija ir tik pilnīga, ka paredzētas šim gadījumam speciālas suciņas pašas sukas tīrīšanai. Ādlidoņa mēles galā aug daudzi izcilnīši. Atri, ātri pārvelkot ar mēli pa zobiem, viņš iztīra savu suku no matiem.

Daba saglabājusi divas kaguānu sugas: Filipīnu ādli- doni un Malajas ādlidoni, kurš dzīvo kalnu mežos Indoķīnā un Javas, Sumatras, Kalimantānas salās. Tieši tur, kur dzīvo arī citi savādi lidoņi, kas ar savu dzīvi apgāž pazīstamo sakāmvārdu «Rāpot dzimušais lidot nevar».

Arī rāpot dzimušais var lidot!

Viens no tādiem neparastiem lidoņiem ir maza, zaļa varde. Tomēr zaļa ne vienmēr: viņas ādas krāsa mainās. Kāju ārmalas un pirkstu virspuses oranžas. Un starp pirkstiem ir loti platas plēves. No ārējā pirksta līdz elkonim arī stiepjas plāna plēvīte. Varde izpleš visas plēves, uri rodas drošs izpletnis. Jo no lielāka augstuma tā lec, jo tālāk planē (pa parabolu).

Ja uz zemes izmēra lidojuma attālumu (no piezemēšanās vietas līdz kokam, no kura varde startējusi), tad redzams, ka tas līdzinās " apmēram divām piektdaļām tā augstuma, 110 kura lidojums sakas.

Sīs vardes, kuras sauc par Kalimantānas planētājvar- dēm, dzīvo Kalimantānas, Sumatras un dažu Filipīnu salu mežos, krūmos un pat garā zālē. Naktīs viņas lielā daudzumā salasās uz tiem krūmiem un to koku zariem, kas aug pie ūdens. Tēviņi «sit bungas»: viņu kurkstēšana atgādina skaņas no piepūsta gaisa balona, pa kuru dauza ar pirkstiem. Taču mātītēm (tās ir centimetrus 6—7 lielākas par tēviņiem) darāmi svarīgāki darbi. Kad izvēlēti vajadzīgie zari (tiem jānokarājas virs ūdens), uz tiem viņas darina savas… ligzdas. Sākumā tās ir tikai putas, bet vēlāk apkārt sacietē brūna kārtiņa. Kā laba saimniece uzputo krēmu, tikpat apzinīgi varžu māte uz lapas, zara, saknes vai akmens kaut kur virs ūdens ar pakaļkājām sakuļ no sevis iegūto šķidrumu. Virs lapas izaug putaina cepure: tajā gādīgā varde slēpj savas olas. No ārpuses gaisīgais šūpulītis drīz pārklājas ar izturīgu miziņu, bet iekšienē mitrums saglabājas ilgi. No olām izšķiļas kurkulēni un, nepacietīgi drūzmēdamies, pārplēš mājas sieniņas (vai arī lietusgāzes namiņu noskalo no lapas). Kurkulēni nokrīt lejā, ūdenī, un tajā dzīvo, kamēr pārvēršas vardulēnos.

Planētājvardes ir no airkājvaržu dzimtas. Visiem šīs dzimtas pārstāvjiem (dzimta vairāk nekā simt sugu)

pirkstu galos atrodas nelieli uzpampumi, tādi kā lodītes. Kad airkājvarde piespiež kājas pie lapas vai mizas, lodītes saplacinās diskos un rodas piesūcekņi. Tie cieši notur varžu kājas uz gludās un stāvās lapas virsmas un koku stumbriem, kur viņas arī dzīvo.

Āfrika, Madagaskara, Dienvidaustrumāzija ir to dzimtene. Taču vardes lidotājas šai plašajā teritorijā dzīvo tikai Āzijas zemēs: Kalimantānas planētājvarde, par kuru jau stāstīts, Javas varde (smaragdzaļa, dzeltenu pavēderi un gaiši ziliem plankumiem uz kāju lidplēvēm) un vēl viena, kas dzīvo Kalimantānas, Sumatras, Malajas un Laosas mežos. Sī varde planē laikam pat labāk nekā visi citi abinieki planētāji: lecot no piecus metrus augsta koka, viņa aizplanē septiņus metrus no tā!

Dažas Dienvidamerikas koku vardes arī prot nedaudz planēt, bet mēs ar viņām tagad neiepazīsimies, mums «satikšanās» ar citiem lidotājiem no «rāpot dzimušo» grupas (kam vēl stingrāks dabas priekšraksts nekā vardēm!).

Draco volans ir zinātniskais, latīniskais nosaukums nelielai (ne garākai kā plauksta) koku ķirzakai, latviski tas nozīmē — lidojošais pūķis[9]. Kad ķirzaka guļ uz mizas, tā ir pilnīgi nemanāma. Taču pēkšņi viņai izaug… spārni. Spilgti oranži. Mūsu pūķis — liliputs nolec no zara, nolido desmit vai pussimt metru (ne reizi nepavē-

cina savus krāsainos, greznos spārnus un gandrīz nemaz nezaudē augstumu). Ar asti un spārnu malām vadot lidojumu kā ar stūri, viņa izplešas, paspīdinādama ultramarīna melni plankumoto pavēderi, un slaidi nosēžas uz cita koka zara, pirms nosēšanās mazliet paceļoties uz augšu (lai piebremzētu lidojuma ātrumu). Tūlīt spārni pazūd kā nebijuši.

To rašanās un izzušanas noslēpums pavisam vienkāršs: lidojošai ķirzakai kā uz šarnīriem piecas sešas ļoti garas ribas plaši izvāžas sānis un izstiepj sakrokoto, elastīgo ādu. Planieris gatavs lidojumam! Kad dzīvnieks ir laimīgi «piekokojies» — ribas sakļaujas, un spārnu vairs nav.

Ķirzaka naski traušas augšup pa mizu (pa ceļam rīdāmā skudras — savu iecienīto medījumu) un atkal, izmetot oranžo izpletni, lec uz leju, uz citu zaru.

Startējot no desmit metru augstuma, šie apbrīnojamie planieri nolido (gandrīz horizontāli) līdz sešdesmit metru attāluma. Tādus viņu sasniegumus biologi reģistrējuši Kualalumpuras universitātē Malaizijā. Taču dabā viņiem reti nākas veikt šos tālos lidojumus: dažu metru pilnīgi pietiek, lai šķērsotu meža noru vai strautu.

Spārni lidojošajam pūķim noder ne tikai planēšanai: gan izplešot, gan savāžot tos, piepūšot spilgti dzelteno kakla maisu, ar ugunīgajiem zibšņiem tas draud ienaidniekiem. Tā tēviņi baida arī sāncenšus. Lakstojoties ap mātītēm, viņi izmanto šo pašu krāsaino uguņošanu. Mātīte vienaldzīgi pieņem krāšņo atzīšanos. Viņa sēž un nekustas, bet tēviņš staigā viņai apkārt un demonstrē savas daudzās brīnišķīgās krāsas.

Nedaudz vēlāk mātīte noplanē uz zemes un šeit ierok 1—5 olas. Lidojošo pūķu lakstošanās un olu dēšana viņu dzimtenes siltajā klimatā notiek cauru gadu.

Parastais lidojošais pūķis, par kuru es stāstu, dzīvo tropu meža augšējos stāvos, bet, kur meži nocirsti, tas < mitinās kaučuka un citās plantācijās Indonēzijā, Malaizijā, Filipīnu un Moluku salas. Melnbardainais lidojošais pūķis (viņam spārni melni, ar sīkiem, dzelteniem plankumiņiem) mīt Malakas, Sumatras un Kalimantānas mežos.

Citas lidojošo ķirzaku sugas (to pavisam ir 16) arī dzīvo Dienvidaustrumāzijā (Dienvidindijā, Indoķīnā, Dienvidķīnā, Indonēzijā, Filipīnās). Tām visām spārni spilgti, vienai pat sarkani ar tumšiem šķērsplankumiem un baltu marmorējumu.

Citādu lidojošo ķirzaku nav. Tiesa, stāsta, ka mazliet lidināties it kā spējot tauriņagāmas — ķirzaku planieru novadnieces un radinieces (lidojošie pūķi no agāmu dzimtas). Viņi tāpat zināmos savas dzīves brīžos, atvāzdami ribas, plaši izstiepj elastīgo ādu ķermeņa sānos, atsedzas melni baltais vai melni sarkanais zīmējums, un liekas — nupat viņi aizlidos! Taču — ak vai! — viņi nelido, vienīgi baida ienaidniekus vai pievilina mātītes ar krāsu spēli uz saviem izvāztajiem sāniem.

Spārnotajām ķirzakām ir bezspārnu un bezkāju (rāpuļu rāpuļi) novadnieki (tāpat arī radinieki), kas tomēr lido. Tiesa, to lidojums nav visai veikls.

Katrā kokospalmā un arī citās palmās dzīvo savi īpaši iemītnieki — kukaiņi un rāpuļi. Pēc kukaiņiem rāpjas palmā un ilgi mitinās tās vainagā ķirzakas gekoni.

Nevaldāmā vēlmē apēst viņas palmā traušas koku čūskas. Ja šīs palmas aug Indonēzijā, Filipīnās, tāpat arī Ceilonā, tad parasti uz tām apmetas čūskas no Chryso- pelea ģints. Sīm čūskām tievs ķermenis un daiļa galviņa, bet viņu zvīņas vizuļo tik lieliskā spilgtumā un daudzās krāsās, kādas mēdz būt tikai tropu tauriņiem un nedaudziem putniem.

Čūskas bez pūlēm rāpjas augšup pa palmas stumbru, aiz visiem tā negludumiem viņas pieķeras ar zvīņām pavēderē, kuru no abām pusēm ietver it kā izvirzīti ķīļi, ar tiem tāpat var atsperties pret šiem negludumiem, un stāvā augšupvirzīšanās kļūst vieglāka. Barodamās ar ķirzakām, kas dzīvo palmā, čūska arī pati uzturas mēnešiem ilgi uz auga, kas devis tai mājvietu. Viss būtu labi, bet nu te beidzas iztikas krājumi: visu, ko varēja apēst, čūska . ir apēdusi. Norāpties lejā pa gludo palmas stumbru viņa nevar, jo pa to čūska prot līst tikai uz augšu. Ko lai dara? Nevar taču gaidīt palmas platajās lapās bada nāvi…

Un čūska lec lejā. No piecpadsmit un pat divdesmit metru augstuma! Viņa saspringst un izstiepjas kā koks, mazliet uz iekšu iespiedušās ribas izpleš sānis, pavēderes zvīņas rada paseklu reni (starp diviem sānu ķīļiem), kas, līdzīgi iedobumam zem izpletņa kupola, palēnina krišanas ātrumu, Slīp? lidojumā no augšas uz leju čūska laimīgi nolaižas, nekaitējot savai veselībai,

Tieši šādas čūskas, kas spēj nolēkt no palmu virsotnēm (un ari no citiem kokiem), sauc pgr lidojošām čūskām, kaut gan, protams, te nav nekāda lidojuma un nav pat īstas planēšanas. Veikts ir tikai pirmais solis ceļā uz to.

Daudzas tropu čūskas galvenokārt ir nakts dzīvnieki. Tipiski naksnīgākā no viņām, kas dienā izturas pavisam dīvaini, ir zeltgredzenu bungars jeb kraita. Tā ir melna $ūska ar dzelteniem gredzeniem no Dienvidaustrumāzijas bambusu un citiem džungļiem.

Tumsā tā rīkojas enerģiski un droši, tāpēc tā bīstama ienaidniece daudzām… čūskām, lielām un indīgām, pat kobrām (parastajām kobrām, nevis karaliskajām, trīs un piecus metrus garām, kuras divkaujā viņu uzveic un aprij). Slēpdamies tumsā, tāpat kā slavenā karaliskā kobra, bungars meklē savus ciltsbrāļus — čūskas, nogalina tās un apēd (reizēm aprij arī ķirzakas un… zivis).

Bet dienā… Gaišā dienā bungars ir dīvaini bezpalīdzīgs. Gaisma šo čūsku baida un apžilbina. Viņas redzokli ir apaļi, pat dienā to izmēri gandrīz nesamazinās, un dienas gaisma padara čūsku aklu. Tāpēc bungars pa dienu cenšas slēpt galvu no gaismas sava ķermeņa līkumā.

Bungars nereti sasniedz divu metru garumu, viņa inde visai iedarbīga, tā paralizē elpošanu, un cilvēks, kam iekodis bungars, ja viņam nesniedz nekādu medicīnisku palīdzību, var nomirt pusstundas laikā.

Tomēr vjetnamiešu bērni apbrīnojami bezrūpīgi, bezbailīgi un bez bīstamām sekām rotaļājas ar šo čūsku. Viņi to mētā gan kā koku (bez jebkādas cieņas), gan ņem rokās, tin ap kaklu… Lai cik rupji un nekaunīgi ar bun- garu apietos (sistu, durtu, svaidītu), tas dienā nekad nekož. Tā ir džungļu ābeces gudrība, kas zināma katram bērnam to zemju ciematos, kur šīs čūskas dzīvo.

Cusku neparastas sajūtas

Tikai pēdējos — pēckara gados tehniski attīstītāko valstu armijas apgādātas ar nakts operācijām nepieciešamajam ierīcēm, kuru darbības princips dibinās uz infrasarkano starojumu. Daba ar tādiem «instrumentiem» ir apbalvojusi dažus savus bērnus (nebūt ne pašus nevainīgākos) jau pirms desmitiem miljoniem gadu, Acīmredzot kopš terciāra perioda miocēna odzēm un bedtgalvas čūskām jeb bedrgalvēm (iespējams, arī žņaudzējčūskām) ir tādas ierīces. Gan odzes, gan bedrģalves vainago čūsku valstību tāpat kā puķes augu pasauli, bet cilvēks «visu galveno» uz planētas; citiem vārdiem runājot, šīs ir visjaunākās (evolūcijas ziņā) un vispilnīgākās (morfoloģiski) čūskas. Tāpēc saprotams, kāpēc viņu indes aparātam ne vien konstruktīvi vispareizākais risinājums (un praksē realizētais), bet arī šis tas interesantāks ir bio- nikā. Sīs čūskas sauc par «dzinējsuņiem starp rāpuļiem». Tās seko medījumam pa pēdām, vadīdamās ne tikai pēc ožas, bet vēl pec kaut kā cita, par ko es jums tagad pastāstīšu.

Zālē norimušu peli, neredzamu žāles un tumsas dēļ, odzes un bedrģalves saož, redz, jūt (kā vēl lai saka?) nevis ar ožu, nevis ar acīm, bet ar to neparasto orgānu, ar kuru tikai viņas (un, iespējams, vēl nedaudzus citus dzīvniekus) ir apveltījusi daba."

PSRS austrumos, no Piekaspijas, Aizvolgas un Vidusāzijas stepēm līdz Aizbaikālam un Usūrijas taigai, dzīvo indīgas čūskas, kas nosauktas par vairogpurnēm: galvas virspuse tām klāta nevis sīkām zvīņām, bet prāviem vai- rodziņiem.

Cilvēki, kas apskata vairogpurnes tuvumā, apgalvo, ka šīm čūskām vērojamas itin kā četras nāsis. Vismaz galvas sānos (starp īsto nāsi un aci) vairogpurnēm labi pamanāmas divas lielas un dziļas bedres.

Vairogpurnes ir tuvas radinieces klaburčūskām un. citām Amerikas bedrgalvēm, kuras viņu dzimtenē sauc vēl par četrnāsu čūskām: uz viņu purna redzamas tādas pašas dīvainas bedrītes.

Bedrģalves (Crotolidae) dzīvo Amerikā (Ziemeļamerikā tin Dienvidamerikā) un Āzijā. Tās ir līdzīgas odzēm, kuras daži zoologi apvieno ar viņām vienā dzimtā.

Vairāk nekā divsimt gadu zinātnieki min dabas uzdoto mīklu, cenzdamies noteikt, kāda nozīme čūsku dzīvē ir šīm bedrītēm. Kādi tik nebija pieņēmumi!

Domāja, ka tās ir ožas un taustes orgāni, skaņas pastiprinātājas, dziedzeri, kas izdala ziedi acu radzenei, sīko gaisa svārstību uztvērējas (tādas kā zivju sānu līnija) un, beidzot, gaisa sūkņi, kas it kā piegādājot mutes dobumā indes ražošanai nepieciešamo skābekli.

Pirms dažiem desmitiem gadu anatomi izdarīja rupī- gus pētījumus un pierādīja, ka klaburčūsku sejas bedrītes nav saistītas ne ar ausīm, ne ar acīm, ne ar kādiem citiem zināmiem orgāniem. Tās' ir augšžokļa padziļinājumi. Katra bedrīte zināmā dziļumā no ieejas atveres pārdalīta ar šķērssieniņu (membrānu) divās kamerās '— iekšējā un ārējā. Ārējā kamera atrodas priekšpusē un ar plašu piltuvveida atveri iziet uz āru starp aci un nāsi. Pakaļējā (iekšējā) kamera pilnīgi noslēgta. Tikai vēlāk izdevās atklāt, ka to savieno ar ārējo vidi šaurs un garš kanāls, kurš atveras uz galvas virsas pie priekšējā acs kaktiņa kā gandrīz mikroskopiska pora. Taču poras izmēri, kad tas nepieciešams, acīmredzot var ievērojami palielināties: atveri ietver gredzena slēdzējmuskulis.

Šķērssiena (membrāna), kas sadala abas kameras, ļoti plāna (tās biezums apmēram 0,025 milimetri). Blīvs nervu galu savijums to caurauž visos virzienos.

Nenoliedzami, sejas bedrītes ir kādu sajūtu orgāni. Bet kādu? t

1937. gadā divi amerikāņu zinātnieki publicēja lielu darbu, kurā paziņoja savu ilggadīgo mēģinājumu rezultātus. Kā autori apgalvoja, viņiem izdevies pierādīt, ka sejas bedrītes ir… termoīokatori! Tās uztver siltuma starus un nosaka pēc to virziena siltā ķermeņa — siltuma izstarotāja atrašanās vietu.

Zinātnieki eksperimentēja ar klaburčūskām, kurām mākslīgi atņemti visi zinātnei pazīstamie sajūtu orgāni. Pie čūskas pienesa melnā papīrā ietītas elektriskās spuldzītes. Kamēr tās bija aukstas, čūska nepievērsa tām nekādu uzmanību. Tikko spuldzītes sasila, čūska to tūdaļ sajuta. Tā «uzslēja» galvu, kļuva uzmanīga. Spuldzītes pienesa vēl tuvāk. Čūska zibenīgi rāvās uz priekšu un iekoda tumšajam «upurim». Objektu neredzot, viņa iekoda precīzi, nekļūdīdamās.

Eksperimentētāji konstatēja, ka bedrģalves sajūt siltus priekšmetus, kuru temperatūra kaut vai tikai par 0,2 grādiem pēc Celsija ir-augstāka nekā apkārtējā gaisa temperatūra.

Aukstā istabā termoīokatori strādā precīzāk. Tie acīmredzot piemēroti nakts medībām. Ar to palīdzību čūska uzmeklē sīkus siltasiņu dzīvniekus un putnus.

Čūsku termolokatori, redzams, darbojas pēc īpaša termoelementa principa.

Ļoti plānā membrāna, kas atdala sejas bedrītes divas kameras, no dažādām pusēm pakļauta divu dažādu temperatūru iedarbībai. Iekšējo kameru ar ārējo vidi savieno šaurs kanāls, kurš atveras pretējā pusē lokatora darbības laukam. Tāpēc iekšējā kamerā saglabājas apkārtējā gaisa temperatūra (neitrālā līmeņa indikators!). Turpretī ārējā kamera ar plašo atveri — siltuma Uztvērēju — ir vērsta pētāmās telpas virzienā. Siltuma stari, ko izstaro ikviens dzīvs ķermenis, sasilda membrānas "priekšpusi. Pēc temperatūru starpības uz iekšējās un ārējās membrānas virsmas, ko vienlaikus uztver nervi, smadzenēs arī rodas sajuta par medījumu, kas izstaro šo siltuma enerģiju.

Termolokācijas orgāni atrasti arī pitoniem nelielu bedrīšu veidā uz lūpām. Mazās bedrītes, kas Āfrikas, Persi- jas un dažām citām odžu sugām atrodas virs nāsīm, acīmredzot kalpo tam pašam nolūkam.

Āfrikas odzēm no Bitis ģints un dažām citām sugām katras nāss augšdaļā atrasta kāda ādas kabata, kas, iespējams, funkcionē kā termolokators. Taču daudzām odzēm līdzīgu orgānu pēdas pagaidām nav atrastas. Tomēr pat nekustīgu (bet dzīvu!) peli viņas atrod pilnīgā tumsā, acīmredzot kaut kā uztverdamas infrasarkanos, tas ir, sil- tuma starus, kurus, kaut mazā daudzumā, tomēr niecīgā grauzēja ķermenis izstaro telpā. Seit mūs vēl gaida interesanti atklājumi.

POLĀRĀ NAKTS

Lemingi vajadzīgi visiem

Gandrīz pār visu tundru un pār visām salām un jūrām, kas uz ziemeļiem no tās, decembrī un janvarī ir pilnīga polārā nakts. Mēnešiem ilgi nav redzama saule. Virs sniegiem klātā līdzenuma, virs baltajiem pakalniem, virs polārā ledus gabaliem bezgalīga šķiet polārās nakts valstība. Tundra vien taču aizņem divdesmito daļu visas zemeslodes virsmas. Kur vēl Arktikas ledi? Un Antarktīda? Tur ap Dienvidpolu arī ir polārās nakts tumsa, bet citā laikā — jūnijā un jūlijā. Jo tālāk no poliem (ekvatora virzienā), jo agrāk parādās saule virs horizonta polārās nakts beigās: sākumā tā pazemu izripo virs zemes dienvidu pamales un atkal nozūd, tā ka ausma un dziesna, kas savienojas telpā un laikā, arī nav atšķiramas.

Taču patlaban ir decembris—janvāris un mēs esam tundrā. Polārā nakts ir tumša, bet ne melna (kā tropu nakts). Klaji plašumi un sniega baltums, spožo zvaigžņu gaisma, ko atstaro šis baltums, ziemeļblāzmas daudzkrāsainās joslas — «tādās naktīs tik gaišs, ka mēs varējām medīt, un ne mazums polāro baltirbju nonāca mūsu zupā» (Niko Tinbergens).

Protams, tas iespējams, ja debesis skaidras un pār apsnigušo zemi spīd mēness. Polārajās naktīs vienmēr mirdz pilns mēness, kas riņķo debesīs, neaizejot aiz horizonta, kurp uz ilgu laiku ir nozudusi saule.

Baltirbes, kuras medīja Niko Tinbergens, ir no tiem nedaudzajiem putniem, kas paliek pa ziemu tundrā. Tāpat kā rubeņi un irbes, tās nakti pavada sniegā un arī gandrīz visu dienu knosās turpat, zem kupenām aizkļū- damas līdz visteņu un lāceņu ogām un pundurkārklu un pundurbērzu dzinumiem.

Pret ziemu tundras baltirbcs kļūst baltas (vasarā viņas ir rudi pelēkas). Vienīgi astē aug melnas spalvas, bet tēviņiem ir melnas svītras starp acīm un knābi. Polārajām baltirbēm (citai sugai, kas tāpat dzīvo tundrā) šo melno «triepienu» uz galvas nav. Pārējais šiem putniem, kas ziemā valkā sniegbaltu tērpu, kā izskatā, tā izturēšanās ziņā ir līdzīgs. Uz viņu kājām aug ļoti biezas spalvas līdz pašiem nagiem. Tāpēc putns iet pa irdeno sniegu kā uz kanādiešu slēpēm un neiestieg.

Maskēdamies sniega krasā, rudenī vairums no nedaudzajiem dzīvniekiem, kas ziemu pavada tundrā, kļūst balti: baltirbes, baltie zaķi, polārlapsas, sermuļi, zebiekstes, na- gainie lemingi…

Lemingi… Viņus dēvē par «visvajadzīgākajiem radījumiem» tundrā. Šeit tie vajadzīgi visiem. Ja daudz lemingu, tad daudz arī polārlapsu un sermuļu. Polārlapsu mātītēm tad rodas pa ducim un vairāk bērnu. Palsie polārie vilki un pat leduslāči šai viņiem labvēlīgajā laikā badu necieš.

Ja lemingu maz, polārlapsām nav ne kāzu prieku, ne rotaļu un daudzām nerodas kucēni. Tāpat gadās, ka tos piedzimušus, aklus un bezpalīdzīgus, izsalkusi inatc pamet un aiziet diezin kur.

… Ziemeļbriedis, kas palicis kaut kāda iemesla dēļ zie- mot tundrā, dauza ar nagu sērsnu. Paošņā, sprauslā, viņa kajas nepacietīgi un atri klabina: hlop-hlop!… Tas kaut ko nosit, paņem ar lūpām un skraukšķina …

Sermulis lec pa kupenām kā lidojošā čūska. Nu tas metas sniegā, kur ienirst kā ūdenī. Tur apakšā valda-rosme, kņada. Drīz vien zvēriņš atkal parādās virs sniega, bet zobos ir medījums…

Mīksti vēcinot spārnus, baltā pūce (balta kā ziemu, tā vasaru) laižas pāri, viņas tumšā ēna spokaini slīd virs sniega kupenām, pārlaižas un nokrīt… Pūce paceļas gaisā un nagos kaut ko aiznes …

Ko? To nav grūti atminēt: nosauktie plēsoņas un viens pārnadzis barojas ar lemingiem.

Kad lemingu daudz, arī pūce paēdusi, tā nesteidzas aizceļot no polārās tundras uz dienvidiem. Ja lemingu maz, pūce nedod miera pavasarī un vasarā ne zosīm, ne citiem putniem. Gadās, ka mednieks ar bisi rokās daudz tālāk uz dienvidiem gaida, kad ies pīles, un neizšauj ne reizes bioloģiskās ķēdes noslēgumam — šī ķēde jau pārtrūkusi ziemeļos, kur no pūces nagainajām kājām lido sērīgas pīļu spalviņas.

Tāda ir lemingu nozīme: ar savu nāvi tie cildina dzīvību.

Lemingi ir nelieli grauzēji: apmēram pusotra desmita to Sugu dzīvo tundrās un ziemeļu mežos, kas ietver Vecās un Jaunās pasaules Arktiku un Subarktiku.

…Ķermenis nepārsniedz nelielas plaukstas apmērus (lemingi, kas dzīvo mežos un purvos, ir mazāki), tas nobeidzas ar mazu astīti. Vilnā redzami dzeltenīgi, rāvaini, brūni melni_ plankumi. Vienu no lemingiem — kalnu lemingu — ta arī sauc par raibuli. Nedaudzi no īstajiem lemingiem ziemas sākumā kļūst gaišāki. Pilnīgi ar šo visai veiksmīgo dabisko maskēšanos apveltīti vienīgi tā saucamie nagainie lemingi. Viņi ziemā ir sniegbalti un pūkaini. Un tiem ir nagi. Protams, ne jau īsti, tomēr nagi: tuvojoties ziemai, tie aug un priekškāju vidējie plakan- nagi pārdalās. Ar šādu «apbruņojumu» vieglāk rakt kā sniegu, tā sasalušu zemi…

…Jau iestājies agrs rudens — tundra un kalnu akmeņainie kūkumi vēl glabā vasaras sātīgos zaļumus, bet vienu otru reizi aukstās debesis apveltī zemi ar sniegu: griezdamās trakā dejā, ķēpīgas pārslas lido un lido…

Vecāku pūču laulāts pāris jau pavirzījies uz dienvidiem: tam zināms (no pieredzes, vai izstrādājies instinkts pateicis?), ka pēkšņs sniegputenis ātri saputinās sniegu pusmetra dziļumā — būs grūti ķert lemingus. Bet jaunās pūces pagaidām vēl šeit: viņas nesaprot, kāpēc jāaizlido, — lemingu taču, cik uziet. Ciešot badu, vēlāk viņām nāksies ceļot pa sniegaino līdzenumu arvien vairāk uz dienvidiem. Nepraktiskā jaunatne!

Pa vasaru lemingu ir savairojies ļoti daudz. Vietām tie pilnīgi noēduši zāli un sūnas. Aizmirstot piesardzību, rūpju pārņemtie zvēriņi tekalē šurpu turpu. Tie itin kā vaicā: ko mēs ziemā ēdīsim? Un kā norunājuši visi sakustas, iet…

Lemingu migrācija ir mīklaina un iespaidīga parādība.

Tie pārvietojas. Sākumā pa vienam, pēc tam pa retam bariņam, tad — retinātā straumē. Ja migrācija ir neliela, lemingi apmetas uz dzīvi nomaļos mežos un kalnos. Taču mēdz būt varenas migrācijas, kad grauzējus nekas nespēj apturēt: ne dzīvei piemērota vieta, ne upe, ne sādža, ne pilsēta, ne jūras līcis. Tie iet bojā, tomēr dodas uz priekšu. Lemingi krīt no kraujām upju un juru vi]ņos. Vini slīkst, bet jauni ceļinieki, kas iet nopakaļ, atkal krīt…

Kurp viņi iet? Pagaidām zināma tikai nenoteikta retoriska atbilde — nāvē! Gandrīz visi lemingi šādā lielā migrācijā parasti ce]ā aiziet bojā.

…Ne visi lemingi rudenī atstāj tundru. Daži šeit pārziemo.

Ziema visiem ir pamāte. Pat tādi slaveni Arktikas iemītnieki kā leduslācis, valzirgs, pingvīns par to nepriecājas. Vieniem tā uzliek pienākumu — iekrāt •ciedru riekstus, sēnes un citu ko ēdamu, otriem — garlaicīgā ziemas gu]ā zaudēt dārgo dzīves laiku. Tomēr daudzi, kas neprot darīt ne vienu, ne otru, nolemti mokām no bada un aukstuma. Laikam tikai vienam dzīvniekam ziema ir gādīga māte. Sis dzīvnieks ir lemings.

Daba it kā kompensē mokas un bailes, kas ir visu tundrā apēdamo lemingu liktenis. Leminga kažoks pietiekami silts, lai dzīvnieks zem kupenām nesaltu, viņš tur prot teicami pārvietoties, un, beidzot, viņam ir pašas dabas saglabāti barības krājumi, kas nebojājas sniega ledusskapī. Vispirms milzīgās bērzlapes — ziemeļos tās tārpi negrauž, tās nav sapuvušas, bet apledojušas un apsnigušas ar sniegu. Turklāt stingrās lāceņu un brūkleņu lapiņas un ogas, ķērpji — ko gan tiem sals nodarīs? Pusdienām noder arī pundurbērzu smaržīgā miza.

Sniega vētra aizvirpuļo pār saules pamesto tundru. Bezgalīga šķiet polārā nakts. Ko daba apveltījusi ar instinktu aiziet, aizlidot, tas ir aizgajis vai aizlidojis. Bet kas palicis… Kārni, izsalkuši vilki, polārlapsas un ām- rijas klaiņo pa baltajiem laukiem un pakalniem. Zaķi ierokas kupenās: garās zemsniega alas tie sasildas un meklē barību, turpat rakdamies. Baltirbes tāpat slēpjas zem sniega. Taču vislabāk šeit klājas lemingiem: sniega pilī ir neskaitāmas ejas un galerijas, no kurām katra ir pasaku upe ar ķīseļa krastiem. Iesi pa vienu — un ieklī- dīsi zemsniega visteņu audzēs, pa citu — kārklu jaunaudzē vai sasalušu, bet ēdamu bērzlapju dārzā. Un visur zem sniega aug ķērpji — «briežu sūna», kuru badā ēd ne vien ziemeļbrieži, bet ari zaķi, lemingi, reizēm leduslāči. Pat ciršļi, kas vasarā ir gandrīz vienīgi kukaiņēdāji.

Katru rudeni ziemeļbrieži lielos baros atstāj tundru. Viņi aiziet uz taigu piecsimt un septiņsimt kilometru attālumā no tām vietām, kur pavadīja vasaru. Tundrā pa ziemu visi nevar izmitināties, un arī siltāk ir koku aizsegā nekā bezmežu līdzenumos, kur vējiem nav šķēršļu. Taigā ziemeļbrieži apēd ķērpju pūkainās bārdas, ar kurām apauguši koku stumbri, un, rakdamies pa mazāk piesnigušām piekalnēm, plūc briežu ķērpjus. Pret ziemu arī daudzas polārlapsas (pazīstamas Arktikas apdzīvotājas) dodas uz dienvidiem — uz mežiem, citas dodas tūkstoš verstu talu, līdz Ļeņingradai un Kaļiņingradas apgabalam.

Kas palicis?

Ja decembrī palūkojas no lidmašīnas polārajā naktī, gluži kā melni gliemeži tūkstošiem Grenlandes roņu ņudz uz Baltās jūras lediem. Februārī—martā, kad aukstā saule nelabprāt un uz neilgu laiku parāda savu vaigu virs horizonta, roņiem piedzimst sniegbalti bērni (ar dzeltenu nokrāsu). Mēs tos saucam par roņu mazuļiem. Mēnesi tie zīž savas pleznainās māmuļas, bet pēc tam paši mācās zvejot. Turpretī maijā tie peld vecākiem nopakaļ uz ziemeļiem, uz Ledus okeānu.

Spicbergenas polārajos ledos tie sastopas ar saviem ciltsbrāļiem, kas pārziemojuši pie Jana Majena salas. Grenlandes roņiem savā starpā visai dīvaini sadalīti ziemas «dzīvokli». Vieni pārziemo pie Ņūfaundlendas salas, citi pie Jana Majena salas (pusceļā starp Grenlandi un Norvēģiju), bet trešais bars izraudzījies peldošos ledus Baltās jūras šaurumā. Izņemot šīs trīs apmetnes, vairāk nekur Grenlandes roņi ziemā nav sastopami.

Roņiem, kas pārziemo uz apsnigušiem lediem, tagad būtībā nav citu ienaidnieku kā cilvēks, viņu mednieks, apbruņojies ar šaujamo ieroci. Tomēr bija laiks, kad roņus guļvietās bieži traucēja baismīgs un bīstams viesis. Neredzams viņš ieradās no baltajām tālēm, pats tikpat balts kā verstīm plašais puteņu un sala apvidus, pacietīgi pielīda, tomēr neaizmirsdams ar priekškājām aizsegt melno purnu (lai tas nenodotu!). Vienīgi purns šim viesim ir melns.

Ja uzmanīgi ieskatās, tikai neskaidra ēna, no tālienes pat nemanāma, kas lokās virs apsnigušiem ciņiem, iezīmē plēsoņas ceļu, pa kuru tas tuvojas nolūkotajam upurim. Ronis pamana šo savu bojāeju, šo peleko plankumu uz sniega, pārāk vēlu, lai lumpačojot pagutu aizrapot līdz saltajam ūdenim āliņģī un ienirtu tajā. Rēkdams izslie- nas masīvs ķermenis (300—500, reizēm pat 700 kilogramu smags) un lēcieniem metas pie roņa… Ilgi pēc tam leduslāci, sātīgi paēdušu, neinteresē tāds sīkums kā lemingi un vēl jo vairāk sūnas un aļģes, ko bads viņam bija piespiedis grauzt.

Leduslāči vairs nav sastopami Barenca, Karas un Baltās jūras krastos. Viņu dzimtene un pastāvīgā dzīves vieta "ir polārās salas un Ziemeļu Ledus okeāna krasti kā Amerikā, tā arī Eiropā un Āzijā. Taču krastos leduslāči dzīvo tikai -šaurā piejūras joslā, parasti tālāk par diviem kilometriem viņi neiet kontinenta iekšienē. Dreifējošais ledus — lūk, viņu stihija! Kopā ar to un uz tā lāči pastāvīgi ceļo. Vasarā viņi aiziet gandrīz līdz pašam polam — līdz 86. ziemeļu platuma grādam. Kā šakāļi aiz lauvām viņiem nopakaļ turp virzās arī polārlapsas. Baltie lāči lieliski peld un nirst. Ne vienu reizi vien tie ir redzēti tālu atklātā jūrā (desmitiem verstu no ledus un sauszemes), tur sastop pat lāču mātes ar lācēniem. Tās peld savā nodabā, neuztraucoties, ka pie horizonta nav redzama ne zeme, ne ledus. Ja šie dzīvnieki, kā apgalvo, peld 4—5 kilometrus stundā, tad viņi aizpeldēs līdz sauszemei vai ledum tikai pēc daudzām stundām.

Jūrā leduslācis (viņš taču ir ledāju un Ledus okeāna piekrastes apdzīvotājs) ķer zivis un roņus, bet krastā — polārlapsas, lemingus, ziemeļbriežus, baltirbes. Kad tas izsalcis, ēd maitas, sūnas, aļģes, ķērpjus.

Ja ziema, polārajā naktī, leduslācis klaiņo pa ledājiem, tad gandrīz vienmēr tas ir tēviņš. Lāču mātes visu laiku gul midzeņos (tomēr nevis uz ledus, bet krastā) kaut kur zem kraujas, sniegā ieputinātas. Lāču māte ieejas priekšā vēl uzbūvē valni — biezu sniega sienu ar mazu atveri augšpusē. Aiz šīs sienas, ledus alas dziļumā, tā noguļ visu ziemu — piecus sešus visaukstākos mēnešus. Turpretī ālavas — lāču mātes, kas nav grūsnas, — guļ ma- zak — mēnešus četrus. Viņas veļu apgulstas un, agri atmodušās, tāpat kā tēviņi, klaiņo pa sniegaino tuksnesi.

Pilnīgā polārajā naktī — janvārī vai mazliet vēlāk ledainajos šūpuļos lāču mātēm dzimst lācēni: viens divi, reizēm — trīs četri. Tie ir akli un tik mazi, ka ikvienu var ielikt lielā kabatā. Kupenās ieputinātajā midzenī, kas sasildīts ar lielā zvēra siltumu, ir pat karsti salīdzinājumā ar to klimatu, kurš valda virs sniega, zem aukstā polārā mēness. Tomēr jaunpiedzimušajiem mazuļiem salst. Tie trīc, rakdamics dziļāk mātes biezajā kažokā. Un māte, lai bērni nesaltu, tur viņus starp ķepām un sasilda ar savu elpu. Sad tad pazīzdami, lācēni pusmiegā tā nodzīvo līdz pavasarim …

Vēl viens liels zīdītājs, ziemeļu polārā apgabala apdzīvotājs, ziema nepamet savu dzimto' tundru. Viņš nedzīvo pie mums, bet vienīgi Aļaskā, Kanādā un Grcnlandē. Tas ir pēc izskata savādais muskusa aitvērsis, visvairāk uz ziemeļiem dzīvojošais pārstāvis no dobradžu dzimtas (pie kuras, kā zināms, pieder arī govis, aitas, kazas, antilopes un ģemzes). Aitvēršu ragu pamats uz pieres saplūst ragu vairogā tāpat kā Āfrikas bifelim, tam ir brūna, gara vilna, kas pavēderē kā bārkstis nokarājas gandrīz līdz zemei. Aiz šī vilnas aizkara sniegputenī un vējā slēpjas teļi. Garo matu aizsegā mātes pavēderē viņiem ir silti.

Muskusa aitvērši dzīvo baros, un, kad puteņainā polārajā ziemā tiem uzbrūk izsalkuši vilki, viss bars sastājas lokā un aizstāvas: vērši stāv aplī cits pie cita, ragi pavērsti uz āru, izveidojas plēsoņām nepārvarams aiz- sargvalnis, aiz kura slēpjas govis un teļi.

Ledus laikmetā muskusa aitvērši dzīvoja Eiropā un Sibīrijā, bet vēlāk reizē ar mamutiem izmira. Nesen- viņus atkal ieveda Spicbergenā un Norvēģijas ziemeļos, šķiet, šeit viņi iedzīvojās.

Sos auniem līdzīgos dzīvniekus sauc par muskusa ait- Vēršiem asās smakas dēļ, ko izdala viņu vilna augustā, «kāzu» periodā,

Pie Baltās jūras Iedus, kur starp sniega sanesumiem vai pie saltā, zilā ūdens āliņģiem gul Grenlandes roņi, reizēm piepeld lieli juras dzīvnieki — narvaļi. Strupajai narvaja galvai priekšpusē rēgojas divus vai trīs metrus garš «pīķis». Tas ir šī dzīvnieka vienīgais zobs. No augšžokļa, no lūpas apakšas kreisajā pusē, tas izaudzis neticami garš — radies teicams ierocis. Narvaļi aizsargājas ar šo rapieri no valzirgiem un baismīgajiem zobcnvaļiem, kuri pat lielus vaļus, uzbrūkot barā, saplosa bez žēlastības. Ar divmetrīgo zobu no apakšas tie izsit cauri arī polārajam ledum, lai ierīkotu tajā caurumus un pa tiem elpotu gaisu,

Narvaļi ir no delfīnu dzimtas. Tie dzīvo Arktikā, Ziemeļu Ledus okeānā. Zem ledus, uz kura ceļo leduslāči, vasarā narvaļi arī aizpeld gandrīz līdz pašam polam: viņi sastapti pie 85. ziemeļu platuma grāda.

Vecos laikos ļoti augstu tika vērtēts narvaļu ilknis kā labākais līdzeklis pret slimībām un indēm. Ar asu nazi cilvēki kasīja no tā sīkas skaidiņas un, ieliekot tās vīna kausā, droši dzīroja pat tad, ja baidījās no naidnieka iebērtām nāves zālēm.

Krievi iesaukuši narvaļu ilkni par zivs zobu. Tais senajos laikos tas maksāja dārgi: līdz simttūkstoš zelta dālderu.

«Pie vārtiem dārgā zuves zoba spieķis, Stāv deviņdesmit pudus dārgais zuves zobs.»

Pieaudzis narvalis tikpat plankumains kā leopards, bet baltvalis, viņa radinieks un kaimiņš, ir balts, ar dzeltenu

nokrāsu. Jūrnieki iesaukuši baltvaļus par «jūras kanāriļ- putniņiem» droši vien «dziedāšanas» dē], kas nereti ir labskanīga.

«Viņš var ska|i rukšķēt, dobji vaidēt un svilpt, izdot skaņas, kas atgādina bērna raudas, zvana zvanīšanu, spalgu sievietes kliedzienu, tāla bērnu bara čalas, fleites spēli ar skanīgiem treļļiem kā dziedātājputniem» (profesors A. Tomiļins).

Tas ir baltvalis, polārā apgabala jūras apdzīvotājs, kas kļuvis pazīstams no teiciena «kliedz kā baltvalis». Viņš noslēdz mūsu pazīšanās loku ar dzīvniekiem, kas pārziemo zem ledus, uz ledus vai uz skarbās Arktikas apsnigušās zemes polārās nakts miglā.

Vēl tikai nedaudz vārdu par sārto kaiju.

Sis skaistais putns mitinās mūsu Ziemeļos, nedaudzās vietās Austrumsibīrijas tundrā — pati sārta, galva zil- ganpelēka_ un melna «kaklarota». Zinātnieki to atklāja 1823. gada, un kopš tā laika pat tikai nedaudzi ornitologi to ir redzējuši. Jūlija beigās, kad tundrā ir izbaroti mazuļi, sārtās kaijas lido pārziemot nevis uz dienvidiem, bet.,, uz ziemeļiem. Tās dodas uz Ledus okeānu, uz tām okeāna nomaļo jūru vietām, kur nav ledus.

Šeit ir tikai pingvīni!

Arktikā atnāk pavasaris, pēc tam arī vasara; tumsu, kas ilgusi daudzas dienas, nomaina gaišas baltās naktis, bet zemes ass otrā galā, apkārt Dienvidpolam, Antarktīdā, r savos plašajos īpašumos iesoļo dienvidu polārā nakts. Arī šeit bieza migla uz ilgu laiku aizsegs ledaino kontinentu. Un viss dzīvais aizies no Antarktīdas cietzemes. Te nav neviena dzīvnieka, kas dzīvotu nevis jūrā, bet uz sauszemes, kas, tāpat kā Arktikā, samierinātos ar polārās ziemas nedienām, piemērotos šai sniega un ledus valstībai, ko sauc par Antarktīdu.

Neviena …

Izņemot pingvīnus. Imperatora pingvīnus. Savādi putni… Kas devis tiem šādu aplamu ierosmi — audzināt mazuļus ziemā, nevis vasarā? Kā un kāpēc tas noticis?

Visi citi Antarktīdas putni, kuru vasarā šeit nav mazums (starp tiem arī pingvīni, bet ne imperatora pingvīni), seko vispārējam dabas likumam — aukstajās un

mērenajās zemēs dzīvniekiem jāvairojas pavasarī un vasarā. Nedaudzi pārkāpj šo kārtību: teiksim, lāči un krustknabji. Taču lāči ziemā mīt siltos midzeņos, bet krustknābjiem ziema sniedz bagātīgu barību no meža — egļu čiekurus. Un barība ir dzīvības kurinamais: līdzko paēdīsi»— «itin kā krāsniņu sevī būtu iekūris». Visam dzīvajam ziema ir baismīga ne tik daudz aukstuma, cik bada dēļ. Bfet imperatora pingvīni… Aprīlī, Antarktīdas rudenī, tie svin kāzas. Gandrīz mēnesi viņi lakstojas, skan laulības kliedzieni un rosās spēles. Olas parādīšanos tie sagaida ar gavilēm: ar priecīgiem saucieniem apsveic cits citu. Mātīte drīz atdod olu tēviņam — noripina no savām kājām uz viņa pleznām. Uz sniega tā pat nokrist nedrīkst: atvēsināsies, un dzīvības dzirkstele tajā apdzisis. Tēviņš nevis vienkārši paņem olu, bet dara to ceremoniāli: klanās pingvīnu mātei, vēcina spārnus, tirina astīti, ja ir ļoti uztraucies. Viņš nevar atraut no olas sajūsmas pilno skatienu, maigi to skar ar knābi. Kad pingvīns ir izspēlējies, ar knābi tas aizripina olu uz savām kājām. Te tā nokļūst gluži kā dūnu kabatā —• ādas krokā starp kājām un pingvīna pavēderi. Tur ola glabājas un nekrīt ārā, pat ja tēviņš staigā un lec, izvēloties biedru barā siltāku vietu, pat ja ar kāju kasa galvu vai ripo lejā pa nogāzi.

Atbildīgais no vecākiem mēnešus divus nopūlas ar olu, līdz. izšķiļas mazulis, un vēl mēnesi, kamēr atgriežas no tālā ceļojuma viņa dzīvesbiedre, pavada kopā ar mazo pēcteci.

Vai mazulis mēnesi cieš badu? Augošam organismam bads ir galīgi nepieļaujams: tēvs baro putnēnu,., ar putna pienu. (Tā ka imperatora pingvīna mazuli var nosaukt par bērnu vārda tiešajā nozīmē!) Sis «piens» (te pēdiņas tomēr vajadzīgas) ir īpaša sula, ko ražo pingvīna kuņģis un barības vads. Visai barojoša sula: tajā tauku reizes deviņas vairāk nekā govs pienā (28 procenti), bet olbaltumvielu — desmitreiz vairāk (līdz 60 procentiem).

Kur tad māmuļas pastaigājas pa šo laiku? Tās dodas uz okeānu desmitiem verstu tālu: vietām soļo kājām, vietām, ar spārniem sevi' uz priekšu pagrūzdamas, šļūc uz pavēderes kā uz ragaviņām, kamēr sasniedz neaizsalušu ūdeni, un ķer tur zivis un kalmārus.

Nu svinīgā procesija, manāmi uzbarojusies, atgriežas pie bērniem un tēviem, divkārt novājējušiem trīs četru mēnešu ilgajā gavēnī vējā un salā: tēvi pa šo laiku ēda (vai dzēra) vienīgi sniegu. Liels troksnis un kliedzieni nenorimst pār ligzdošanas vietām, tūkstošiem putnu uztraucas, klanās, lec ar mazuļiem uz kājām. Gadās ne mazums nepatīkamu pārpratumu, kamēr atkal sastopas visi pāri. Katra mātīte atrod savu likumīgo dzīvesbiedru un īsto mazuli, ko saglabājis dzīvesbiedrs. Un katra atnes kuņģī apmēram kilogramus trīs pussagremotas barības. Putnēns tūdaļ uztraušas pie viņas uz kājām (ūn ielien dūnu kabatā), viņš pārsēžas un divas trīs nedējas barojas ar to, ko māte pa daļām izsniedz no sava kuņģa, kamēr tēvs nav atgriezies no ceļojuma uz jūru un atnesis jaunus iztikas krājumus. Viņa baro putnēnu gandrīz katru stundu, tā ka drīz viss ēdamais, kas bija atnests kuņģī, izsīkst. Toties mazulis_ aug diezgan labi: tēvam pārnākot, t-as var viņu iepriecināt ar dažiem kilogramiem dzīvsvara pieauguma. Tātad arī mātīte piebarojusi mazuli ar putna pienu.

Piecas nedējas vecs putnēns vairs nav ne mazs, ne viegls, «kabatā» viņam šauri, un pirmo reizi viņš s.per soli sniegā ar vēl neievingrinātām kājām." Genģerēdams viņš aiziet uz «bērnudārzu» — kopu, ko rada viņa vienaudži. Simtiem to stāv tumšā barā, un brālis brālim silda sānus. Pieaugušie pingvīni no visām pusēm kā aizsarg- valnis pasargā viņus no vēja un no lielajām kaijām, kā arī vētrasputniem, kuri šai laikā jau atgriezušies Antar- ktīdā no Ziēmejiem: tie mazos pingvīnus var nosist ar saviem spēcīgajiem knābjiem.

Vecāki atnāk un trokšņodami atrod savus bērnus starp tūkstošiem svešu mazuļu. Tie baro vienīgi savējos: paši ēdelīgākie pingvīnēni vienā reizē aprij pa sešiem kilogramiem zivju.

Piecus mēnešus veciem pingvīniem vecāku rūpes vairs nav nepieciešamas. Atnāk pavasaris, pēc tam ari vasara, ledus kūst un drūp: uz tā pingvīnu «bērnudārzu» audzēkņi peld praktizēties jūrā. Turp dodas arī pieaugušie putni. Decembra beigās, kad trūcīgā polārā saule ar visu spēku, kāds iespējams šais platuma grādos, caurām diennaktīm silda un kausē piekrasti, tur, kur garajā ziemā «ligzdoja» pingvīni, ir tukšs.

MŪŽĪGĀ NAKTS NEPTūNA VALSTĪBĀ

Dzelmes tumsa

valstība ir liela un plaša: Zemes virsmas divas trešdajas (71%) pārplūdinātas ar ūdeni. Tā ir plaša un dziļa: pasaules lielākais kalns Džomolungma (agrāk saucās — Everests) vērš debesīs savas sniegotās virsotnes ne augstāk kā deviņus kilometrus (precīzāk, tikai 8882 metrus), turpretī Klusā okeāna visdziļākos iedobumus .atdala no jūras virsmas desmit, vienpadsmit un, iespējams, divpadsmit kilometrus biezs ūdens slānis. Visu okeānu vidējais dziļums skaitās apmēram 3800 metru. Lielas okeānu platības aizņem dziļumi, kas sasniedz sešus kilometrus. Visdziļākās okeānu ieplakas (6000— 11 000 metru) neaizņem daudz vietas okeānu plašumos — 1—5% no to kopējās platības.

Visos dziļumos, izņemot vismazākos, kas tuvi virspusei, ir mūžīga nakts. Jau vairākus miljardus gadu kopš Zemes vēstures sākuma, kad pirmoreiz kalnu iežu radītais ūdens pieplūdināja mūsu planētas milzīgos iedobumus un izveidojās okeāni, neviens saules vai mēness stars nav skāris dziļos ūdeņus.

Pēc astoņiem — desmit metriem no virsmas izzūd sarkanā un oranžā krāsa, tikai dzeltenie, zaļie un zilie stari iespiežas dziļāk. Vēl pēc divdesmit metriem vienīgi zilie un mēļie toņi krāso bezgala dziļo ūdens masu. 400 metru no virsmas nav pat to, bet dziļāk valda mūžīga tutpsa.

Bez šaubām, gaisma neiespiežas jūras dzīlēs visur vienādi: tas atkarīgs no ūdens tīrības un saules augstuma zenītā. Visdzidrākais ūdens ir Sargasu jūrā, Seit tikai viens procents gaismas, kas krīt uz tā virsmas, tiek uzsūkts līdz 150 metru dziļumam. Te cilvēku, kas nolaižas ūdenī ar batisfēru vai batiskgfu, pēc secīga? zilganzaļas, zilas, melni zilas krāsu maiņas 600 metru dziļumā apņem pilnīga tumsa. Taču divreiz mazākā dzijumā Vēl apgaismojums ir tāds kā pilnmēness naktī uz lauka vai stepē, kad krāsas un ainavas detaJas mūsu acs neizšķir, bet saredzēt var vēl diezgan labi. Citās okeāna vietās, piemēram, pie Ņūfaundlendas krastiem, nedaudz vairāk ka trīsdesmit metru dzijumā valda pilnīga tumsa.

Zemāk par astoņdesmit metriem gaisma iespiežas ļoti maz, un augi tur nevar augt un attīstīties. To augšanas zona aizņem apmēram tikai divus procentus no Pasaules okeāna ūdens masu platības.

Taču arī virsējā kārtā, ko' saule pietiekami apgaismo, nakts iestājas daudz agrāk nekā uz sauszemes tais pašos platuma grādos. Marta vidū Madeiras salā, piemēram, nakts ilgst 10 stundas, taču jūrā pie šīs salas krastiem — apmēram divdesmit metru dzijumā — 13 stundas. Nedaudz dziļāk par trīsdesmit metriem — tā jau ir 19 stundas, bet četrdesmit metru dziļumā gandrīz cauru diennakti tumšs, izņemot 15 minūtes pusdienlaikā.

Tumsa nav vienīgais faktors, kas rada dzīvībai dziļumā īpašus apstākļus. Kam nācies ienirt kaut vai metrus trīs četrus, tas ir izjutis uz sevis precīzāk, uz savu ausu bungādiņām) sākotnēju, kaut vēl vāju otru dzelmes pastāvīgās iedarbes efektu, kas izpaužas dziļumā uz visu un visiem. Spiediens! Iegremdējoties ik pēc desmit metriem "tas pieaug par vienu atmosfēru, tatad ik pēc desmit metriem uz katru dzīvā un nedzīvā ķermeņa kvadrātcentimetru spiež vēl kilograms. Piecdesmit metru dziļumā ūdens masa katru priekšmeta kvadrātcentimetru noslogo jau ar pieciem papildu kilogramiem, piecsimt metru dziļumā — ar piecdesmit kilogramiem un tā tālāk — līdz tūkstoš atmosfērām vislielākajos dziļumos. Korķis, pat šķietami sekli iegremdēts (900 metru), tik spēcīgi tiek saspiests, ka zaudē pusi sava tilpuma. Koka gabals spiedienam padodas mazāk, tomēr arī tas šeit vairs nepeld, nespēj pacelties virs ūdens, jo tā īpatnējais svars no saspiešanas ir palielinājies. Dzelmē koks grimst. Stikls sadrūp putekļos. Telegrāfā kabelis, ko aptver izturīgs svina apvalks, kļūst uz pusi tievāks jau vienas jūdzes dziļumā. Bet cilvēks… Cilvēks, kaut kādā veidā nokļuvis, teiksim, desmit kilometru dziļumā tādā neaizsargātā izskatā, kā daba viņu radījusi (pieļausim šādu neticamu gadījumu!), ņo visām pusēm tik stipri tiks saspiests, ka, jādomā, pārvērtīsies plānā plēksnītē.

Okeāna dzelmēs ir auksti. Tas vērojams visos platuma grādos, pat tropos, kur virs jūras spīd karsta saule. Tūkstoš metru zem virsmas ūdens temperatūra sasniedz tikai četrus grādus virs nulles. Divtūkstoš metru dzijumā tā ir trīs grādi, četrus kilometrus no virsmas — viens grāds pēc Celsija.

Stiprā vētrā, kad jūrā paceļas viļņi daudzu metru augstumā (negaisā visaugstākais vilnis, ko zinātne reģistrējusi, ir bijis 15 metru!), kad auka pārvērš okeāna virsmu satrakotu, putainu bangu haosā, trīssimt metru dziļumā šīs vētras pēdas ir tikko uztveramas. Zemāk viss ir mierīgi, nav nekādas viļņošanās un virpuļu. Nomierinošs rāmums ūdenī. Nekas to nesakustina. Pilnīgs un mūžīgs klusums.

Tādi ir «sadzīves apstākļi» Neptūna valstības dziļajos ūdeņos. Auksts, drūms tuksnesis, kur biezais ūdens slānis spiež ar neiedomājamu spēku. Tas saspiež akmeni un metālu. Vai ir iespējams, ka dzīvs ķermenis visu to izturētu? Vai varētu pastāvēt šeit kaut cik augsti organizēta dzīvība?

Cilvēki tā arī domāja: okeānu dziļumi ir tuksnešaini un bez dzīvības. Liktos, veselais saprāts citu atrisinājumu nevar pieļaut. Taču jau pirmās dziļūdens ekspedīcijas izkliedēja šo skeptisko pieņēmumu.

Iesāka angļi. 1872. gadā četrus gadus ilgā reidā pa Zemes okeāniem izbrauca pētniecības kuģis «Čelendžers». Piecdesmit lieli sējumi ar brīnumainu radījumu aprakstiem un zīmējumiem nebūt nav viss, kas paveikts uz «Celendžera». Pēc gadsimta ceturkšņa notiek vācu pētniecības kuģa «Valdivija» brauciens pa jūrām (24 vēl biezākos sējumos atspoguļoti šīs ekspedīcijas rezultāti). Apmēram tai pašā laikā dāņu kuģis «Siboga» ieguva tik daudz zinātnisku materiālu, ka to apraksts tikko ietilpa 60 sējumos. ,

Pēc tam bija vēl franču, beļģu, dāņu, austriešu, indiešu ekspedīcijas un, bez šaubām, mūsu — padomju braucieni, par kuru veterānu kļuva PSRS ZA Okeanolo- ģijas institūta slavenais kuģis «Vitjaz».

Vajadzīga liela grāmata, lai pastāstītu par šīm ekspedīcijām (pat par vienu pašu «Vitjaz»!). Mūsu uzdevums ir vienkāršāks — lasītājs jāiepazīstina ar to (protams, ne jau ar visu), kas dzīvo okeāna dzīlēs — tur, kur ielauzās zinātnisko ekspedīciju traļi un tīkli.

Savās domās mēs sekosim traļiem: gaiši zilais ūdens kļūst tumšāks, tas ir zils un beidzot samelnē pavisam. Vēl dziļāk valda necaurredzama tumsa.

Un pēkšņi… gan šur, gan tur tumsā pazib gaisma! Mirdz uguntiņas… Nu uzliesmo dzeltens mākonis… Vērojama iesarkana spīdēšana… Gluži kā komēta izšaujas oranža liesma un tūdaļ nodziest…

Tagad šī patiesība ir zināma: melnajā okeāna dzelmē daudzi tās apdzīvotāji «iededz» uz sava ķermeņa «lukturīšus». Ar gaismas kodu ir ērti sazināties asinsradniecī- giem dziļumu apdzīvotājiem. Daudzveidīgās pazīšanās ugunis šiem mūžīgās tumsas «cietumniekiem» ir tas pats, kas sauszemes apdzīvotājiem košais krāsojums. Vienas sugas dzīvnieki atrod cits citu, tiklīdz paspīd ierastās ugunis. Tēviņi un mātītes dodas uz satikšanos, viens otram paziņodami ar gaismas signāliem. Tāpēc pilnīgi saprotams, ka «borta» uguņu izvietojums un skaits vienas sugas mātītēm un tēviņiem vienmēr nav vienāds. Jau no tālienes pēc to krāsas un galvenā koda ciltsbrāļi pazīst cits citu, bet papildu «spuldzītes» ziņo viņiem, pie kāda dzimuma pieder katrs pārstāvis (bioluminiscencei, dzīvnieku spīdēšanai, ir arī otrs bioloģisks uzdevums, bet par to vēlāk).

Apmēram trešdaļā dzīvnieku valsts tipu1 un klašu ir spīdoši dzīvnieki.

Saldūdeņos dzīvu luksoforu gandrīz nav. Taču jūrā to dzīvo liels daudzums. Te ir gan astainas vienšūnas «lodītes» — vīcaiņi, gan sūkļi, kas izstaro mirdzumu, gan medūzas, gan koraļļi, tārpi, salpas, ofiuras (iespējams, ari jūras zvaigznes), vēži, jūras zirnekļi un, bez šaubām, zivis un visāda veida gliemji — gliemeži, sēpijas, kalmāri, pat melnais astoņkājis ar diviem spožiem «prožektoriem» uz galvas un daudziem sīkiem, mirdzošiem punktiem uz muguras. Viņa zinātniskais nosaukums ir Vampyroteuthis injernalis, kas apmēram nozīmē: elles astoņkājis — vampīrs. Astoņkājis patiešām izskatās «ellīgs», teiksmainam

'Tipi ir dzīvnieku valsts zinātniskās klasifikācijas augstākās kategorijas. Tos iedala klasēs (ja neievēro apakštipus, apakšklases un citus starpiedalījumus un palīgiedalījumus). Vieni zoologi domā, ka dzīvnieku valstī pastāv 10 tipi, citi tos saskaita ne mazāk kā 33. Klašu ir apmēram 80. Spīdoši pārstāvji sastopami 13 tipos (no 33) vai 28 klasēs.

vampīram līdzīgs. Taču viņš ir pārāk sīks: viņš nav bīstams pat prāvai zivij, kur nu vēl cilvēkam! Tāpat kā gandrīz visi dzelmju iemītnieki, vampiroteits ir neliels — lili- puts salīdzinājumā ar tiem saviem ciltsbrāļiem, kas slēpjas starp akmeņiem un klintīm krastu tuvumā.

Zinātne jau pazīst ne mazumu dziļjūras astoņkāju, bet cik savādi — tiem nevienam nav spīdorgānu — fotoforu. Tas savādi tāpēc, ka to īstie brāji un tuvākie radinieki zemūdens pasaulē — kalmāri — ražo gaismu tiku tikām.

Tikai vēl viens dzelmju astoņkājis — cirotauma, bez- acu radījums, trausls un caurspīdīgs kā medūza, — šķiet, apveltīts ar orgāniem, kas ražo gaismu. Šie orgāni viņam ir neparasti: paslēpti piesūcekņos, precīzāk, atrodas bijušajos piesūcekņos. To kausiņi atrofējušies, bet kājiņas pie- blīdušas tikpat kā nošķeltas vārpstiņas.

Gaisma dzelmē

Un kā ir kalmāriem? Tie un zivis ir jūras dzelmē visparastākie luksofori. Uzbūve un darbības efekts to orgāniem, kas ražo auksto gaismu, ir ļoti interesants un dažāds.

Fotofors pēc uzbūves atgādina prožektoru vai automobiļa spuldzi. Arī forma tam apmēram tāda pati — tas ir ieapaļš ķermenis. No visām pusēm, izņemot uz ārpusi vērsto spīdošo virsmu, šis orgāns apklāts ar melnu, gaismas necaurlaidīgu slāni. Tā dibenu izklāj spīdīgi audi. Tas ir spoguļa reflektors. Tieši tam priekšā atrodas gaismas avots — fotogēnais ķermenis, fosforescējošo šūnu masa. Virspusē «spuldzi» nosedz caurspīdīga lēca, bet virs tās — diafragma: melno šūnu — hromatoforu slānis. Pārslīdot pāri lēcai, hromatofori aizsedz to un gaisma nodziest.

Daži kalmāri, burtiski, nosēti ar lieliem un maziem fo- toforiem ne tikai no ārpuses, bet arī iekšieņ.ēi daudzi vēderā nes «ugunīgu dārgakmeņu jostu». Gaisma no mirdzošajiem «akmeņiem» izspiežas uz āru pa šo dzīvnieku caurspīdīgajiem «logiem» ādā un muskulatūrā. Bieži vien fotofori ir virs acīm — uz «plakstiem» vai pat uz paša acs ābola, bet reizēm tie saplūst veselās joslās, kas ietver acs orbītu mirdzošā puslokā.

Takseimai un batotaumai, dīvainām dzelmju iemītniecēm, acis atrodas uz gariem kātiņiem un katrs redzes orgāns apveltīts ar fotoforu.

1934. gada augustā amerikānis Viljams Vībs nolaidās tērauda lodē — batisfērā tolaik rekorda dziļumā — 923 metrus. Pa batisfēras lodziņu viņš ieraudzīja daudz brīnumainu radījumu un starp tiem pamanīja nelielas, zinātnei nezināmas garneles. Izbiedētas, atpakaļ kāpdamās; tās pēkšņi izmeta apžilbinošu «uguns» mākoni. Pēc divdesmit gadiem franči Kusto un Huo «ienira» dziļāk — 2100 metru. Viņi vairs nenolaidās batisfērā, bet batiskafā, dziļūdens laivā, ko izgudroja Ogists Pikārs (uzlabots ba- tiskafs pēdējos gados pabijis tādos dziļumos, kas ir tuvi galējiem). Franču pētnieki pa batiskafa iluminatoru tāpat redzēja, kā uzliesmo dzīvie ugunsmetēji. Prožektora starā nonāk kalmārs; pēkšņi viņš izmet «baltai» tintei līdzīga šķidruma lāsi. Gaismas starā tā spoži uzliesmo. Vēlāk vēl divi kalmāri izmet veselus mākoņus šķidrās uguns. Kas šie par kalmāriem, franču zinātniekiem neizdevās noteikt. Tomēr viņiem līdzīgu kalmāru — piroteh- niķi Vidusjūras piekrastes iedzīvotāji pazīst jau sen (to aprakstījis pat Aristotelis). Viņa zinātniskais nosaukums ir heteroteits. Tas dzīvo Atlantijas okeāna un Vidusjūras dzelmēs.

Heteroteits tikai mazliet jāpatraucē, lai viņš izmestu luksofora gļotu strūkliņu. Saskaroties ar ūdeni, šīs gļotas acumirklī aizdegas kā iezaļgani gaišzilu mirdzošu punktu virtene. Kādu laiku spīdošās gļotas turas ūdenī atsevišķu lodīšu veidā. Pēc tam straumes izstiepj tās spīguļojošos pavedienos, kuri izstaro gaismu trīs — piecas minūtes un pēkšņi apdziest.

Savus pirotehnikas trikus heteroteits var atkārtot daudzas reizes pēc kārtas, kad jau šķiet, ka viņš ir pilnīgi izmantojis visu degvielas krājumu.

Miljoniem «dzīvo raķešu» šaudās okeāna dziļumos uz priekšu un atpakaļ. Naktī dziļjūras kalmāri paceļas tuvāk virsmai, un tad lielisko zemūdens ilumināciju var skatīt cilvēki. Taču vienīgi nedaudziem pētniekiem laimējies būt šīs mirdzošās pantomīmas lieciniekiem. Cilvēki, kas redzējuši spīdošos kalinārus visa to ugunīgas spozmes krāšņumā, apraksta savus novērojumus sajūsmas un apbrīna pilniem vārdiem.

v^acu pētniecības kuģa «Valdivija» zoologi reiz Indijas okeāna dzelmē noķēra divus nelielus kalmārus. Tos tūlīt ielika ledainā jūras ūdenī. Kādu laiku kalmāri dzīvoja un apgaismoja aptumšoto kajīti, mirdzēdami brīnišķīgās ugunīs.

Kārlis Hūns, «Valdivijas»* zoologs, raksta, ka no malas licies, it kā «kalmāra ķermenis būtu izrotāts ar dārgakmeņu diadēmu. Uz dzīvnieka acīm vidējie fotofori spulgoja ultramarīna zilgmē, malējo fotoforu gaisma atgādināja pērļu mirdzumu, bet mantijas apakšpuses ugunis spīdēja kā rubīns.

Aiz tiem staroja fotoforu sniegbaltā vizma, izņemot vienīgi centrālo fotoforu, kura gaisma bija debeszila. Tas bija lielisks skats!»

Kalmārs hotaru-ika, kas arī spīd, dzīvo Klusā okeāna dzelmē. Katru gadu no aprīļa līdz jūnijam miljardiem lieli hotaru-ikas bari pienāk pie pašiem Japānas krastiem (galvenokārt Tajamas līcī), lai vairotos. Šai laikā zvejnieki izzvejo tonnām mirdzošu kalmāru, kuri — ak vai! — aiziet mēslojumam, jo barībai neder savu sīko izmēru dēļ.

Japāņu zinātnieks Vatase, kura vārdā vēlāk nosauca spožo kalmāru, apraksta vienu no šādiem lomiem:

«Simtiem mazu punktiņu izkaisīti pa visu kalmāra ķermeni… Dienā tie ir neizskatīgi punkti, bet naktī atmirdz kā zvaigznes pie debesīm. Ļoti interesanti tos apskatīt mikroskopā. Katrs punktiņš aizklāts ciet ar vienu otrai pari slīdošām melnām šūnām (hromatoforiem). Vaļā paliek tikai neliela atvere, pa kuru izlaužas gaisma. Tā ir tik spoža, ka atgādina saules staru, kas iespiežas tumšā istabā caur loga aizkara, caurumu. Kad kalmārs grib nodzēst gaismu, hromatofori izplešas un nosedz visu fotoforu.»

Hotaru-ika nav liels, ne lielāks par rādītājpirkstu, bet viņam darbojas trīs lieli fotofori uz apakšējā taustekļu pāra galiem, pieci uz katras acs un simtiem sīku orgānu izkaisīts pa visu ķermeni. Tie var uzliesmot vienlaikus vai katrs par sevi. Uguņu mirdzums uz .taustekļu galiem ar savu spožumu aizēno citu fotoforu gaismu.

Šīs uguntiņas - deg tik spoži, raksta biologs Išikava, ka tumsā pamanāmi vienīgi divi zaigi ķermeņi, kas-ātri kustas. Neredzamo taustekļu šūpošanās rada žilbinošus uzliesmojumus, kas periodiski atkārtojas tikpat kā elektrības īssavienojums. Tas ir kas teiksmains![10]

Kalmāru orgāni, kas spīd, strādā loti taupīgi: astoņdesmit un pat deviņdesmit trīs procenti to izstarotās gaismas ir īsviļņu stari un tikai daži procenti siltuma stari. Elektriskajā spuldzītē vienīgi četri procenti no pievadītās enerģijas pārveidojas gaismā, bet deviņdesmit seši procenti ir siltuma. Neona spuldzē lietderības koeficients nedaudz augstāks: tas sasniedz desmit procentus.

Dziļjūras makšķernieki

Makrurus tagad daudzi pazīst: uz veikalu letēm tos var redzēt blakus mencām, navagārn un citām jūras zivīm. Navagai un mencai (arī vēdzelei) makrurs ir tuvs radinieks. Taču tas apdzīvo dziļākas vietas nekā šīs zvejniekiem un saimniecēm labi pazīstamās zivis. Ir daudzas dažādas inakruru dižastu sugas. Un vismaz piecpadsmit no tām nes pavēderē zem zvīņām paslēptu «pudelīti» ar biezu šķidrumu — tas ir īpašs dziedzeris, kas tumsā spīd.

Plānas šķērssienas sadala spīdošo «pudelīti» šūnās, ko piepilda dzeltenīgas gļotas. Spēcīgā mikroskopā var redzēt, ka gļotās peld kaut kādas sīkas nūjiņas — katra tūkstošreiz mazāka par milimetru. Spīdošās baktērijas! Tās dzīvo zivs ķermenī, tā sakot, īpašā dārziņā. So dārziņu sauc par micetomu. Zivs pa asinsvadu kapilāriem piegādā baktērijām barību un skābekli, bet baktērijas pateicas viņai, zili mirdzēdamas.

Atlantijas okeānā pie Eiropas krastiem, bet pie mums — viebām Melnajā jūrā mitinās velnzivs jeb jūras velns, saukta varžzivs. Par velnu tā nosaukta nejēdzīgā izskata dēļ, bet par varžzivi tāpēc, ka savādi pārvietojas pa grunti: tā lec, atgrūzdamās ar krūšu spurām tikpat kā varde ar kājām.

Dabzinātnieki pazina velnzivi jau senatnē, to aprakstīja arī daudzi viduslaiku naturālisti. Savādā zivs pārsteidza cilvēkus ar savu medījuma pievilināšanas mākslu. Uz tās milzīgās galvas aug trīs'piedēkļi, līdzīgi taustekļiem (pārveidojušies muguras spuras stari). Pirmais no tiem atgādina makšķeri ar ēsmu galā.

Velnzivs slēpjas aļģēs starp akmeņiem un ārā izliek vienīgi taustekli — ūsu. Pati kustina to. Garām peld zivs, un viņai liekas, ka tur lokās tārps. Viņa piepeld tuvāk, lai to apēstu. Tad jūras velns atver savu nesamērīgi lielo muti. Burbuļodams ūdens plūst tā rīklē un ierauj šai ne- piebarojamā mutē piemānīto zivi. Varžzivs kuņģis ir tik plašs, ka tajā var ērti novietoties gandrīz tāda lieluma dzīvnieks kā pats sātana iekšu īpašnieks.

Tiklīdz pētnieki ar saviem zemessmēlējiem un traļiem ielauzās okeāna melnajās dzīlēs, viņi atklāja tur daudzas līdzīgas velnzivis. Tiesa, pirmā no tām tika noķerta pie Grenlandes krastiem jau 1837. gadā, bet galveno lomu deva britu okeanoloģiskās ekspedīcijas traļi uz kuģa «Ce- lendžers» un dāņu ekspedīcija uz kuģa «Dana». Šīs zivis nosauca par juras inakšķerniekzivīm. Muzejos glabājas jau apmēram tūkstoš makšķerniekzivju eksemplāru, kurus sistemātiķi iedalījuši četrdesmit dažādās ģintīs un vienpadsmit dzimtās.

Sākumā pētnieki nekur nevarēja atrast šo zivju tēviņus. Makšķerniekzivju vīrišķos pārstāvjus uzskatīja par pilnīgi citiem dzīvniekiem — tik ļoti viņi nelīdzinājās savām draudzenēm. Visus tēviņus ieskaitīja accratīdu dzimtā (kura, jāpiebilst, izrādījās pilnīgi bez mātītēm), bet makšķerniekzivju mātītes zooloģiskajā klasifikācijā ierindoja ceratioīdu apakškārtā, kurā nebija tēviņu.

Šis nožēlojamais pārpratums turpinājās līdz mūsu gadsimta divdesmitajiem gadiem, kad negaidīti noskaidrojās, ka sīkās aceraļjdu zivtiņas, starp kurām tā ari neatradās neviena mātīte, ir ceratioīdu grupas amazoņu «likumīgie.vīri», kas daudzas reizes mazāki par tām.

Tāpat atklāja vēl apbrīnojamākas parādības: tikko tēviņi punduri atrod savu mātīti; tūlīt ieķeras tās «brunčos», iezīžas ar zobiem mātītes galvā va'i tās pavēderē. Tie turas stingri, vajā nelaižas, lai kurp tā peldētu, un drīz vien stabili pieaug (tieši ar galvu!) pie savas draudzenes. Tēviņa lūpas un pat viņa mēle saaug ar mātītes ādu (šīm zivīm nav zvīņu). Vienā sistēmā apvienojas arī šo dzīvnieku asinsvadi: pa tiem tēviņš saņem barības vielas, kuras viņam piegādā asinis no mātītes zarnu kanāla. Gandrīz visi viņa iekšējie orgāni, izņemot dzimumorgānus, atrofējas, lai dzimumorgāniem, kas nesamērīgi izaug, atbrīvotu vietu.

Pa okeāna bezdibeņa tumsu mīlētājiem vajadzīgajā brīdī nav viegli atrast vienam otru. Tāpēc arī makšķer- niekzivis apgādājušās ar «kabatas» tēviņiem. Viņas visur nes uz sevis šos «liekēžus», baro viņus ar sava ķermeņa sulām, turpretī, kad dabas noliktajā stundā būs jāatbrīvojas no ikru nastas, tēviņš vienmēr atradīsies pie rokas, lai tos apaugļotu.

Otra unikāla makšķerniekzivju īpatnība ir viņu zvejas rīki. Tāpat kā velnzivij, daudziem viņas dziļjūras ciltsbrāļiem uz galvas aug gara makšķere: dažām makšķerniek- zivīm tā reizes desmit garāka nekā ķermenis. Citām makšķeres gluži kā no gumijas — var izstiepties un sarauties. Uz tām dreb ēsma — neliela lodīte, kas tumsā spīd. Apmānītā zivs, kalmārs vai vēzis metas uz uguntiņu un nonāk zvejnieka zobos.'

No ārpuses lodīti .klāj caurspīdīgu audu slānis, kurā lūst gaisma; Tā ir lēca — kolektors. Lodītes dobumu radiālas šķērssienas sadala atsevišķos boksos, kas piepildīti ar gļotām un baktērijām. Pagaidām mikrobiologiem nav vēl izdevies izolēt no lodītes-ēsmas baktēriju tīrkultūrii. Tomēr kā makšķerniekzivju spīdošā orgāna pati uzbūve, tā arī citi novērojumi stāsta par to, ka šīs zivis savu medījumu pievilina ar «sagūstīto» baktēriju gaismas palīdzību.

Dzi]ūdens zušiem spīd īpašs orgāns garas, pātagai līdzīgas astes galā, un šī aste var kalpot par teicamu makšķeri, acīmredzot šeit gaismu tāpat dod baktērijas. Izmetot šādu asti savas zobainās mutes priekšā, dzelmes zutis droši vien ķer ar to medījumu (viņš gan ķer ar zobiem, ar asti vienīgi pievilina laupījumu).

Ultimostomijs — otra zivs, kas zvejo bezdibenī, «nēsā» uz zoda apgaismotu makšķeri. Tā viņam desmit reižu garāka nekā ķermenis.

Zoologi jau izpētījuši daudzas jūras zivju sugas, kuras apveltītas ar īpašiem maisiņiem vai pūslīšiem (miceto- niem), kur spīd baktērijas. Dziedzeri ar baktērijām (foto- lori bez baktērijām ir tādi paši kā kalmāriem) sastopami, kur pagadās: zem acīm, starp pavēderes spurām, uz apakšžokļa, uz barības vada, zarnu kanāla sieniņās vai uz astes.

Tomēr vienai zivij, ko noķērusi ekspedīcija uz kuģa «Galateja» 1950.—1952. gadā, ēsma spīdējusi… mutē: uz aukslējām, aiz asajiem zobiem. Sim zvejniekam tikai jāatver mute un, kad tajā iepeld gaismas pievilinātais medījums, jāaiztaisa tā.

Kādi procesi norit mazajos dabiskajos lukturīšos, liekot tiem degt bez uguns un spīdēt nesasilstot?

Bioloģiskās gaismas ražošanai nepieciešamas divas- vielas — lucilerīns un luciferāze.

Luciferīns[11] — ļoti sarežģīta organiska viela-, tuva vitamīnam K un satur (pēc dažām ziņām) fosforu, rodas dzīvnieka spīdošajos orgānos fermenta fotogenāzes ietekmē.

«Aukstās uguns» ražošanā piedalās vēl viena viela — skābeklis. Bez skābekļa gaisma nerodas, tāpēc ka biolu- miniscence taču ir lēna degšana, ļoti produktīvas degvielas — luciferina oksidācija. Par «aizdedzinātāju» kalpo ferments luciferāze (olbaltumviela, kas, kā redzams, satur smago metālu līdzīgi asiņu hemoglobīnam). Luciferina, luciferāzcs un skābekļa savstarpēja iedarbība notiek fotofora fotogēnajā masā.

Kaut gan dzīvā organisma audi izstrādā gaismas ražotājas vielas, to tālākā pārveidošanās, ražojot gaismu, ir tīri ķīmisks process. Reizēm zinātnieki novēroja fotoforu mirdzēšanu pat beigtiem dzīvniekiem. No spīdošiem orgāniem iegūtā un izžāvētā fotogēnā viela sāk spīdēt mēģenē, ja to mazliet samērcē ar ūdeni. Izžāvēti gliemež- vēži, piemeram, spējas spīdēt saglabā vairāk neka trīsdesmit gadu.

Pagājušajā karā izžāvētie gliemežvēži japāņu virsniekiem aizvietoja slepenus lukturīšus: paņemot uz plaukstas šķipsniņu vēzīšu un mazliet samitrinot tos, viņi varēja izlasīt ziņojumu vai apskatīt karti.

Bioluminiscencei, vienai no apbrīnojamākajām un skaistākajām dabas parādībām, ir daudz dažādu uzdevumu: pazīšanās ugunis un signalizācija, aizsardzība ar «uguns aizsegu» (heteroteitam un dzelmes garnelēm) vai, gluži otrādi, medījuma pievilināšana un, bez šaubām, apgaismojums (kaut vai nelielā platībā savu acu priekšā).

Ko viņi ēd?

Ugunis, ko iedegusi dzīvība, ir laikam vispārsteidzošākā dzijjūras «peizāžas» pazīme. Dzelmju apdzīvotājiem, protams, vērojamas vēl daudzas citas īpatnības.

Piemēram, krāsa, Šeit daudziem 'dzīvniekiem tā ir melna vai sarkana, tāpat itin bieži sastopami bezkrāsaini radījumi. Saprotams, melnā krāsa ir maskēšanās nolūkā, melnu uz melna grūti ieraudzīt, kaut gan jebkurš cits tonis vai gluži vienkārši bezkrāsainums pilnīgā tumsā vienlīdz neredzams. Taču, kāpēc dzelmē ir ne mazums sarkanu dzīvnieku, nav gluži saprotams. Daži zinātnieki domā, ka «gaismā, ko izstaro spīdošās zivis, šī krāsa mazāk pamanāma».

Milzīgas acis ir vēl viena raksturīga iezīme, pēc kuras pazīst daudzus dzijumu apdzīvotājus. Dažiem acu diametrs tikai desmit reižu mazāks neka ķermeņa garums. Šādam rekordam tuvojas nedaudzas sēpijas, kas dzīvo ūdeņu virskārtā, bet no sauszemes dzīvniekiem — Filipīnu un Indonēzijas puspērtiķi tarzīdi.

Dzijūdens kalmāriem un zivīm mēdz būt arī teleskopiskas acis (ar lielu fokusa attālumu un lielu gaismas jaudu. Ir arī kātiņu acis, tās itin kā tālmeris uz tieviem kātiņiem iznestas tālu sānis. Taču te ir ne mazums dzīvnieku ar neattīstītām acīm vai vispār bez tām. Pirmajā gadījumā evolūcija acīmredzot gājusi pa optiskās «aparatūras» maksimālas uzlabošanas ceļu, ļaujot tai uztvert kaut vai gaismas druskas. Otrajā gadījumā pilnīgi atteikusies no jebkādiem tamlīdzīgiem pūliņiem, redzi zaudējušiem radījumiem kompensējot tās zudumu ar citiem maņu orgāniem. Piemēram, ar tausti. Daudzām zivīm no galvas, pavēderes vai no spurām aug garas taustāmās «pātagas», «sukas» un pat veseli «krūmi» kā dziļjūras makšķerniekzivij linofrinei, kas zinātnē pazīstama ar latīņu nosaukumu Linophryne arborifera. «Krūms» uz «zoda» un kāds trijžubura veidojums uz deguna viņai ir vairāk sazarots un dīvaināks nekā briedim ragi — šis sīkais (dažus centimetrus garais) dziļumu pūķis izskatās gluži pasakains radījums.

Cita dzelmju zivs, bentozaurs, uz trim ļoti garām «lē- cējkājām» — divu krūšu spuru un astes spuras staru pār- veidnēm — spējīgs pat stāvēt kā uz trijkāja, atbalstoties ar to pret . dūņaino grunti. Garnelēm, kas dzīvo tam kaimiņos, tāpat ārkārtīgi garas kājas, kas iztausta lielu platību visapkārt un tajā pašā laikā palielina ķermeņa virsmu un tātad arī tā peldspēju. Daži dziļjūras krabji pēdējo pakaļkāju pāri, biezi noaugušu ar gariem taustes matiņiem, pastāvīgi tur virs sevis, tā nodrošinoties pret pēkšņu uzbrukumu no augšas.

Dzelmju ūdens ir mierīgs, acīmredzot tāpēc daudziem šejienes iemītniekiem ķermeņa uzbūve nav spēcīga — tā ir maiga, mīksta, un skelets smalks (kam tas ir), kurā skaidri iezīmējas hroniska rahīta sekas. Tur, kur viņi dzīvo, taču ir mūžīga tumsa, tāpēc šeit pretrahīta vitamīns D neveidojas dzīvnieku ķermenī: tam nepieciešama gaisma.

Mūsu skatienam nepierastas daudzas dziļjūras zivis, tāpēc tās liekas baismīgi, zobaini ērmi. Aplūkojot to zīmējumus un attēlus, mēs neviļus nodrebam. Attēlu mērogs, parnazinājuma vai palielinājuma pakāpe taču nav noteikta. Un tāpēc daudziem nav zināms, ka jūras dzīļu brīnumainie radījumi ir loti niecīgi. īsti punduri — dažs mazā pirkstiņa, dažs plaukstas lielumā, un pavisam maz ir tādu (vismaz zinātnē pazīstamo), kuri būtu apmēram metru vai mazliet vairāk nekā metru gari.

Taču mutes visiem milzīgas: protams, atbilstoši, proporcionāli to ķermenim. Par dažām zivīm bez pārspīlējuma var sacīt: tā patiesībā ir «dzīva rīkle». Citiem pārstāvjiem rīkles, kuņģa un vēdera sieniņas elastīgas kā gumija, un šādu iekšu īpašnieks spēj norīt laupījumu, kas trīsreiz pārsniedz viņa paša augumu.

Tā ir dzelmju apdzīvotāja nenovērtējama spēja. Ar vietējiem barības krājumiem viņa drūmā dzimtene nav bagāta. Augu — galvenās sauszemes dzīvnieku barības šeit nav.

Pat tur, kur jūras virskārtas katrā ūdens litrā var saskaitīt vairāk nekā desmit tūkstošus mikroskopisku radījumu, galvenokārt vienšūņu, jau simt metru dziļumā to ir divas—četras reizes mazāk, septiņsimt metru dziļumā — simtreiz mazāk, pēc divtūkstoš metriem — divsimt reižu mazāk, bet piecu kilometru dziļumā — gandrīz tūkstoš reižu mazāk: 10—15 mikrobūtnes. Cik kubikmetru ūdens jāizlaiž caur taustekļu sietu labākajiem dziļjūras filtrētajiem — pogonoforām, lai paēdinātu savu «nejūtīgo» ķermeni?

Apbrīnojami radījumi ir pogonoforas.

Pirmo pogonoforu noķēra pie Indonēzijas krastiem jau 1914. gadā. Otro ieguva Ohotskas jūrā daudz vēlāk. Taču zinātnieki ilgi nevarēja atrast šiem savādajiem radījumiem piemērotu vietu dzīvnieku valsts zinātniskajā klasifikācijā.

• Vienīgi kad pētnieki uz' «Vitjaz» savāca plašas pogo- noforu kolekcijas un atveda tās uz Ļeņingradu, uz Zooloģijas institūtu, un šeit tās izstudēja Artemijs Vasiļjevičs Ivanovs, noskaidrojās, ka pogonoforas nav nekam rada, nepieder ne pie viena zooloģijas tipa. Speciāli un tikai viņām nācās izdalīt jaunu, īpašu tipu. Tik oriģināla ir to uzbūve.

Tiesa, ārēji pogonoforas atgādina tārpus. Tomēr tikai ārēji. Tās ir garas, un tām nav nekādu ekstremitāšu, vienīgi priekšpusē — tur, kur būtu jaatrodas galvai, rēgojas taustekļu biezā bārda. Tās nekad neizlien no savām mājiņām — hitīna caurulītēm.

Pogonoforas ar pakaļgaliem iegremdētas dūņās, bet priekšgali slejas tieši uz augšu. No caurulītes kā matu cekuls no cepures apakšas sparīgi vijas gari taustekļi. Reizēm to ir divsimt, bet reizēm pat divsimt piecdesmit.

Taustekļi cieši sakļaujas, dažreiz pat saaug vienā vainadziņā, dziļā kausā, kurā «vārās» barība. Kausa iekšpusē, uz taustekļiem, kā zāle pļavā viļņojas sīko skropstiņu biezais apaugums.

Viļņi skrej no augšas uz leju un kausa atverē dzen ūdeni. Tas ietek no augšas, bet iztek apakšā — starp vainadziņā sagūlušo taustekļu pamatiem. Dažādi jūras sīk- dzīvnieki, kuri peld ūdenī, nokļūstot taustekļu plūksnu džungļos, iestrēgst tajos. No otra gala, no pogonoforas ķermeņa, kausā visu laiku nonāk īpaša veida šķidrums — gremošanas sulas, un nofiltrētais medījums šeit pat, uz sieta, tiek sagremots. Asinis, uzsūcot to, aizplūst pa asinsvadiem un aiznes no taustekļiem uz audiem barību.

Tāpat kā mūsējās, pogonoforu asinis ir sarkanas. Viņām ir arī sirds un ļoti vienkāršās smadzenes, bet nav nekādu maņu orgānu.

Kā redzat, dzīvnieki ir ļoti interesanti.

To augums neliels: vismazākās no tām 4 centimetri garas, vislielākās 36 centimetri. Caurulītes pēc lieluma vairākas reizes pārsniedz savas iemītnieces, jo tās nedzīvo šaurībā, bet tumsā — no divtūkstoš līdz desmittūkstoš metru dziļumā. Tikai nedaudzas atgadās seklajos piekrastes ūdeņos.

Mēs novirzījāmies. Tomēr stāsts par pogonoforām, būdams šeit vietā, iika mums pagaidīt ar jautājumu, kurš dabiski rodas: ar ko barojas mūsu planētas viszemākā «stāva» iemītnieki?

Daudzas jūras zvaigznes, holotūrijas, tārpi un vēži ēd dūņas. Tajās atrodas ne mazums organisko vielu, tas ir, vielu, kuras var remdēt izsalkumu.

Mūžīgās nakts valstības citi iemītnieki barojas ar «līķu lietu» — beigtiem dzīvniekiem, kas krit no augšas. Tie stāv stundām ilgi; piemēram, zivs cepola balstās uz savas astes saliektā galiņa un, paceļot uz augšu plaši atplesto muti, pacietīgi gaida, vai tajā neiekritīs debesu manna. Jūras lilijas tāpat, cerēdamas sagaidīt no augšas žēlastības dāvanas, slej virs sevis trauslos taustekļus.

Vai gan daudzi spēj izdzīvot no ubagdāvanām?

Nenoliedzami dzelmju pasaule būtu nolemta bada nāvei un izmiršanai, ja tās plēsoņas nedotos sirojumos jūras virsējos slāņos.

To viņi dara pa naktīm un ne vienmēr peld līdz pašai virsmai. Tas nav nepieciešams. Kāpēc? Izrādās, visi jūras plēsoņas — lieli un mazi, no visiem ūdens horizontiem — naktis nepavada «mājās». Tie visi peld uz augšu, bet pirms rītausmas atgriežas «mājup». 'Kas dzīvo tuvāk virskārtai, paceļas visaugstāk, bet viņu vietā atpeld no lejas «pagraba stāvu» iemītnieki. Tā no viena jūras slāņa uz otru, no okeana virskārtas uz dziļumu kustīgie negau*

šas pārved savos apjomīgajos kuņģos vairāk nekā miljonu tonnu barības katru diennakti.

Vai daudzi dziļjūras «konkistadori» iegūst iztiku nakts sirojumos pa svešiem okeāna apgabaliem?

Zinātnieki aptuveni aprēķināja, un izrādījās, ka šis dziļjūras stafetes dalībnieku kopējam svaram jābūt ne mazākam kā divsimt miljoni tonnu.

MŪŽĪGA NAKTS PLŪTONA VALSTĪBĀ

Olms!

Olms — baismīgais pūķis uzsācis rotaļu kalnos!» — ar šo briesmīgo ziņu slovēņu sādžas Sitihas zemnieki aizgāja pie garīdznieka. Tas notika 1751. gadā, lielu plūdu laikā. Upes izgāja no krastiem, applūdināja tīrumus un ciematus. Brāzmainas straumes izlija pār kalniem un pakalniem no spraugām un caurumiem — izejām un ieejām alās un grotās, ko ilgstošais lietus bija pārpildījis. Sīs straumes arī iznesa dienas gaismā visu šo nelaimju vaininieku — Olrnu (saskaņā ar vietējiem ticējumiem).

Tomēr, kad garīdznieks bija atsteidzies saviem apmeklētājiem nopakaļ pie palos pārplūdušās upes, viņa acīm atklājās nožēlojams radījums. Akls. bāls tritons ar žaunu pušķiem galvas sānos un sīkām ķepiņām vārgi locījās pie mācītāja kājām.

Garīdznieks saudzīgi pacēla no zemes kuslo būtni, iespirtoja to un nosūtīja savam paziņam naturālistam. Viņš aprakstīja dzīvnieku, nosaucot to par proteju (patiesību sakot, tā sākās alu faunas pētīšana, bet par to mazliet vēlāk).

Prolejs jeb olms (pēc vietējā nosaukuma) ir īsts pazemes valstības iemītnieks (gan vārda zinātniskajā, gan parastajā nozīmē). Triestas un Dienvidslāvijas piejūras apgabalu alas ir viņa dzimtene. Vienīgi lielu ūdensplūdu ūn lietusgāžu laikā, kad ceļas straumju līmenis, reizēm protejs tiek iznests uz zemes virsas. Viņš dod priekšroku rāmiem ūdeņiem, kas tek mierīgi, nesteidzīgi, bet var dzīvot arī uz sauszemes (laboratorijās uzturas nedēļām ilgi). Viņš izlien no ūdens un rāpo pa mitrajiem māliem vai kaļķakmeni un citām sausām pazemes sanesām un nogulām. Protejam ir ne vien žaunas, bet ari plaušas. Viņš elpo arī ar visu ādu. Tā ir dzeltenīgi balta.

Protejs ir albīns. Taču, tiklīdz viņš padzīvo kādu laiku nevis tumsā, bet apgaismotā vietā, ķermenis pārklājas ar brūniem un melniem plankumiem. Tātad proteja āda pigmentu pilnīgi nav zaudējusi; gaisma to itin kā attīsta tāpat kā fotopapīru.

Proteja bālais tārpveidīgais ķermenis ir 20—25 centimetrus garš (reti sasniedz 30 centimetru garumu). Ķepiņas sīkas, ceļojumiem kājām maz piemērotas, priekškājām pa trim maziem, it kā rudimentāriem pirkstiņiem, pakaļkājām — tikai pa diviem pirkstiem. Aste virspusē un apakšpusē ar pašauru apmali (kas vajadzīga peldēšanai). Galva atgādina līdakas galvu — ar garu, bet strupu purnu. Sānos, galvas mugurpusē, ūdens plūsmai - kustinot, plandās paīsi pušķīši. Tās ir žaunas. Proteju bez žaunām nav. Vismaz tādi vēl nav sastapti. »

Tāpat ka aksolotls, protejs ir pāraudzis kāpurs. Tas nav mazbērns, kā,_ piemēram, kurkulis, kurš it kā nav gribējis vai, precīzāk, nav varējis kļūt par vardi. Tā nu tas dzīvo, līdz nāvei pēc savas uzbūves palikdams «bērns». Reto dabas parādību — «kurkuļu» vairošanos, tas ir, pēc ārējām pazīmēm nenobriedušu dzīvnieku vairošanos, kad nenotiek viņu ciltī parastā pārvēršanās pieaugušā stadija, — sauc par neoteniju. (Tas ir tāpat, it ka kāpurs, ne- pārvērties tauriņā, pēkšņi sāktu vairoties.)

Ar žaunām elpo visu tritonu un salamandru kāpuri, bet protejs arī ir sava veida tritons, tikai no īpašas dzimtas, kurā pavisam piecas sugas.

Viena suga sastopama Eiropā (tas ir protejs). Pārējās četras dzīvo Amerikā. To dzimtene ir Ziemeļamerikas austrumu apgabali. Sie proteja aizokeāna ciltsbrāļi nav alu apdzīvotāji un mūs patlaban neinteresē.

Protejs ir akls. Tam nav ar ko skatīties un nav arī vajadzības to darīt: tur, kur tas dzīvo, ir mūžīgā tumsa, jauniem protejiem vēl var saskatīt punktus vietās, kur to

senčiem attīstījās acis. Vēlāk šie acu punkti pilnīgi aizaug ar ādu un no ārpuses nav redzami.

Tā liktos, ka aklā pazemes cietumnieka liktenis nav apskaužams, dzīve nabadzīga, paradumi primitīvi: tas peld vai rāpo pa tumsu ar vienīgo vēlēšanos apēst kādu vēžveidīgo vai kukaini. Taču tā nav: šis infantilais «drūmās Aīda valstības» iemītnieks savā veidā dzīvo pilnvērtīgu dzīvi, kurā ir arī emocijas (greizsirdība, agresivitāte, maigas tēva jūtas), ir pieķeršanās (draudzenei un dzīves vietai) un vecāku atbildība. Kā parādīja franču zinātnieku nesenie novērojumi, protejiem ir diezgan sarežģīta izturēšanās.

Pireneju ziemeļu priekškalnēs īpašā betona baseinā ar atbilstošu grunti un tekošu ūdeni ielaida dažādus ūdens vēžveidigos un kukaiņus, iemeta nobirušas lapas, koku praulus un augus, biologi radīja mākslīgus apstākļus, kas tuvi tiem, kuros dzīvo proteji alās. Protejus ielika šai baseinā. Tie dzīvoja tīri labi, badu necieta, neslimoja, bet nez kāpēc negribēja vairoties …

Jau līdz tam bija zināms, ka protejiem nepieciešams «ciets» ūdens, bagāts ar kalciju, vēss — no 6 līdz 15 grādiem pēc Celsija —, un pilnīga tumsa. Tādos apstākļos pie dažiem saviem cienītājiem proteji nodzīvoja astoņus — desmit gadus. Taču tie vairojās reti. Franču pētnieki zināja par austrieša Kammerera mēģinājumiem, kurš, 1912. gadā eksperimentēdams, konstatēja, ka ūdenī ar temperatūru, zemāku par 15 grādiem, protejiem rodas dzīvi mazuļi, bet siltākā ūdenī viņi dēj olas. Tā liktos, biologi visu bija veikuši, kā nākas, ievērojot visu to pieredzi, kas iegūta proteju audzēšanā pirms viņiem. Tomēr olmi, dzīvodami jaunajā vietā pilnīgi apmierinošos apstākļos, kā redzams, nedomāja radīt bērnus.

Tiem kaut kā trūka. Zinātnieki mainīja ūdens temperatūru: paaugstināja, pazemināja un, beidzot, apstājās pie 11,5 grādiem. Nekāda efekta. Vienīgi kad ielika baseinā lielus akmeņus un kaļķakmens bluķus, proteju uzvedība tūdaļ mainījās. Viņi sāka rāpot starp akmeņiem, kļuva nemierīgi, manāmi atdzīvojās.

Katrs tēviņš izvēlējās niecīgu stūrīti zem akmens un nelielu iecirkni tam apkārt — individuālo teritoriju, kā saka biologi. Protejs sargāja to no kaimiņiem, kuri centās pievienot saviem īpašumiem lieku gabalu, un no tūļīgiem tēviņiem, kam vēl nebija savas muižas. Aklais, pēc iz-» skata vārgulīgais, bezpalīdzīgais tumsas iemītnieks visai agresīvi un varonīgi cīnījās par dzīves telpu saviem pēcnācējiem. Drīz vien tais vietās, kuras spēcīgie tēviņi nosargāja, mātītes, viņu draudzenes, izdēja lielas olas. Zināmā attālumā cita no citas tās bija pielīmētas pie akmeņiem niecīgajā stūrītī un plaisās. Mātītes tāpat aktīvi aizsargāja savu teritoriju. Taču pēc tam viņas atsala pret šo nodarbību, pameta ari olas. Turpretī tēviņi modri apsargāja tās, kamēr izšķīlās kāpuri. Tas notika apmēram pēc pieciem mēnešiem. Bērneļi piedzimst prāvi — 2,2 centimetri gari. Neattīstīto acu aizmetņi, kas tiem skaidri saskatāmi, pierāda, ka proteju senči kādreiz dzīvojuši nevis alu tumsā, bet skatījušies saulainajā pasaulē ar pavisam normālām acīm.

Temperatūras 15 grādu robežai nav nekāda sakara ar to mīklaino apstākli, kuru, kā iepriekš likās, uzminējis Kammerers: vai protejiem radīsies dzīvi bērni, vai ari tie dēs olas? Kammerera mēģinājumi (tapat ka daži citi viņa eksperimenti, kas kādreiz pārsteidza ģenētiķus) acīmredzot bija veikti neprecīzi. Pagaidām nav noskaidrots, kas ietekmē proteju fizioloģiskos procesus, pamudinot viņus dažādi vairoties.

Tāpat nav skaidrs patiesais uzdevums un nozīme proteju dzīvē tām skaņām, ko viņi izdod stiprā satraukumā, dzenot gaisu ārā no plaušām, tām spēji saraujoties.

Ir vēl ne mazums citu neatminētu noslēpumu «draudošā» olma bioloģijā, kaut šis radījums ir viens no visnekaitīgākajiem pasaulē. Vai būtu jāatgādina, ka ar pūķiem, ļauniem gariem un citiem mistiskiem analfabētisma augļiem viņam nav nekāda sakara un viņš nevar būt stihisko nelaimju cēlonis? Gluži otrādi, protejs pats ir upuris lielam ūdens līmeņa kāpumam un ūdensplūdiem, kas iznes viņu uz zemes virsmas, pasaulē, kura viņu pazudina. Tautas fantāzijā apvienoti gan bargie dabas spēki, gan dīvainie «citpasaules» radījumi, kas uzrodas plūdu laikā. Tā radās leģenda par Olmu — kalnu upju pavēlnieku.

Ciemos pie proteja

Tagad iedomā jieties,_ ka mēs dodamies paciemoties pie proteja viņa drumaja vientulība. Pa virvju kapnem nolaižamies dziļā caurumā — alā', kas radusies dabiski, vai

citādā ce]ā nonākam karsta alā. Jākāpj ilgi, desmitiem metru, un jau ar pirmajiem metriem jādarbojas pilnīgā tumsā. Tāpēc mums nepieciešami elektriskie vai acetilēna lukturi.

Stāvus uz leju ved šaura šahta ar brīnumainu reljefu uz sienām. Tad kājas it kā satausta grunti — nolaidenu grīdu; tur — apakšzemes velvētie griesti un slīpi uz leju tumsā aiziet koridors. Cik dziji un cik tālu tas mūs aizvedīs, ja dosimies pa to, gan stāvus, gan rāpus pārvarot šaurās vietas?

Alas ir dažādas.[12] dažas stiepjas zem zemes desmitiem verstu un aiziet dzijumā simtiem metru: koridori, tuneļi, ko pārtrauc izciļņi, akas, plašas grotas, kuru velves slejas netveramā augstumā, — katedrāle (un ne viena vien!) varētu ietilpt tajās. Zem kājām ir smalka grants, bet tālāk valkani māli, kaļķakmeņi, ģipši, vietām dolomīti un fosfāti (veidoti no sikspārņu guano un alu lāču kauliem). Tajos ūdens izskalojis dīvainas gultnes, arī no augšas tas tek un sūcas, pil lāses — no griestiem, pa sienām. Un, bez šaubām, gandrīz katrā ejā un grotā ir ūdens: sīki strauti, brāzmainas straumes, ūdenskritumi, klusi upju līči un ezeri. To šļakatas nav sidrabainas, zaļi-vai zili nevizulo: dziļie ezeri alās ir melni un drūmi. Toties visapkārt viss mirdz pat mazjatidas lukturu spokainajā gaismā: mēs esam it kā iegājuši burvja pilī!

«Stalaktīti un kristāli,» stāsta Norberfs Kasiere, viens no labākajiem alu pazinējiem, «spīguļoja visur; to pārpilnība, baltums, formas bija neiedomājami" fantastiskas. Mēs atradāmies itin kā dārgakmeņa iekšienē, kristāla pilī… Tur bija mikroskopiski stalaktīti un nevainojami caurspīdīgi milzīgi kristāli. Tur bija mirdzoši un blāvi veidojumi, gludi un dzelkšņaini sastati; piena balli, sarkani, melni, koši zaļi …»

Tur bija. «visgarākās adatas, smalkas kā tīmeklis, kas drebēja un salūza no elpas, no griestiem un sienām nokarājās sidrabaini pavedieni, mirdzoši kā zīda diegs». Tos var aptīt ap pirkstu, sasiet mezglā. Tā ir reta ģipša forma. Pie kājām slejas krūmi un ziedi, kuru forma apbrīnojami līdzīga īstajiem, bet tos daba radījusi no minerāliem, tie ir «visbrīnišķīgākie un vismaigākie» kristāli. Visapkārt «kolonnas, aizkari, pārakmeņojušās kaskādes, stalagmīta grīdas un koridori, kas kopā saucas — lāseņu veidojumi».

Tikpat kā ar putekļiem dīķu virsmu aizmiglo plāna kalcija karbonata kārtiņa. Un tur, kur gadsimtiem ilgi to nekas netraucē, piesātinoties ar jauniem sājiem, tā aug biezumā kā miza un, līdzīgi ledum, pārklāj pazemes ūdenstilpju virsmu. Alās Joti mitrie, grumbuļainie akmeņi un spraugas starp tiem nolīdzinātas, dabas rokas «apmestas», tīra, balta pasta (amorfais kalcīts) izveidojusies uz tām kā mīksta sarma.

Ne visai dziļos ūdensbaseinos, virpuļos, kas mutuļo no krītošām strūklām, rodas blāvas un spīdošas kā porcelāns, dzeltenīgas un baltas pērles — dažas baloža olas lielumā. Tie ir olīti, alu peries. Mazi smilšu graudiņi griežas, griežas ūdens mutulī, kalcītu sā]i, izkrītot nogulsnēs, pārklāj tos ar vienmērīgu slāni no visām pusēm; līdzīgi tam, kā tāds pats smilšu graudiņš zem moluska mantijas pārvēršas jūras pērlē, šeit rodas alu pērle.

Parasti gandrīz visu alu interjeru rotā. koniski stalaktīti (kā lāstekas nokarājas no griestiem) uņ stalagmīti" (slejas no grīdas uz augšu). Taču lieliktīti sastopami tikai nedaudzās no tām. Tie ir «apbrīnojami nepareizas formas stalaktīti, kuru forma it' kā runā pretī smaguma likumam… to ķīmiskais sastāvs tāds pats», stāsta N. Kasterē, «bet veidošanās noteikumi un uzbūve joprojām paliek gandrīz pilnīgs noslēpums». Tie ir brīnumaini dabas darinājumi, dīvaini un fantastiski. Kā smalki pavedieni heliktīti nokarājas no alu velvēm, pēc tam «it kā bez jebkāda iemesla «asā leņķī» spēji saliecas un slejas uz augšu, vijas spirālēs, izmet uz visām pusēm taustekļus, pieķeras pie tuvākajiem stalaktītiem, bet reizēm atkal atgriežas pie griestiem, no kuriem tie nokarājas».

Tāda ir proteju un citu alu iemītnieku apdzīvotās pazemes iekšiene. Kā ērģeļu stabules vibrē stalagmīti un stalaktīti un rezonējot pastiprina skaņas, kas skaļāk vai klusāk tālu dzirdamas zem grotu un galeriju velvēm. Niecīgs sikspārnis, tirinādams spārnus šaurā tunelī vai strupceļā, izraisa tādu rīboņu, ka nodārd visa eja. Nelielā tunelī iespiesta cilvēka sirdspuksti sadrebina grīdu — tas pilnīgi jaušams piecu metru attālumā. Virszemes mīnu sprādzieni izplatās pa visu pazemi ar drausmīgu, nogruvumam līdzīgu rīboņu.

Reizēm dzirdamas savādas skaņas — «burvju fleites» melodiskā mūzika. Tur ūdens lāses, krītot no augstuma šaurā akā, izspiež no tās gaisu, un rodas maigs svilpiens. Turpretī grīdas stalaktīti no šādu pašu lāšu triecieniem skan zemos toņos.

Pazemes valstībā tātad nav nemaz tāds klusums. To atdzīvina spalgas un reizēm muzikālas skaņas, nerunājot nemaz par čalu, ko rada mūžam nerimstošie ūdeņi.

Arī temperatūras režīms acīmredzot visur nemaz nav tik noturīgs. Uzskata, ka vidēji dienā un naktī — ziemā un vasarā — atkarībā no platuma grāda un vietas klimata, kurā atrodas alas, temperatūra tajās ir pastāvīga: apmēram 11 grādu silts (Dienvidslāvijas alās 8—9, Meksikas — ap 20 grādiem). Tomēr N. Kasterē apgalvo: «Nepastāv vienmērīga temperatūra pat vienā un tanī pašā alā, nerunājot par alām vispār. Temperatūra pazemē svārstās atkarībā no gadalaika, diennakts laika un pat no dienas laika.» Jo dziļāka ala, fO tanī aukstāks. Visdziļākie bezdibeņi atdziest līdz 0,5—6 grādiem. Tos atdzese aukstās kalnu straumes, kas tek tajos, un aukstā" gadalaikā, kā ari diennakts vēsajā daļā saltais gaiss, kas ieplūst pazemē pa ieejām, kaļķakmens spraugām un plaisām. Vispār tur valda bezvējš, bet ne visur: vietām «caurvējš» un gaisa cirkulācija ir tik spēcīga, ka atgādina vēja brāzmas uz zemes. Vējš kādā alā norāva no Kasterē un viņa p'ava- doņu galvām platmales.

Jādomā, šī iemesla dēļ alās viegli elpot, gaiss ir svaigs. Tomēr gadās arī izņēmumi, kas Joti bīstami pētniekiem un visam dzīvajam: dažās alās ir tā saucamās ogļskābās gāzes, sērūdeņraža un citu kaitīgu izgarojumu «kabatas». Dažas no tām jo bīstamākas ar to, ka «peld no vienas vietas uz otru», parādoties tur, kur agrak to nebija,— klejojošas nāves atmosfēra!

Alās tāpat bīstami biežie un pēkšņie plūdi — grotas un galerijas, kas vēl nesen stāvēja sausas, strauji piepildās ar pazemes straumēm. Tās ir gan spontānas, pēkšņas, gan periodiskas — ūdens pēc noteikta laika sprīža gan paceļas par daudziem metriem, gan kaut kur bez pēdām izzūd.

Daži apakšzemes avoti satur daudz ogļskābās gāzes un lielas dzelzs nogulas: nazis, kas tajos iegremdēts, ātri magnetizējas, bet kompasa šautra strauji novirzās. Sie avoti turklāt vēl radioaktīvi, bet gaiss virs tiem stipri jonizēts.

Liels mitrums, biežas miglas, pazemes ledāji (dažās alās pat vasarā temperatūra turas zem nulles), spiediena vietēja nokrišanās un, protams, mūžīgā tumsa — neaizmirstiet to! — tāda ir pasaule, kurā dzīvo protejs, citi abinieki, alu circeņi, vaboles, zivis un pārējie šejienes iemītnieki, ar kuriem tuvāk iepazīsimies nākamajās lappusēs.

Troglobionti

Kādreiz domāja, ka alas, tāpat kā okeāna dzelmes, ir bez dzīvības. So uzskatu apgāza Laurenti 1768. gadā, kad viņš aprakstīja proteju, bet vēlāk ari citus alu iemītniekus. Tagad jau atklātas tūkstošiem daždažādu sugu, kuru pārstāvji ieceļo drūmajā «ēnu valstībā» (tikai vienā Mamuta alā vien — Kentukijas štatā — šo sugu ir vairāk nekā simt). Galvenokārt tie ir vienšūnu pirmdzīvnieki, tāpat arī tārpi (daudzsaru tārpi, mazsaru tārpi, skropsttārpi, planārijas), sauszemes un ūdens gliemeži, daudzi un dažādi vēži, kukaiņi (vaboles, kolembolas, sienāži, moskītu kāpuri un blaktis), simtkāji, zirnekļi, ērces, zivis (zinātnei pazīstamas jau vairāk nekā divdesmit sugu), abinieki (proteji, salamandras), viena dēļu suga (Hercegovinas alās) un… nevienas rāpuļu sugas, kaut gan tos, pēc mūsu domām, īpaši pievilina visāda veida alas un zemes caurumi. Nav arī zarndobumaiņu (hidru, medūzu, koraļļu), sūneņu un -— cik dīvainil — divvāku gliemju (gliemeņu), kuri, tā liktos, būtu varējuši piemēroties dzīvei alās. Tādi ir īstie, patiesie alu iemītnieki, kas nekad nepamet pazemi, vismaz to nedara pēc savas gribas.

To alu pagaidu apdzīvotāju skaits, kas apmetas šeit reizēm vai vienmēr noteiktā dienas vai gada laikā, ir joti liels un ietver daudzas zīdītāju (sikspārņu vien ir daudzi simti) un rāpuļu sugas. Taču par Viņiem runāsim vēlāk.

Visiem patiesajiem alu dzīvniekiem (apmēram tūkstoš sugu) ir kopējas dažas iezīmes.

Tie dzīvo tumsā, kur vislabākās acis ir liekas, tāpēc gandrīz visiem tās atrofējušās daļēji vai pilnīgi. Smalka dzirde un tauste ziņo šiem aklajiem to, ko redzīgais varētu saskatīt pats. Alu sienāžiem, vabolēm, simtkājiem, zirnekļiem un vēžiem antenas jeb taustekļi neticami gari (sienāzim falangopam Meksikas alās tie ir 5—6 reizes garāki nekā ķermenis), uz viņu kājām aug biezi sariņi, kas jutīgi pret pieskārienu. Vielas, kas izšķīdušas ūdenī, arī ir informācijas avots alu iemītniekiem, tāpēc daudziem, it īpaši vēžiem, spēcīgi attīstīti ožas un garšas orgāni.

Tā ir albīno dzīvnieku (pilnīgu vai daļēju) un liliputu pasaule. Protejs ir apakšzemes valstības milzis. Pat vietējās zivis -mazākas par viņu: to garums 5—6 centimetri, vienīgi dažas 14 centimetru garas. Sienāži 9 milimetrus gari (bez taustekļiem), ar antenām — 60 milimetri. Vaboles — 4—6 milimetri, kolembolas un ērces ir pavisam sīkas radības. Parasti arī gliemeži nav lielāki par dažiem milimetriem.

Mazais augums, iespējams, ir trūcīgās barības sekas. Iztikas krājumi šeit nav bagāti. Galvenās barības bāzes — zaļo augu nav tāpat kā okeāna dzelmē. Alas dzīvo uz visādu organisko vielu (dzīvu un nedzīvu) rēķina, ko ieskalo ūdens no virspuses: vēzīšus, mikroskopiskas aļģes, sēklas, pussatrūdējušas lapas, dūņas un citu humusu. Vietām, paseklas grotās izspiezdamās Caur iežu plaisām, koku saknes sazarojas pazemes sienās un griestos. Tās kopā ar sevi atnes dažādu augsnes floru un faunu: sēņu mikorizu, laputis, vēl citus kukaiņus un zirnekļus, kas bagātina vietējo iemītnieku trūcīgo diētu.

Miljoniem sikspārņu guļ alās no ausmas līdz dziesnai un atstāj šeit tonnām ekskrementu, kas piesātināti ar slāpekli, pilni ar vaboļu hitīna segspārniem un citām nesagremotām nakts maltītes atliekām. Kolembolas apēd šīs atliekas. Pelējums un sēnes, augdamas ņz guano, pārvērš to savos audos vieglāk sagremojamos produktos. Alu gliemeži un kukaiņi pārtiek no šāda pelējuma.

Zirnekļi un simtkāji medī kukaiņus. Sīkas, aklas ērces droši un veiksmīgi uzbrūk 10—15 reizes lielākiem zirnekļiem un kolembolām. Salamandras un zivis ēd ērces, zirnekļus, kukaiņus, vēzīšus, gliemežus un visus citus dzīvniekus, ko spēj noķert un pieveikt. Un nobeidzoties visi tie atstāj savu nedzīvo ķermeņu organiskās vielas vēzīšu, vaboļu, pelējuma un baktēriju uzturam — tā noslēdzas pakārtotas barības loks …

īstos alu dzīvniekus sauc par troglobiontiem.

Viņpus okeāna, Teksasas pazemes grotās, dzīvo alu salamandra tiflomolga. Tās baltais, tievais ķermenis nav garāks par 11 centimetriem. Atrofējušos acu vietā uz plakanās galvas ar strupo purnu tikko samanāmi tumši punkti. Sarkanie žaunu pušķi papildina ārējo līdzību ar proteju. Un tāda pati neotēniska vairošanās kā viņam: tiflomolga vairojas, palikdama morfoloģisks kāpurs. Tikai kājas šim kāpuram garākas nekā prolejam un arī izcelšanās nedaudz citāda: tas pieder pie bezplaušu salamandru dzimtas.

Nesen Teksasas alās atrastas vēl citas bezplaušu salamandras. Vairāk uz austrumiem, Džordžijas štata alās, lielā dziļumā (līdz 70 metriem) dzīvO mazā (7,5 centimetrus garā) Voll.esa salamandra. Tā ir balta, pilnīgi bez acīm (nav pat plankumu kādreizējo acu vietā), ar ļoti garām ārējām žaunām un kājām. Vairojas tāpat kā protejs — neotēniski. Pat vairogdziedzera hormoni, ar kuriem izdodas aksolotli sekmīgi pārvērst pieaugušā amblis- tomā, nelīdzēja šim iesīkstējušam kāpuram.

Džordāna anoptihtis — akla, balta zivtiņa mitinās Meksikas alas, bet blakus — Riotampaonas upē, kuras ūdeņi lietainā laikā izlīst alās, mīt zivs astianaks: neapšaubāmi anoptihtis ir astianaka pēctece. Protams, pēctece evolūcijas ziņā. Ar upes ūdeņiem astianaki iepeldēja (vēl tagad iepeld) alās. Daži no tiem šeit paliek uz visiem laikiem. To krāsa kļūst bāla, un tad tie ļoti līdzinās alu anoptih- tiem. It īpaši jaunie, kas piedzimst ar pilnīgi normālām acīm. Jo ilgāk tie dzīvo un aug lielāki, jo pakāpeniski acis atrofējas. Ap to laiku, kad zivtiņas jau pilnīgi pieaugušas, sasniegušas dzimumgatavību, acu viņām vairs nav.

Mainās ari anoptihtu izturēšanās: tie tagad ir nemierīgi un pastāvīgi peld. Uzskata, ka šīs nerimtīgās kustības palīdz orientēties. Tā kā redze neziņo aklajām zivīm par apkārtējo pasauli, viņām aktīvi izpētīt šo pasauli palīdz citas sajūtas, (tauste, oža, sānu līnija), kas dod lielāku informāciju kustoties. Paaugstināts kustīgums novērots arī citām aklajām alu zivīm. Mēģinājumos to var izraisīt arī alu astianakiem, ja viņus padara aklus.

Anoptihtis un viņa redzīgais ciltstēvs astianaks pieder pie grupas, ko akvāriju speciālisti nosaukuši par hara- koīdu apakškārtu. Apmēram 1350 tās sugu dzīvo Āfrikas, Centrālamerikas un Dienvidamerikas saldūdeņos (baismīgās piraijas arī pieder pie šīs grupas). Viņām uz astes stumbra, tā virspusē aug neliela taukspura, tāda pati kā lašiem, sīgām un forelēm. Taču cekobarbuss ir Rietumāfrikas alu iemītnieks (no Kongo līdz Angolai) un ieskaitīts karpu dzimtā. Viņa tuvākā radiniece (un acīmredzot ciltsmāte) — svītrainā barba — mīt Kongo upē un tās pietekās.

Barbu raksturīgā iezīme — taustekļu pāris uz augšlū- pas — alu iemītniekam cekobarbusam ir saglabajusies, bet, gadsimtiem dzīvojot tumsā, zudusi zvīņu spilgtā krāsa. Viņš ir blāvi balts, ar rožainu nokrāsu tur, kur cauri ādai spīd asinis, un tumši sarkanām žaunām (asiņu pildījuma dēļ). Acu nav — vienīgi divas lēzenas bedrītes iezīmē to kādreizējos atrašanās punktus. Tomēr gaismu no tumsas bezacu zivtiņa atšķir ātri: ja apgaismo akvāriju, kurā, līdzīgi citiem alu ciltsbrāļiem, cekobarbuss nerimtīgi peld, tūdaļ barba — troglodīts steidzas uz vistumšāko kaktu.

Kā norunājušas gandrīz visas zivis no ambliopsīdu dzimtas mitinās alās, un gandrīz visas viņas ir akli al- bīni. Tas jo dīvaināk tāpēc, ka citas alu zivis ir izceļotājas, tā sakot, no dažādām cilts grupām, pat no tādām, kurām, šķiet, nebūtu bijis nekāda sakara ar alām, piemēram, no brotulīdu dzimtas, kurā gandrīz visi pārstāvji apdzīvo visdziļākās dzelmes. Tās gadījās traļos 4500 un pat 7000 metru dziļumā. Un tas ir ļoti tuvu rekordam '— 7579 metriem! — kurā padomju okeanologi nozvejoja jūras zivi, visdziļāko, kas pazīstama zinātnei.

Visām brotulīdām, kas mitinās dziļāk par divtūkstoš metriem, acis nav attīstītas, tās aizaug ar ādu, un vairāk nekā 70 dzimtas sugu ir dzīvdzemdētājas zivis. Dzīvi mazuļi rodas pat tām, kuras kādreiz neizprotamā kārtā apmetušās Kubas alās un dzīvo tur līdz šim (zobainā stigi- kola un alu luciluga).

Par alu zivju vairošanos mēs zinām nedaudz. Vienas no viņām ir dzīvdzcmdētā jas, citas acīmredzot nērš ikrus nevis noteiktā sezonā, bet jebkurā gadalaikā, jo daudzās alās ziemu un vasaru pastāv gandrīz vienādi dzīves apstāl-cji. Alu zivju ambliopsu mātītes tēviņu apaugļotos ikrus iznēsā mutē, kamēr izšķiļas mazuli. Un tie ir divi gari mēneši, jo ikri attīstās lēni. Vai viņas, tāpat kā Āfrikas zivtiņas ciblīdas, nēsa mute arī mazuļus, nav zināms.

Tagad atvadīsimies no zivīm un iziesim uz pazemes sauszemes.

Mēs esam Amerikas alās.

…Sarkanā luktura-blāvajā gaismā (ar to jāapgaismo ceļš, tāpēc ka sarkanā krāsa nebaida alu iemītniekus) mums paveras brīnumainas pazemes ainavas. Uzmanīgi virzoties starp dīvainajiem kaļķakmens veidojumiem, mēs pamanām kaut ko savādi kustamies apsīkušas straumes mālainajā gruntī: itin kā bez skaņas pulsētu sīkas kalēja plēšas, bet virs tām divi gari stiebriņi vienmērīgi šūpojas uz priekšu un atpakaļ… Trīs pāri kāju, kas augšpusē asā leņķī saliektas, balstās mālos, kur iegrimis pulsējošā vēderiņa gals… Alu sienāzis falangops! Tiesa, mēs viņu gan nemeklējām, bet, ja reiz sastapām, vienaldzīgi garām nepaiesim. Paskatīsimies, ar ko viņš te nodarbojas.

Izrādās, tas dara svarīgu darbu: lipīgajos dubļos dziļi iegremdējis savu garo dējokli, viņš atbrīvojas no olu nastas. Falangopa taustekļi šai laikā ir sardzē: šūpodamies sienāzim pāri un apkārt, tie iztausta telpu, kas piecreiz un sešreiz plašāka, nekā aizņem pats to īpašnieks (viņa augums tikai mazā pirkstiņa naga lielumā!). Sienāzim ir acis (tātad viņš pazemē apmeties nesen), bet tām apkārtnē nav ko skatīt: alas tumsā nekas nav redzams pat ar vislabākajām acīm.

Pēkšņi pazemes sienāža taustekļi pārtrauc sargāšanas kustības, tie izstiepjas uz priekšu un aprimst. Viņš saau- sās, it kā pārsteigts no jaunas, gadsimtos aizmirstas sajūtas, it ka pulēdamies saprast, kads dīvains mirdzums uzradies viņa priekšā. Gaismas stars iezaigojas sienāža apaļajās acīs, kas agrāk neko līdzīgu nepazina, un tās kļūst sārtas. Sienāža pārdomas nevelkas ilgi, tas spēji izrauj no zemes dējokli un lēcieniem metas tumšā kaktā,

aiz stalaktīta. Gaismas stars seko tam un… tur mēs ieraugām viņu.

Peromyscus! Tornillo' Baltkājkāmis! Apžilbis viņš sēž kaktā un valba lielās acis. Nelaimīgais sienāzis, kurš, bēgdams no baismīgās gaismas, nonācis tieši viņam zobos, vēl tirina kājas …

Gandrīz nekas nav zināms par šī apbrīnojamā grauzēja dzīvi. Acīmredzot vēl nesen viņš apmeties dažās Ņūrriek- sikas štata alās. Viņš šeit pārliek gandrīz vienīgi no sienāžiem. Acis baltkājkāmim ir lielas, pat lielākas nekā viņa radiniekiem, kas dzīvo Ziemeļamerikas mežos un laukos (alu baltkājkāmis ir šeit parastā^baltkājkāmja pasuga). Kā redzams, viņa acu evolūcija iziet pirmo stadiju cīņā ar tumsu, kad izlase vēl virzās pa redzes orgānu pilnveidošanās ceļu, lai pēc tam atmestu šos neauglīgos mēģinājumus. Otrā evolūcijas fāze, piemērojoties tumsai, ir šeit nevajadzīgo acu atmiršana. Taču ūsas kāmim jau loti garas, dzirde un oža jutīgas — tās arī vada viņu iztikas un partneru meklējumos, kad pienāk vairošanās laiks: tornillo dzimst, dzīvo un nobeidzas Ņūmeksikas štata Karlsbādes alās, nekad tās nepametis. Sie mūsu kāmju aizokeāna radinieki (kas nav pelu un žurku radinieki) acīmredzot ir vienīgie zīdītāji starp īstajiem troglo- dītiem (tornēr, pēc nepilnīgām ziņām, arī dažas Andu purvžurkas, tuvas baltkājkāmjiem, ir pārvākušās uz pastāvīgu dzīvi Ziemeļamerikas alās).

Būtu interesanti uzzināt, vai šos siltasiņu ieceļotājus pazemē netraucē alu … blaktis.

Sikspārņus, kas šeit pārnakšņo un ziemo, tās loti kaitina. Un, kad senie cilvēki, glābdamies - no ledā ju aukstuma, apmetās alās (un, jādomā, izbaidīja sikspārņus), tad, zināmu laiku badojoties, blaktis galu galā tā piemēz rojās sūkt aizvēsturisko cilvēku asinis, ka līdz šim laikam, pārcēlušās kopā ar cilvēkiem no alām uz mājām, sūc tās: gultas blakts, kā domā, cēlusies no alu blakts, sikspārņu sensenā parazīta.

• TrogloFili

Troglofilie dzīvnieki, kā, piemēram, sikspārņi, mitinās arī ārpus alām, bet vairāk vai mazāk regulāri apmetas pazemē uz noteiktu gada vai diennakts laiku. Sī ir loti raiba un plaša grupa: tā sastāv no visdažādākiem dzīvniekiem — sākot ar mikroskopiskiem vēzīšiem un beidzot ar hiēnām, leopardiem un lāčiem.

Cēloņi, kas pamudina viņus doties pazemē, tāpat ir dažādi — ziemas sals vai, gluži otrādi, vasaras svelme un sausums, drošas mājvietas un naktsmītnes meklējumi vai neapzināta iedzimta tieksme apmesties uz dzīvi visur, kur tai piemērota zeme vai ūdens, tā sakot, paaugstināta ekspansija. Tiem it kā būtu vienalga, vai dzīvot virs zemes vai zem tās. Tādi, piemēram, ir daži vēzīši ciklopi, ērces, tārpi planārijas.

Dzīvdzemdētājas bezplaušu Vidusjūras salamandras (Sardīnijas un Itālijas salamandras) gada sausajā laikā labprātāk dzīvo alās. Taču lietus sezonās tās iznāk ari virspusē, slēpjas zem akmeņiem, koku dobumos, ieplakās un plaisās. Ziemeļamerikas pazemes salamandras kāpuri mājo kalnu strautos. Pieaugot tic zaudē žaunas, acis. aizaug ar plakstiem, brūnā āda ar dzeltenajiem plankumiem «izbalē» lidz baltam tonim, un šādā izskatā tās pārceļas uz pastāvīgu dzīvi Misūri štata un kaimiņu apgabalu alās.

Dažiem dzīvniekiem alas ir silti un mierīgi ziemas dzīvokli. Tajās apmetas ne tikai sikspārņi: pazemē tiflozu ģints tauriņi pārziemo kaimiņos ar spārnotajiem zīdītājiem. Dažas pūces, bet Pireneju kalnos lāči un āpši papildina viņu sabiedrību.

Uz neilgu laiku, glābdamies no ienaidniekiem, lai izaudzētu šeit bērnus vai gluži vienkārši mierīgi izgulētos, alas bieži apmeklē savvaļas kaķi, caunas, lapsas, truši, šakāli, hiēnas, leopardi un dzeloņcūķas. Un no putniem — apogi, pūces un kovārņi.

«Zinātājam kovārnis lieliski parāda alu un bezdibeņu atrašanās vietas,» saka N. Kasterē. «Uzmanīgi novērojot kovārņus, tu, cilvēks, redzi, kā viņi riņķo virs kāda punkta, pēc tam sakļauj spārnus, stāvus krīt lejā un pazūd zemē.»

Šauros, dabiskos koridoros, dziļos, kaļķakmenī ūdens izskalotos caurumos kovārņi ielaižas neparasti veikli. Palēninot krišanas ātrumu ar spārnu tirināšanu, tie slīgst dziļāk un dziļāk pazemes tumsā desmitiem metru.

N. Kasterē atradis vienu ligzdu vairāk nekā 30 metru dziļumā pa vertikālil

Lai pabarotu mazuļus, kovārņi 25 reizes stundā —* gandrīz katrās divās minūtēs — nolaidās un pacēlās pa stāvo aku, kura ietiecās drūmajā bezdibenī tādā dziļumā, kas atbilda divpadsmit stāvu nama augstumam. Pacelšanās bija īpaši grūta, jo lidot kā parasti te nevarēja — pārak šaurs vertikālais tunelis, uz kura grunts putniem bija ienācis prātā būvēt savu ligzdu. Kovārnis «paceļas kā autožīrs ar īsiem lidojumiem uz augšu, atsēžoties uz katra izciļņa, un tā mazpamazām, skaļi spārniem skrāpēdamies, traušas augšā».

Jaunajiem kovārņiem, kuri jau sen apauguši spalvām, ilgi jāuzturas ligzdā:-vertikāli lidot, tāpat kā pieaugušie, viņi vēl neprot. Dziļuma dēļ vecākiem rodas lieks darbs un rūpes, toties jaunā paaudze, kas dzīvē nepieredzējusi, šeit, kaļķakmens slāņu dzīlēs, ir pilnīgā drošībā — gan no ienaidniekiem, gan no slikta laika.

«…Marokas Atlasa kalnos, Uledaijaka bezdibenī, 326 pēdu dzijā pa vertikāli,» stāsta N. Kasterē, «es lejup nolaidos pa stāvo tuneli un atrados pazemes pļavas biezajā, kuplajā zālē, kur katrs stiebriņš bija.balts un caurspīdīgs. Bezhlorofilā zāle šūpojās vējā, un tās dzinumi stiepās pretī saulei, kuru tiem nekad nebija lemts ieraudzīt.»

Arī šādi negaidīti fenomeni sastopami alās.

Jau pagājušā gadsimtā Aleksandrs Humbolts, slavenais vācu dabzinālnieks un savādo alu putnu ligzdošanas vietu pirmatklājējs, Venecuēlas pazemes grotās ļoti pārsteigts iera-udzīja… e]ļas palmu un augļu koku (tic sniedzās cilvēkam līdz ceļiem) bezkrāsainos dzinumus, kas, necerēdami dzīvot un ziedēt, kuploja uz leknajām guano kaudzēm.

Kas šos augļu kokus te iesējis?

… Tūkstošiem putnu, gaismas pamodināti, uzspurdza no dzegām un sienām un, apdullinoši spārnus plaukšķinādami, šaudījas virs cilvēku galvām, kas bija iztraucējuši to dienas miegu. Putni bija lieli (izplestu spārnu platums līdz vienam metram), brūni, lielām mutēm,,, Tie noteikti ir vakarlēpji…

Daudzās Peru, Venecuēlas, Gviānas un Trinidadas salas alās dzīvo šie putni, kas zinātnē pazīstami ar tauklēļu (jeb guaharo) nosaukumu.

Sikspārņi, kā tagad visiem zināms, nakts un alu tumsā vadās ar eholotu palīdzību — apkārtējo telpu viņi «iztausta» ar ultraskaņu. Bet kā taukleļiem izdodas bez bīstamām sadursmēm lidot pazemē?

Nodzēsiet gaismu un ieklausieties! Mazliet palidojuši, putni ātri nomierinās, mitējas kliegt, un tad jūs saklausīsiet mīkstus spārnu vēzienus un kā pavadījumu tam paklusu šķindoņu. Lūk, te būs atbilde uz jautājumu!

Tur strādā eholoti! To signālus dzird pat mūsu auss, tāpēc ka tie skan diezgan zemu svārstību diapazonā: apmēram septiņi kiloherci. Katrs šķindiens ilgst vienu vai divas sekundes tūkslošdaļas. Ja guaharo ar vati aizbāž ausis un izlaiž viņus tumšā zālē, tad nakts lidojumu meistari, kļuvuši kurli, tūdaļ kļūst arī akli: viņi bezpalīdzīgi uzgrūdīsies visiem priekšmetiem telpā. Nedzirdot atbalsi, viņi nespēj orientēties tumsā.

Dienas stundas guaharo pavada alās. Turpat no māliem uzbūvē savas ligzdas, ko bagātīgi piebaksta ar augļu kauliņiem un pielipina pie sienu dzegām. Pa naktīm putni pamet pazemi un lido uz turieni (nereti 40—50 kilometru attālumā), kur daudz palmu un augļu koku ar mīkstiem, plūmēm līdzīgiem augļiem. Milzīgiem bariem uzbrūk arī eļļas palmu plantācijām, lidojot norauj augļus, jo guaharo tirina spārnus un «karājas» pie koka pēc kolibri paņēmiena (iespējams, ka tauklēļi barību uzmeklē ar ožu). Augļus viņi norij veselus, bet kauliņus pēc tam, jau atgriezušies alās, atvemj. Tāpēc pazemē, kur ligzdo guaharo, vienmēr daudz jaunu augļu koku stādu, bet tie ātri iet bojā, jo nevar augt bez gaismas.

Tauklēļi baro mazuļus trīs — sešas reizes naktī. Viņu bērni aug ātri un pēc diviem mēnešiem jau sver pusotras reizes vairāk nekā pieaugušie putni. Ligzdās mazuļi dzīvo ilgi — trīs un četrus mēnešus, kamēr tie iemācās lidot.

Tikko jaunajiem guaharo uzaug spalvas, uz to pavēderēm jau uzkrājusies bieza tauku kārta. Kad nākamie trog- lodīti apmēram divas nedēļas veci, alās ierodas cilvēki ar lāpām un garām kārtīm rokās. Viņi izposta ligzdas, nogalina tūkstošiem reto putnu un turpat pie alas ieejas izkausē to taukus. Kaut šiem taukiem ir gluži labas barības īpašības, tos izlieto galvenokārt kā degvielu lukturos un lampās.

Klusā okeāna viņā pusē, Dienvidaustrumāzijas (Indijas, Indonēzijas, Polinēzijas) un Austrālijas ziemeļaustrumu klintīs un alās, ligzdo putni, kas, līdzīgi guaharo, lidojot pa alu tumsu, uz priekšu izsūta akustiskos

izlūkus, — citiem vārdiem runājot, arī tos daba apveltījusi ar ultraskaņas eholotiem.

Tās ir slavenās sa- langanas, nelielas, brūnganas svīres, labi pazīstamas visiem vietējiem gastronomiem: no salanganu ligzdām… šeit vāra lieliskas zupas. Pašas ligzdas (labi sagatavotas) garšas ziņā atgādina storu ikrus. S^- langanas ligzdo stāvās klintīs, vēl biežāk tās mitinās alās pie paša jūras krasta, piekļūšana pie tām saistīta ar lielu risku. Vislielākās briesmas gaida ligzdu vācējus, kad viņi rāpjas pa bambusa kāpnēm pie salanganu apmetnēm alu sienās.

Restorānu apgādātāji un citi tirgotāji dārgi maksā par ligzdām: pusšiliņu par pirmšķirīgu, svaigu ligzdu, kurai nav piemaisījumu. Sezonā viens vācējs savāc līdz 40 000 ligzdu (kopā tās sver pustonnu) un nopelna apmēram tūkstoš mārciņu sterliņu.

Daudzas salanganas (pavisam viņu ir 17 sugu) ietriepj ligzdās spalvas, zāju stiebrus un neapēstus kukaiņus. Pelēkā salangana būvē mājokli tikai no savām siekalām: viņas ligzdas skaitās loti vērtīgas. Taču vienīgi svaigas. Vecās ligzdas sabrūnē, tajās sakrājas putekli un netīrumi, ieperinās tauriņu kāpuri — no tām iegūst želatīnu.

Salangana ligzdu vij tā: ar kājām pieķeras pie klints un notriepj ar lipīgajām siekalām akmeni, uzzīmē uz tā šūpuļa apveidu. Tā groza galvu pa labi un pa kreisi — siekalas tūdaļ sastingst, pārvēršas brūnganā miziņā. Taču salangana joprojām triepj tai virsū. Aug ligzdas sieniņas, un rodas mazs šūpulītis, 5—6 centimetrus garš. Sai «ēda- - majā» šūpulitī divas — trīs reizes gada salanganas izperē mazuļus.

… Senos, loti senos laikos, ledus laikmetā, alās dzīvoja lieli un bīstami zvēri. No aukstajiem ledājiem, kas

uzbruka no ziemeļiem un no kalnu virsotnēm, tie slēpās pazemē, un šeit šaurie celiņi mitrajās galerijās un strupceļos ne vienu reizi vien saveda viņus kopā ar citiem mājīgu alu meklētājiem — ar mūsu senčiem. Skanot mežonīgiem rēcieniem un kliedzieniem, tad iedegās asiņainas kaujas dūmojošo lāpu gaismā.

Par alu cilvēka bailēm un cieņu pret alu lāci, pat mistisku ta pielūgsmi liecina zīmējumi, kas gadsimtiem ilgi saglabājušies uz viņu kādreizējās kopīgās drūmās pajumtes sienām.

Alu lācis bija spēcīgs un bīstams pretinieks. Kad zvērs stāvēja uz visām četrām, viņa varenais, pinkainais skausts sniedzās līdz alu cilvēka pleciem. Līdzko viņš niknumā vai ziņkārē izslējās pakaļkājās, augumā gandrīz divreiz pārspēja svešās ādās tērpto ienaidnieku. Pustonnu smags (un smagāks) milzenis ar dzelžainiem muskuļiem negantās dusmās iznīcināja cilvēku drosmi un prāta izmanību, itin kā baigs sātana lāsts (tā viņiem toreiz šķita) tas pēkšņi iznira no nezināmām, drausmīgām pazemes tālēm. Kuplās ģimenes, kas paslēpusies no dzīves nedienām alu klusajā tumsā, miegaino, rāmo mieru (reta laime tais dienās) iztraucēja zvērs, kurš, pilnā kaklā mežonīgi ierēkdamies, sadrebināja pazemes istabas. Aizvilkdamies raudāja bērni, sāpinādami sirdis izbiedētajām garmatainajām sievietēm. Nogurušie mednieki — vīrieši nikni un satraukti cēlās no jēlmītajām ādām, lai cīnītos un uzvarētu (citādi mūsu nemaz nebūtu!).

Bada, aukstuma un slimību izmocīti, sāpošām locītavām (alu mitruma dēļ), strutainām ķermeņa brūcēm — viņi cieši satvēra rokās savu primitīvo ieroci un devās kaujā…

Kā lai neciena šo kareivju — mūsu radītāju garīgo spēku! Taču tāpat jāciena bargais zvērs, to ienaidnieks: apbrīnojama ir lāča drosme un prasme klaiņot pazemes sarežģīto labirintu tumsā. Viņi taču dzīvoja nevis pie alu ieejām, kur nav grūti ieiet un viegli iziet ārā. Nē, viņi devās tālu Tin, klaiņodami pa tumsu (bez jebkādiem eholotiem!), nolaidās līdz lielam dziļumam. So drosmīgo klai- ņojumu pēdas un pussatrūdējušus kaulus līdz šim laikam glabā visattālākie strupceļi un šauras pārejas, kur pirms tūkstošiem gadu apmaldījās zvēri, kam neizdevās rast atceļu pie gaismas.

«Pat neērtās, stāvās spraugās, pa kurām var rāpties līdzīgi skursteņslauķim, ja tikai kāds pabīda uz augšu, es pārsteigts atradu,» stāsta N. Kasterē, «uz māla vai trausla stalagmīta klātām sienām lāča ķepu nospiedumus.»

Pazemē alu lāči pārvarēja, liktos, pilnīgi nepārvaramus šķēršļus, viņi trausās pa niecīgu aku stāvajām sienām, daudzu metru augstumā līda pāri stateniskām un aiz mitruma slidenam plāksnēm, rāpoja cauri šauriem koridoriem, kuros ne apgriezties, ne piecelties kājās nebija iespējams.

Dzi]i ezeri un mežonīgas straumes tos nebiedēja: pilnīgā tumsā, kur ne tāli, ne tuvi krasti nebija redzami, viņi droši iegremdējās aukstajā ūdenī un peldēja uz priekšu, tikai uz priekšu. Viņu bērni, mazie lācēni, uzticīgi gāja, rāpoja un peldēja pinkainajām māmuļām nopakaļ. Un mums neizprotamā kaislība ce[ot pa pazemi tās aizveda tādās melnās tālēs, līdz kurām vienīgi tagad ar milzīgu risku nokļūst labākie speleologi.

Kādā no Pireneju alām nagu skrāpējumi kaļķakmenī un mālā pastāstīja pētniekiem dramatisku atgadījumu, kā lācis ceļojis tumsā. Virs pazemes ezera — to pekaiņi bija pārpeldējuši — trīs metru augstumā virs ūdens rēgojās atvere: ieeja šaurā galerijā. Lāči pamanīja spraugu un, lecot no ūdens, centās pieķerties pie cauruma malas un ielīst tajā (daudzie nagu ieskrambājumi uzskatāmi apliecina to). Pēc neveiksmīgiem mēģinājumiem smagnējie zvēri ar dobju plunkšķi krita atpakaļ ūdenī. Taču dažus šāds, kā liktos, neiespējams lēciens atbrīvoja no ūdens saltā tvēriena: viņi cieši ieķērās kaļķakmenī, trausās uz augšu, aizrāpās pa stāvo sienu un ielīda šaurajā koridorā, bet — ak vai! — varonīgās pūles, ko zvērs izlietoja ejas iekarošanai, izrādījās veltas: eja drīz izbeidzās strupceļā. «Sī strupceļa gala lācēns — droši vien pūdēja lielumā — ar saviem nagiem saskrāpējis pamatni.»

Kā šis lāču bērns nokļuvis te, kur pat daudziem pieaugušiem zvēriem ceļš bija slēgts? Bez šaubām, viņš pats to nav izdarījis, bet kaut kādā neizprotamā veidā viņu uz šejieni atgādājusi māte. Vai mazulis sēdējis tai uz muguras, kad tā trausās no ūdens tuneļa ieejā, vai tā iemetusi viņu tajā, pirms pati tur ielīda, vai grūstīja un nesa savā priekšā, zobos saņēmusi, — tagad to varam vienīgi minēt …

Bezgalīgā tumsa un juceklīgie katakombu labirinti, kā redzams, nebaidīja lāčus. Viņiem pietika spēka un laika, lai padraiskotos šeit: tie slidinājās no dubļainiem kalniņiem tieši dīķa saduļķotajā ūdenī, atkal trausās pa nogāzi augšā un no jauna šļūca lejā, atstājot mālos vilnas kušķus, kas saglabājušies līdz mūsu dienām.

«Brīnišķīgu pulējumu» un dzijas rētas saglabājuši daži stalaktīti, pret kuriem berzēja sānus vai asināja nagus šie pazemes viesi (vai gūstekņi?).

Daudz lāču dzīvoja alās: dažās (piemēram, • Gārgas grotā Pirenejos) atrod veselus lāču kaulu slāņus, paši lielākie muzeji saņēmuši no turienes labākos paraugus. Un daudzās pazemes fosfātu nogulas Austrijas Alpos, kā domā, radušās, sadaloties lāču kauliem.

Alu lāčus acīmredzot pazudināja «alu» slimības: šo zvēru skeletus sakropļoja rahīts, reimatisms un citas locītavu slimības, kas ir mitruma un tumsas pastāvīgās pavadones, — bieži vērojamas greizas locītavas, saauguši skriemeļi, kaulu uzpampumi un uzaugumi, deformējušies žokļi. Tāpat sava nozīme bija badam: alās nebija ko ēst, bet virspusē, saltajā ledus tuksnesī, ar reimatismu saslimis zvērs bija.slikts mednieks.

Alu lāču ģints pakāpeniski izmira, un pavisam tā izzuda Madlēnas kultūras laikā, kad valdīja vislielākais alu glezniecības uzplaukums; tad, pirms 15—20 tūkstošiem gadu, pēdējā apledojuma aukstums aizdzina uz Pirene- jiem ziemeļbriedi.

Troglokseni

Alās reizēm nonāk visdažādākie dzīvnieki: naktī tie iekrīt dziļās akās vai ar ūdeni gāžas lejā pa kalnu iežu spraugām un caurumiem. Nelaimīgie iedobju cietumnieki ir brieži, suņi, kaķi, žurkas, krupji, zivis, vēži… visus atcerēties un nosaukt nav iespējams — to ir daudz. Brieži, protams, ja krītot nenositas, šeit ātri nobeidzas; zaļās zāles un koku — pārnadžu iztikas nav Aīda valstībā. Suņi un kaķi dzīvo ilgāk (speleologi atrada pazemē nejauši nokļuvušus suņus, kuri tik ilgi bija mitinājušies tumsā, ka pāri viņu neredzīgajām acīm jau «uzaugusi plēve»). Žurkas un krupji laikam nodzīvo te, kaut slikti un trūcīgi, līdz beidzas viņu dienas, ko viņiem daba nolikusi. Daudzi līdzīgi nejauši viesi (troglokseni) pavada savu nelaimīgo mūžu kā pazemes cietumnieki.

No nejaušiem ciemiņiem un gūstekņiem, kas spējuši izdzīvot, izveidojusies alu fauna. Sie ir tā saucamie pasīvie ieceļotāji. Taču bija arī aktīvie ienācēji. Starpledus laik- "metos un pēcledus laikmetā daži dzīvnieki, pieraduši pie aukstuma un liela mitruma, kad ledāji atkāpās un silts, sauss klimats iestājās viņu iepriekšējā dzimtenē, paslēpās alās; acīmredzot tā apmetās uz dzīvi Ziemejāfrikas un Meksikas alās aklās zivtiņas anoptihti, bet Eiropas gro- tās — halevu ģints vaboles un citi kukaiņi, un moluski.

Sie ir samērā jauni pazemes valstības apguvēji. Tomēr pastāv arī senāki — tādi, kas mitinās šeit jau kopš plio- ccna. Starp tiem ne mazums reliktu, tā saucamo dzīvo izrakteņu, kas nekur vai gandrīz nekur citur uz zemes vairs nedzīvo. Tādi, piemēram, ir ļoti senie paleozoja vēži sinkarīdi no dažām Šveices alām. Viņu tuvākie radinieki mīt otrā zemes galā — Austrālijā un Tasmānijā, dzīvo izrakteņu dabiskajā rezervātā. Tais pašās alās uzturas sīks polihets, daudzsaru tārps, kura tuvākos radiniekus mēs'sameklētu tālu no kalniem un alām — jūras dibenā. Apbrīnojama un līdz šim laikam vēl galīgi neatrisināta mīkla ir parādība: kāpēc alās tik daudz dzīvnieku, kuri atceļojuši uz šejieni no jūras? Veids, kā dzīvās būtnes iespiežas pazemē no saldūdeņiem un sauszemes, ir saprotams un vispār nav sarežģīts. Tur, kur grotas savienojas ar jūru un paisuma pieplūst ar sāļu ūdeni, jūras iemītniekiem arī ceļš uz pazemi ir vaļā. Taču šādu vietu nav daudz; vairāk sastopamas dažādas ieejas un izejas no alām uz zemes virspusi. Tomēr tādu alu dzīvnieku procents, kas cēlušies no jūras dzīvniekiem, ir diezgan liels.

Gaisma alās

Salīdzinot dzīves apstākļus okeāna dzīlēs un pazemes alās, atrodam daudz kopīgu pazīmju: mūžīga tumsa, vienmērīga temperatūra bez krasām svārstībām, vietējo barības krājumu nabadzība (vienīgā iztika ir no ārienes ienestie produkti).

Turpretī alās nav ārkārtīgi lielā spiediena, tāpat nav dzīvo gaismas avotu, kas, spīdēdami kā rēgi, atdzīvina okeiina dzelmes. Nevienā pasaules alā nav mirdzošu dzīvnieku (par augiem būs daži vārdi vēlāk). Visās, izņemot vienu vienīgu!

Sī vienīgā ala ir Jaunzēlandē. Tūristu iemīļotā Veitoma grota. Tā atrodas 200 jūdžu uz ziemeļiem no Velingtonas.

Kāpjot lejā pa sarežģītiem labirintiem, ko izracis tekošais ūdens kaļķakmens kalna pakājē, tūristi beidzot nonāk pie pazemes ezera. Viņi pacel galvu un sastingst ar vaļēju muti: virs galvas plešas… zvaigžņota debess.

Atskan jūsmīgi čuksti vai paklusi izsaucieni — tūdaļ cits pēc cita nodziest «zvaigznāji» un apkārt visu nosedz melnums. Tagad neuzmanīgajiem tūristiem ilgi jāgaida klusumā, ja tie no jauna grib zudušo redzēt. Ne tik drīz atkal iedegas zvaigznes pie Plūtona debesīm. Līdzko tās iemirdzas, paceliet uz augšu roku, un, ja grotas griesti šeit nav pārāk augsti, varbūt jums izdosies noķert vienu «zvaigznīti». Saspiežot to ciešāk savā plaukstā, redzam, ka tā ir dzīva, lokās, nu tikai jānes ārā no alas saules gaismā un jāpaskatās, kas ir noķerts.

Tur spīd mazi, balti «tārpiņi». Tumsā zili zaļa mirdzuma riņķis ietver tārpa pakaļgalu, zein ādas deg četras burvju nūjiņas, tām apakšā atrodas spožs atstarotājs, kas pastiprina gaismu.

«Tārpiņš» ir gara oda kāpurs, kuru zinātnieki sauc par Jaunzēlandes spīdodiņu (vietējā nosaukuma tam nav). Ods tikai divas reizes lielāks nekā moskīts, viņš dēj olas uz Jaunzēlandes alu griestiem un sienām (reizēm arī uz tumšu aizu klintīm). Tas pats ods vai viņa tuvs radinieks apdzīvo Tasinānijas alas, tāpat sastopams Austrālijas dienvidaustrumos un Fidži salās. No olām izšķiļas tārpiem līdzīgi kāpuri un vij zīda mājiņas — caurulītes. No tām uz leju nokarājas tievi, lipīgi pavedieni, apmēram pusmetru gari. Tās ir lamatas. Bet kam?

Pazemes ezera ūdenī perinās tūkstošiem dažādu kukaiņu. Daudziem no tiem olas un kāpurus uz šejieni atnes virszemes upes, kas gāžas bezdibeni pa zemes spraugām un plaisām. Pabeidzot te attīstību, jaunie kukaiņi atstāj ūdeni un dodas uz augšu, pretī, kā tiem liekas, zvaigžņotajām debesīm, un tur pielīp pie mirdzošajiem pavedieniem, ko odu mazuļi- izkāruši zem alas_ velvēm.

Līdzko laupījums pielipis pie kādas no mānīgajām «krellēm», kas savērtas uz lamatu pavediena, oda kāpurs sāk ēst šo pavedienu (no sev tuvākā gala), tādā kārtā viņš «uztin» to kā spiningotājs auklu un pievelk pie mutes otrā galā piekārušos medījumu.

Izmetušas viltīgos tīklus turpgt blakus uz stalaktītiem, tūkstošiem citas «izsalkušas mutes» pacietīgi gaida laupījumu: gaida visu, ko alkst apēst zaigie odu kāpuri; arī viņi paši kļūst par laupījumu, kad zem alu velvēm beigusies noslēpumainā pārvērtība (zudusi retā balva — spīdēšana!) un spārnotu kukaiņu izskatā tie dodas tumsā, meklēdami izeju no alām. Tur tad daudzi no viņiem kļūst par upuri zirnekļiem amaurobijiem. Apbrīnojami zirnekļi — tie ir sabiedriski! Viņi dzīvo draudzīgās sabiedrībās kā bites un skudras, kas zirnekļiem — agresīviem un pret jebkādiem kaimiņiem neiecietīgiem radījumiem — ir augstākā mērā neparasti. Tie kopīgi vij milzīgas ietaises — smalkacainus un izturīgus tīklus pusotra metra platumā, bet to garums — līdz septiņiem metriem un vairāk. Katrai zirnekļu mātei zem kopējā jumta pieder sava atsevišķa istaba (zīdains «uzpirkstenis»), bet tajā kā lēcas rindojas kokoni. Sais kokonos ir ietīstītas zirnekļu oliņas. No dažām jau izšķīlušies jaunie zirnekļi. Viņi paaugsies un tiks pieņemti alu zirnekļu draudzīgajā sabiedrībā.

Dzīve, atjaunodamās nākamajās paaudzēs, zeļ arī tur, kur cilvēka iztēle, mīti un reliģija nometinājusi vienīgi netaisnu dvēseļu un to mocītāju bezķermeniskās ēnas — drausmīgo elles personālu.

Tāpat stāsta leģendas par rūķīšiem, strādīgajiem punduriem. Nenogurdināmie censoņi, iegrauzdamies kalnu dzīlēs, meklē retas rūdas, dārgakmeņus un metālus. To atrastās apslēptās mantas mirdz brīnišķīgā vizmā, dzirksteļo zem alu velvēm kā smaragdi un zelts.

Pārsteigtais pētnieks iet tuvāk, lai labāk aplūkotu apbrīnojamo mirdzumu. Viņš paņem spīdošo «akmeņu» riekšavu, pieliek tuvāk pie luktura, un viņa roka… ir tikai mitras zemes pikucītis.

So nepatīkamo pārvērtību neveic nekādi burvju spēki: ieskatieties uzmanīgi — vai jūs redzat smalkus, blāvus pavedienus zemes pikā? Tie ir alu sūnas šizostegas jaunie dzinumi. Tie arī mirdz dziļā pazemē.

Taču gaisma nenāk no pašas sūnas, tā ir atstarota tikpat kā kaķa acīs. Alu sūnas caurspīdīgo, apaļo šūnu uzbūve līdzīga optiskām lēcām. Tās savāc nožēlojamo gaismas mazumiņu, kas izkliedēts alā, fokusē un šaurā

starā virza uz hlorofila graudiem sūnas audos, kuri ir zem virsējo šūnu lēcām. Un šie za|ie, brīnumainie graudi, izmantojot gaismas enerģiju, kas sakoncentrēta no nedaudziem tumsā uztvertiem fotoniem, rada no neorganiskām vielām (ogļskābās gāzes un ūdens — alās to ir pietiekami) organiskās barības vielas: glikozi, cieti, pēc tam, pievienojot zemes sājus, — olbaltumvielas un taukus. Bez šaubām, pat šī apbrīnojamā sūna ar visu tās optisko pilnību var augt vienīgi netālu no ieejas pazemē vai arī tur, kur pa iežu spraugām un caurumiem iespiežas no zemes virspuses kaut niecīga gaismiņa. Lielos alu dzijumos vēl neviens fotons dabiskā cejā nav nonācis, un jebkura vissmalkākā optiskā ierīce nespēj šeit uztvert un sakoncentrēt gaismas enerģiju.

Bet tur, kur aug sūna šizostega, tās fokusētā, bet pēc tam no hlorofila graudiem daļēji atstarotā gaisma spīd grotu tumsā kā rēgains dārgumu mirdzums, radīdama teikas par nerātniem rūķīšiem un alu gariem.

SATURS

No kurienes atnāk nakts , i . , . (Ievada vietā)

Mūsu mežu un lauku nakts pasaule

Meža pūce ……..

Nakts «bezdelīgas» . . . . . .

ad vakarblāzma sastopas ar rītausmu

Varžu koncerti un krupju dēkas . ,

Visderīgākie no derīgajiem dzīvniekiem

Ezis un daži citi nakts mednieki . .

Iluminācija un bēres , . .

Nakts medības pie griestiem , , ,

Atbalss naktī -,,,«.,.

Džungļi tumsā

Selva ir mežu mežs…………………………………….

Tropu zīdītāji nakts gaitās , , ,

Kalongs, taguāns, ādlidonis . , ■

Arī rāpot dzimušais var lidoti . i

Čūsku neparastās sajūtas ,

Polārā nakts »

Lemingi vajadzīgi visiem . . > .

Kas palicis? , . < . . .

Seit ir tikai pingvlnil , , , . ,

Mūžīgā nakts Neptūna valstībā

Dzelmes tumsa . « • t t i Gaisma dzelmē < . . > i

Dzijjūras makšķernieki .111 Ko viņi ēd? , , , » , < ,

Mūžigā nakts Plūtona valstībā

Olms! ……………………………..

Ciemos pie proteja , Troglobionti . < Troglofili , . . Troglokseni , , . Gaisma alās • ■ .

Igors Akimušklns NO VAKARA LIDZ RITAM

Redaktore J. Roze.

Mākslinieciskais redaktors A. Sprūdžs. Tehniskā redaktore S. Zandberga. Korektore I Kalniņa.

Nodota salikšanai 4.11.80. Parakstīta iespiešanai 00.04.81. Formāts 84x108/32. Tl« pogrāfijas papīrs Ni 3. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 7,77 uzsk. iespiedi.; 8.19 uzsk. kr. nov.; 8,31 izdevn. I. Metiens 45 000 eks. Pašūt. J*i 2273. Cena 40 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rigā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Ml I05/30873/J-2731. Iespiesta Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 22600-1 Rīgā, Vienības gatvē II,

jtUm

Akimuškins I.

Ak 355 No vakara līdz rītam / No krievu vai. tulk. I. Toša; Māksi. T. Loskutova, —• R.s Liesma, 1981. — 145 lpp„ il. — (Stāsti par dabu).

1 Vidēji katrā kvadrātmetrā priežu mežā dzīvo 16, alksnājā — 144, tīrumo% — līdz 460, bet sakņu dārzos — pat līdz 600 sliekām.

[8] vietējā un krievu valodā,

[9] tulkojums no krievu valodas (Aeraioitļiiil dpaicon).

[10] viens spīdošs kalmārs rādītājpirksta lielumā apgaismo ūdenī 25—30 centimetru lielu zonu.

[11] heteroteita gļotu lāse, kas spīd, pārklāta ar segstikliņu, ātri apdziest. Ja stikliņu noņem, tad svaiga skābekļa pieplūdums liek tai atkal «uzliesmot». G)otas drīz vien nespīd arī vakuumā vai kamerā ar ogļskābo gāzi.

[12] vislielākā Eiropas ala ir 40 kilometru garā Eisrlzenvelta ala (Austrijas Alpos, pie Zalcburgas pilsētas), tās vislielākais dziļums ir 407 metri. Seit, Austrijas Alpos, Tantala alā, speleologi (alu pētnieki) nolaidās tūkstoš metru dziļumā. Taču pazīstamas pat divreiz dziļākas un divreiz garākas alas. Slavenajā Mamuta alā (Kentukija, ASV), piemēram, apakšzemes sistēmas stiepjas vairāk nekā simt kilometru.

Content

Akimuškins Igors No vakara līdz rītam

NO KURIENES ATNĀK NAKTS

MŪSU MEŽU UN LAUKU NAKTS PASAULE

Atbalss naktī

Selva ir mežu mežs

Tropu zīdītāji nakts gaitās

Kalongs, taguāns, adlidonls

Cusku neparastas sajūtas

POLĀRĀ NAKTS

MŪŽĪGĀ NAKTS NEPTūNA VALSTĪBĀ

MŪŽĪGA NAKTS PLŪTONA VALSTĪBĀ

Gaisma alās

SATURS