Morēna Ārija

Noslēpumi

NOSLĒPUMI

Stāsti

CEĻAVĀRDI

Jūsu rokās atkal jauna grāmata, kas iznākusi sērijā «Stāsti par dabu». Sērija nav sevišķi veca — to nodibināja 1969. gadā izdevniecības «Liesma» Jaunatnes literatūras redakcijas toreizējais vadītājs, grāmatizdevējs veterāns, rakstnieks un žurnālists, Latvijas PSR Nopelniem bagātais kultūras darbinieks Arturs Lielais (1920— 1981)—, tajā iznākušas četrdesmit grāmatas, no kurām jaunākās minētas  ikvienā sērijas grāmatā uz ceturtā vāka. Tie, kurus interesē daba, droši vien būs šīs grāmatas jau lasījuši, jo neviena no tām nav zaudējusi aktualitāti.

Sērijas dibināšana, kas bija pirmais mēģinājums republikas grāmatizdevniecības vēsturē izdalīt no grāmatu klāsta literatūru par dabu, lai jauno lasītāju ne tikai tematiski orientētu, bet arī pievērstu viņa uzmanību vienai no mūslaiku nozīmīgākajām problēmām, ir attaisnojusies, par ko liecina izdevumu noturīgi pieaugošā popularitāte. Sērijas pirmās grāmatas — Freds Lords, «Klausies, runā dzīvnieki!» (1969); Igors Akimuškins, «Kurp? Un kā?» (1969); Norbērs Kasterē, «Trīsdesmit gadi pazemē» (1970)—nāca klajā 15 000 eksemplāru lielā metienā. Gadiem ritot, grāmatu vidējā tirāža pieauga divas, trīs, četras, piecas reizes, līdz divas Dže- ralda Barela grāmatas—«Trīs biļetes līdz Edvenčerai; Ķengurēna ceļš» (1984) un «Zaļā paradīze» (1987)— sasniedza 100 000 eksemplāru, bet Oskara Gerta un Artura Mauriņa grāmata «Laikazīmes» (1986), piedzīvojusi papildmetienu pēc lasītāju pieprasījuma, tika izdota 130 000 eksemplāru koptirāžā. Intereses pieaugums par literatūru, kas iepazīstina ar dabu, ir saprotams — jautājums, kuru bioloģijas zinātņu doktors, profesors Arturs Mauriņš izvirzīja savas 1979. gadā iznākušās grāmatas virsrakstā «Kurp ej, daba?», kļūst aizvien sarežģītāks, globālāks, pārtop par cilvēces rūpju loka būtisko dominanti, liek pārvērtēt agrākos pieņēmumus un radīt jaunas cilvēka un dabas savstarpējās attiecības.

Sērija pēc ieceres un līdzšinējās realizācijas nav bijusi viennozīmīga ne autoru areāla, ne izklāsta žanru, ne tematisko loku centrējuma ziņā. Tajā ietvertas grāmatas, kuru autori ir mūsu republikas un citu padomju tautu, kā arī ārzemju rakstnieki, zinātnieki, pētnieki, publicisti — klasiķi un laikabiedri. Sižets aizved lasītāju gan pie Latvijas varenākā ozola un lielākā ūdenskrituma, gan uz krāšņajiem Gaujas krastiem un Sibīrijas taigu vai noslēpumainajiem mūžamežiem, ļauj pabūt gan apledojušās kalnu gālēs, gan tuksnešu sausajā versmē, gan subtropos. Turklāt ceļojuma iespējas nav ierobežotas arī laika ziņā: no Zemes nākotnes, kādu to prognozē autori, varam doties miljardiem gadu tālā pagātnē, kad uz planētas radās dzīvība. Teiktais vien liek noprast, cik dažādi ir grāmatu varoņi: koki un puķes, akmeņi un ūdeņi, putni, mājdzīvnieki un meža zvēri, čūskas un kukaiņi. Zeme kā dzīvs organisms un gēni, doma un cilvēks, jā, katrā ziņā cilvēks kā dabas daļa. Sērijā izdoto grāmatu žanru un pat literatūras veidu palete arī nav vienkrāsaina. Minēsim dažus piemērus salīdzinājumam. Bioloģijas zinātņu doktora Zanda Spura grāmata «Pie pasaules putniem» (1987) pirmo reizi Latvijas oriģināldarbu izdošanas vēsturē mēģina sniegt visaptverošu un sistematizētu ieskatu par pasaulē un reizē arī mūsu republikā mītošajiem putniem, un lasītājam tā neapšaubāmi noderēs kā uzziņas rokasgrāmata. Angļu rakstnieka Džozefa Radjarda Kiplinga «Džungļu grāmata» (1982) saista ar interesanto sižetu un tālu zemju eksotiku. Dabas aizsardzības entuziasta Gunta Eniņa apraksti un tēlojumi atspoguļo autora paša pieredzēto un apjausto «Tepat Latvijā» (1984). Žurnālista Oskara Gerta un zinātnieka Artura Mauriņa kopgrāmata «Laikazīm.es» reizē sniedz gan savdabīgu folkloras materiālu — paredzējumus, kuros izpaužas zinātniskās domas rašanās, gan mūsdienu atziņas par dabas norišu prognozēšanu, gan skaidrojumus par laika jēdzienu dažādos tā aspektos.

Tātad varam secināt — par spīti izpētes lauka un tā atklāsmes dažādībai, jebkura šīs sērijas grāmata stāsta par dabu, kuras daudzveidīgums ir bezgalīgs.

«Stāsti par dabu» nu vairs nav vienīgā republikas grāmatu sērija, kas veltīta dabas problēmām. Kopš 1978. gada izdevniecība «Zinātne» laiž klajā populārzināt

nisku grāmatu sēriju «Daba un mēs», kas būtībā arī veltīta jaunajam lasītājam. Pietiek minēt no visa klāsta kaut vai tikai trīs darbus, kas spilgtāk raksturo grāmatu tematisko bagātību, lai noprastu, ka laikam gan katrs lasītājs varēs atrast tieši sev vai nu praktiskai vajadzībai, vai izziņas alku apmierināšanai, vai arī ekoloģiskās domas paplašināšanai nepieciešamu materiālu: Aijas Mel- lumas un Daces Danilānes grāmata «Izziņas takas» (1986) sniedz praktiskus padomus, kā ierīkojami tā dēvētie mācību celiņi jeb izziņas takas dabas rezervātos, parkos, pie skolām, interesantos un pievilcīgos dabas nostūros; Jura Lipsberga darbs «Dzīvnieks Sarkanajā grāmatā» (1985) iepazīstina lasītāju ar Sarkano grā- mcttu — Starptautiskās, PSRS, citu savienoto republiku un galvenokārt Latvijas PSR — tapšanas vēsturi, izveides principiem, struktūru un uzdevumiem; Valdis Dišlers darbā «Cilvēks ir dabas daļa» (1987) aplūko cilvēka tapšanu, viņa bioloģiskās īpatnības un radniecību ar citām dzīvajām būtnēm un tālākās evolūcijas iespējas.

Izdevniecības «Zinātne» populārā sērija «Apvārsnis», kuras pirmā grāmata iznāca 1970. gadā, lielāko daļu darbu arī veltījusi dabai, tādējādi cieši robežojoties ar izdevniecības «Liesma» sēriju «Stāsti par dabu». Dažreiz ir mēģināts izveidot šķirtni, izvirzot šķietami vienkāršu un viegli izpildāmu prasību: lai izdevniecība «Zinātne», kā pienākas pēc statusa, izdod par dabu tās grāmatas, kurās prevalē zinātniskā doma, izziņas materiāls, turpretī izdevniecība «Liesma», kuras pamatprofils ir daiļliteratūra, lai ņem savā apgādā tās grāmatas, kurās par dabu stāstīts kādā no daiļliteratūras žanriem — romānos, stāstos, novelēs, mākslinieciskajā publicistikā… Striktas nodalīšanas centieni praksē līdz šim nav izdevušies. Vai nu tāpēc, ka dažam labam zinātniekam savas domas laimējies ietvert tik mākslinieciski meistarīgā formā, ka darbs pamatoti ieplūdis daiļliteratūras gultnē, un par to varam tikai priecāties, vai arī tāpēc, ka šimbrīžam ir raksturīga žanru saplūde, literatūras veidu krustošanās, jaunu žanru nemitīga rašanās. Tomēr tas nav tiķ svarīgi, jo lasītājam laikam gan ir vienalga, kādā sērijā darbs iznāk. Galvenais, lai tā būtu laba, vajadzīga un interesanta grāmata par dabu.

Kaut arī izdevniecības «Liesma» sērija «Gribu visu zināt» ir adresēta mazajam lasītājam, tā ieguvusi cieņu arī jauniešu, bet saprotamu iemeslu dēļ it sevišķi tētu un māmiņu, vectētiņu un vecmāmiņu aprindās. Arī šīs sērijas grāmatu lielākā daļa veltīta dabas tematikai.

Republikas grāmatniecības abas jaunākās sērijas — izdevniecības «Zinātne» sērija «Zaļais stars», kas orientēta uz jaunatni un savu gaitu uzsāka 1986. gadā, un izdevniecības «Zvaigzne» pusaudžiem veltītā sērija «Atklāsme», kuras pirmā grāmata nonāca pie lasītāja 1987. gadā,— arī neiztiks, kā liecina prospekti, bez dabas norišu aplūkošanas.

Jāpiebilst, ka ne viena vien grāmata par dabu nāk klajā ārpus sērijām. Atcerēsimies kaut vai Kārļa Vilka saistošo grāmatu «Atmiņas par putniem» (Zinātne, 1986), Vitusa B. Drešera darbu «Izdzīvošanas likums» (Avots, 1986), kurš arī pie mums kļuva par bestselleru, Aleksandra Muranova grāmatu «Ūdenskritumu pasaulē» (Zvaigzne, 1986) . . . Kāpēc tā notiek? To neviens lasītājs nav vaicājis. Iemesli ir gluži labi saprotami: ne katrs darbs apjoma un ilustratīvā materiāla dēļ var iekļauties unificētajos sērijas formātos un vākos; dažreiz kādas sērijas noformējumam pietrūkst attiecīgā materiāla vai arī gluži otrādi — rodas iespēja izlaist grāmatu skaistākā ietērpā un uz greznāka papīra, nekā sērija iecerēta.

Literatūra par dabu sasaucas ar daiļliteratūrā ietverto ekoloģijas tēmu, kura gan tur nemēdz būt vienīgā, taču netrūkst darbu, sevišķi pēdējā laikā, kad dabas aizsardzības problēmas saasinās, kuros idejas centrējums vērsts uz sakarību «cilvēks dabā», «daba cilvēkā», «cilvēks kā neatraujama dabas daļa» atklāsmi. Pirmām kārtām te gribētos nosaukt Vladimira Kaijaka noveli šedevru «Visu rožu roze»— tituldarbu 1987. g. iznākušajā rakstnieka prozas izlasē, un armēņu rakstnieka Granta Matevosjana fascinējošo stāstu «Bifeliene», kas nokļuva pie lasītāja 1985. gadā ar sērijā «Jaunības bibliotēka» ietvertās grāmatas — autora stāstu krājuma «Māte brauc preci- nāt dēlu»— starpniecību.

Ekoloģijas jautājums, vienlaikus būdams cilvēces esamības un nākotnes jautājums, nepielūdzami un pamatoti ielauzies mākslinieciskās izpētes sfērā.

Grāmata, kas tagad ir jūsu rokās, veidota pēc vienkārša principa. Tajā iekļauti galvenokārt tie darbi, kuri līdz šim republikā nav publicēti atsevišķā izdevumā. Pārstāvēdami vairākus daiļliteratūras slāņus, arī zinātnisko un dokumentālo daiļliteratūru, tie rod izpausmi dažādos nrozas žanros: stāstos, novelēs, līdzībās, miniatūrās, mākslinieciskos aprakstos, tēlojumos. Autoru loks nav ģeogrāfiski ierobežots. īsas ziņas par katru jūs atradīsiet grāmatas beigās. Vairums uzvārdu jums būs labi pazīstami no iepriekš izlasītām grāmatām, ar vienu otru, iespējams, tiksieties pirmo reizi. Notikumi risinās ne tikai visos Zemes kontinentos, bet arī uz ūdeņiem, ne tikai noslēpumu pilnajā mežā, bet arī lauku māju pagalmos un pilsētu dzīvokļos, gan mūsdienās, gan nesenajā pagātnē. Darbu izvietojums krājumā — pēc autoru uzvārdiem alfabēta kārtībā.

Tematika šī termina šaurākā izpratnē skar dabaspasau- les dažādas šķautnes atšķirīgā māksliniecisko paņēmienu izm/āntojumā, kur ikdienišķi piezemētais savijas ar apzināti fantastisko, skaudri reālais — ar filozofiski apjēgtu simboliku.

Cilvēks pakāpeniski attālinās no dabas, zaudē piederības izjūtu dabai, kopības apziņu ar savas izcelsmes šūpuļa biedriem. Sis process nepielūdzamā likumsakarībā vēršas pret pašu cilvēku, sagraujot viņā personības veselumu un sūtības apjautu.

Krājumā ievietoto stāstu ētiskais ideāls iemiesots cilvēka un dabas harmoniskā vienotībā. Daba katram no mums ir ne tikai atslodzes devēja, fizisko un garīgo spēku atjaunotāja un iedvesmas avots, estētiskās pilnības nesēja, spēju pārbaudes līdzeklis, bet arī dzīvības noslēpuma vienīgā glabātāja. No acij nesaredzamas sēkliņas izaug puķe, saplaukst ziedos, nobriedina augļus . .. Visfantastiskākais cilvēka prāta radītais modelis nespēj un nekad nespēs nodrošināt sev tālāku attīstību. Tā piemīt tikai dabai.

Dzīvības pastāvēšanas likumā ietilpst arī nebeidzamā tieksme pēc pilnveides, neremdināmās tālākvirzības alkas. Sīs dziņas spožāko iekausējumu lasītājs atradīs personificētajā kaijas tēlā.

Saule — dzīvības devēja, dzīvības uzturētāja, dzīvības māte. Tās spēkos ir atmodināt cilvēkā1 mirušās jūtas, līdzsvarot un harmonizēt viņu.

Cilvēka attieksmē pret dabu izpaužas viņa personības vērtība visā veselumā.

Dzīvnieku paradumi, pārsteidzošās savstarpējās attiecības un izturēšanās pret cilvēku ļaus lasītājam vilkt ne katrreiz glaimojošas paralēles ar cilvēku sabiedrībā pastāvošajiem uzvedības tikumiskajiem pamatojumiem.

Cilvēka pilnvērtīgas pastāvēšanas priekšnoteikumos ietilpst nepieciešamība ne tikai ar prātu apzināties sevi kā dabas dalu, bet arī izjust tās ritmus, procesus un parādības.

Lai kādi būtu krājumam atlasīto darbu idejiskie centrējumi, tie pauž domu, ko izteicis Fridrihs Engelss:

«Mēs nevaldām pār dabu, bet tieši otrādi. Ar visu miesu, asinīm un smadzenēm piederam tai un atrodamies tajā.»

SASTĀDĪTĀJA

VIKTORS ASTAFJEVS,

krievu padomju rakstnieks

PUJEŅU SAKNES1

Reiz biju nokļuvis Ziemeļurālos. Sēdēju uz Kvarkuša virsotnes atzarojuma akmeņu nogruvuma. Virs Voguļ- skafe sopkas, kas tālē bija skaidri sazīmējama, lēnām cēlās saule, un sopka ritu pusē caur peldošajiem mākoņiem reizumis gaiši iemirdzējās, reizumis satumsa.

Pēc brīža saule jau bija izripojusi virs sopkas kupra, ar stariem šaustīdama gan mākoņus, gan biezo miglu. Virsotnes galā sāka zaigot sniegs, mākoņi kļuva blāvi un kā negribot nolīda aizās, un pasaule sadalījās divās daļās. Augšā — sopkas ar baltiem sniega zaķīšiem uz muguras un nebeidzama saules staru vizēšana un ņirboņa, apakšā — viss miglā tīts, krēslā iegrimis, acīm neredzams. Bija iestājies tas laiks, kad sastingušās, tumšās sopku un akmens nobirumu aprises ietina spocīga dūmaka un apkārtne ar šo noslēpumainību nevis atbaidīja, bet vilināja pie sevis.

Sopku pakājē klājās biezi, necaurredzami mākoņu vāli, un šai aizsegā pa aizām akli lauzās kalnu upītes, atdurda- mās pret akmeņiem un aizgruvumiem, tomēr traukdamās bez apstājas lejup -no Kvarkuša, no Voguļskas sopkas un no trim akmeņiem — tiem pašiem mīklainajiem akmeņiem, pie kuriem izsenis dodas brieži nomest ragus.

Seit, Urālu kalnu virsotnēs, upes sāk savu tecējumu. Seit, pie pašiem padebešiem, guļ mūžīgais sniegs, barodams stindzinoši aukstos avotiņus ar tām skopajām ūdens lāsēm, no kurām pēc tam izaug varenas upes, kas plūst te nevaldāmi strauji, te atkal rāmi līdz pašai Kaspijas jūrai.

Upes dzimst svētlaimīgā, mūžīgā klusumā. Dzimšana necieš kņadu, dzimšanai tīkams ir miers. Zemā, skopā saule, kas maz silda, bet daudz dāļā gaismas, tomēr atkausē saplacinātos, svina smagos sniega blāķus, un no

' © H3«aTeJii>cBo «Momjaa rBapAna», 1981.

tiem uz visām pusēm aizlokās žiglas tērcītes. Sākumā tās ir maziņas un sīciņas, bet drīz vien, tecēdamas netālu cita no citas, saplūst kopā un čalodamas savijas jautrā, bangojošā straumē, kas pa akmeņiem un aizgruvumiem drāžas uz leju. Uz leju! Uz leju! Skanīgi trokšņojot un šalkojot. Un šo straumi neviens vairs nespēj apturēt, pagriezt atpakaļ. Upes tecējums atgādina cilvēka dzīvi — tajā daudz pagriezienu, tomēr atpakaļceļa nav.

Nogruvums, uz kura es sēžu, beidzas kaut kur pašā augšā pie vēju izpūstajām sopkām. Visapkārt vīd laukakmeņi mājas lielumā, bet uz sopkas arī guļ sniegs, cieši pieplacis un ar baltām ķetnām ieķēries akmeņu starpās, lai nenokristu. No sniega puses man gar muguru lien saltums, acis sāpīgi žilbina vēsā saule. Sopkas pakājē, bezmaz uzlīdušas uz sniega blāķiem, kas nobārstīti ar sēklām, aug sniegpulkstenītes siltām, raupjām lapiņām. Sajās lapiņās kā kārtīgā saujā iespiesti pa pieci balti ziediņi. Nekur citur neesmu redzējis tik pārdrošas sniegpulkstenītes! Seit tās zied vai cauru vasaru, sekodamas saulē kūstošajam sniegam, zied pa pieci ziediņi uz katra kātiņa.

Bet uz sīku akmentiņu nobiruma līdzās maziņai, taču jau vecīgi izlocītai balteglei redzu prāvas, tumšsārtas puķes.

Lejā, Urālu kalnu nogāzēs, šādas puķes aug veselām saimēm, cieši saspiedušās cita pie citas — ziediņš pie ziediņa, lapiņa pie lapiņas — pa trīsdesmit vienkopus. Arī ziedi tur ir košāki, ar dzelteniem vidiņiem kā actiņām.

Kā šīs puķes te gadījušās? Kāds vējš to pasmagās sēkliņas atpūtis uz šejienes mežonīgajiem akmeņu nogruvumiem zem ledussaltajām debesīm? Varbūt tās atnesis kāds putns knābī? Varbūt alnis nagu šķēlumā?

Tās ir tikai trīs. Kātiņi tievi, lapas kā no skārda, saltajā vējā nobrūnējušas.

Bet ziedi?

Cik dabā viss gudri iekārtots! Ziedu vainadziņi ir piesegti, un dzeltenās actiņas nav redzamas. Puķes stāv kā bērneļi košās cepurītēs ar nolaistām ausīm un neļauj salam nokost sēkliņas. Vainaglapiņas — iesirmas, gaļīgas, biezas. Zieds visus savus spēkus ir sakopojis vienam mērķim — saglabāt sēklas, un zieda vainags neatvērsies visā pilnībā, nesnaudīs laipni smaidošās saules staros.

Ziedi neuzticas šai saulei. Tie pārlieku daudz pārcietuši, iekams pamodušies no drebelīgā miega starp kailajiem, sīvā sala atdzesētajiem akmeņiem.

Paies gadi, un uz akmeņu nobiruma visnotaļ sāks kvēlot košas tumši sārto ziedu liesmiņas. Pagaidām šeit ir tikai trīs. Trīs vīrišķīgi, nepakļāvīgi ziedi — kā ķīla nākotnes skaistumam.

Es ticu, ka šie ziedi izdzīvos un izkaisīs savas izturīgās sēkliņas ūdens tērcītēs, kas tās aiznesīs starp akmeņiem un tur tām atradīs šauru spraudziņu, pa kuru ceļas augšup kaut arī tik tikko sajaušama, tomēr silta zemes elpЈĻ. Es tam ticu, tāpēc ka pirms gadiem astoņdesmit Kvarkuša un citu polāro Urālu kalnu un sopku pakājēs vēl nemanīja neviena kociņa. Bet patlaban šaurās kalnu ieplakas no vienas vietas klāj zemu, kroplīgu, puskailu koku meži, pat Kvarkuša rietumu nogāzē ap alpu pļavām vīd gan grupiņās, gan atsevišķi pa vienam nelieli, bezmaz kaili kociņi, kas tomēr ir tik stipri un sīksti, ka to saknes sadrupina akmeni un cērtot no to stumbra atlec cirvis. Koki nemitīgi uzbrūk un grūtā cīņā norūdās. Daži no tiem krīt, mirst stāvus kā karavīri kaujā, citi tomēr iet tālāk uz priekšu. Iet tālāk un tālāk!

Pirmie taigas karavīri — saliekti, taču neuzveikti, bada un klinšu stindzinošās elpas novārdzināti — uzņem uz sevi visu ziemeļu sala sīvumu to mežu vārdā, kuri seko aiz viņiem,— un es, bijušais Krievijas karavīrs, kam zināms, cik grūti iet pirmajam, zemu noliecu galvu šo koku priekšā.

Bet mežam nopakaļ lido putni, seko zvēri, seko visa dzīvā daba — un kopā ar to arī šīs tumšsārtās puķes ar rosīgajām saknēm un izturīgajām sēklām. Un visi šie lejas noriņās blāvi mirguļojošie ziediņi kā svētbilžu lampiņu liesmiņas, zeltainās gundegas, neredzēti sīkās, knišļiem līdzīgās neaizmirstulītes un pat brīnumainā kārtā te nokļuvušās zilgās puķītes, un pašpārliecinātās sniegpulkstenītes ar sajūsmu noraugās uz pujenēm — svešajiem ienācējiem, uz trim izlūkiem, kuri ir it kā dzīvīgu, karstu asiņu pilni.

Lai neatdziest šīs sārtās asinis puķu tievajās dzīsliņās — pujeņu saknēs!

TREZORA DZĪVE1

Raibs suns ar apaļām ķepām un samiegojušos purnu gulēja, izstiepies šķērsām lievenim, noteikti šķērsām, lai ikviens nācējs aizķertos aiz viņa ar kāju un viņš tam pakaļ varētu iešmaukt istabā. Ticis iekšā, Trezors tūliņ palīda zem galda un brīvi izlaidās garšļaukus; ja pie galda sēdošie uzlika viņam virsū kājas vai uzkāpa uz tālu izstieptajām ķepām, viņš strauji uzšāvās augšā, ar pauri nobūkšķināja pret galda apakšu un nelabā balsī ierējās: «Ei, biedrīši, uzmanīgāk! Es te guļu!»

Trezors ēda no veca emaljēta kastroļa. Tas kalpoja par ēdamtrauku visiem mājas dzīvniekiem: trim kaķiem un viņam, Trezoram. Iebāzis purnu kastrolī, suns izvēlējās sev mīkstākos un gardākos kumosus. Kaķi pacietīgi tupēja tam apkārt un laizījās, neuzdrīkstēdamies traucēt kunga maltīti. Ja kāds no kaķiem mēģināja iebāzt purniņu traukā, Trezors izgrūda tik niknu rūcienu, ka visi kaķi pajuka kur kurais.

—   Tad ta nešķīstenis! Tīģeris kas tīģeris! — iesaucās saimniece.

Trezors jautājoši paraudzījās viņā, mēģinādams uzminēt, vai «tīģeris» nozīmē ko labu vai sliktu.

Parasti viņš pamodās un negribīgi izlīda no pagaldes tikai dienas otrajā pusē, kad saimniece sāka posties uz veikalu — viņa strādāja gan par teļkopi, gan arī par pārdevēju veikalā. Trezors nostājās uz veikala lieveņa un vankšķēja tik skaļi, ka tā rejas kā zvana skaņas bija sadzirdamas tālu apkārtnē: «Steidzieties! Steidzieties! Veikals jau vaļā! Vaļā! Vaļā!»— un tad starp pircēju kājām ielavījās veikala telpās. Ja pircēji nenāca, viņš durvis atgrūda pats ar pieri un nogaidoši apstājās letes priekšā.

—   Ko ar tevi lai dara?— sacīja saimniece.— Esi jau nopelnījis — še, saņem!— Un pasvieda Trezoram cukura graudiņu, pārlūzušu piparkūku vai saņurcītu konfekti.

Notiesājis cienastu, Trezors vai nu aizmiga iekurtās krāsns priekšā, vai arī no jauna izmanījās ārā, kur, plati iepletis muti, saldi nožāvājās un izstaipījās, tad devās pakaitināt savu brāli Muhtaru.

Muhtars pēc krāsas un auguma bija kā izliets Trezors, tikai pilnīgi cita rakstura. Trezors bija nelabojams liekēdis, liels blēdis un lempiķis, turpretī brālis — gluži otrādi — aiz čakluma rāvās vai pušu, it sevišķi medībās, bija stingrs, nikns un tāpēc tupēja, piesiets ķēdē. Un cik rūgta viņam — brīvajam, dedzīgajam, brašajam un straujajam sunim — bija šāda dzīve! Bez tam vēl reizumis ieradās brālītis un sāka uz viņu tik sirdīgi rūkt, kašāt ar kājām sniegu, ka dažkārt atkasīja pliku zemi, apslapināja stabu un sagrauza malkas pagali smalkās driskās, tā likdams saprast, kā viņš varētu izrīkoties ar Muhtaru, ja tikai gribētu.

/žluhtars uz šo viņa ņirgāšanos atbildēja ar niknu, aizsmakušu riešanu, rāvās no ķēdes, bezmaz nožņaugdamies: acis pielija asinīm, no mutes šķīda putas, un reizēm gadījās, ka viņš pārrāva kaklasiksnu vai ķēdi,— tad raibais divu saķērušos suņu kamols valstījās pa pagalmu, izārdot sniega kupenas, apgāžot malkas grēdas, rībinot spaiņus un kastes,— brāļi tik nikni plucināja viens otru, ka nekādi nebija iespējams tos izšķirt.

Brītiņu izplūkušies, abi atkāpās sānis, aplaizīja brūces, atvilka elpu un atsāka atkal: «R-r-r, rrr-r, rrr …»

Plēšanās visbiežāk notika ziemā, jādomā, aiz garlaicības. Izvillojušies līdz pagurumam, līdz galīgam spēku izsīkumam, suņi ilgu laiku palika mierīgi un, ja satikās, tad pagrieza galvu katrs uz savu pusi, pa gabalu brīdinoši rūkdami: «Nu, pielūko, riebekli! Pielūko! . ..»

Vasarā Trezors ij nedomāja ar kādu plūkties. Viņš bija pilnīgi aizņemts ar saldās iztikas sarūpēšanu, ko bija iemanījies izdiedelēt no pilsētas atbraukušajiem bērniem un labsirdīgajām tantiņām. Pa to laiku, kamēr viņa brālis Muhtars peldēja pa upi pakaļ saimnieka laivai, skraidelēja pa krastu, kādu meklēdams vai kašādams zemi, kamēr sargāja — turklāt ar lielu atbildību — zvejnieku vienkāršo mantību, Trezors tikmēr apstaigāja sādžiņas sētas, sākot no malējās. Viņš parasti notupās pie vārtiem vai atvērta loga priekšā un gaidīja, kad mājas ļaudis iedos cukura graudiņu vai kādu citu gardumu. Ja ilgi nedeva, viņš ierejoties atgādināja par sevi un beigu beigās dabūja kāroto. Lēnā garā krimšķinādams cukuru un laizīdamies, viņš sniedza savam labdarim pamatīgo ķepu vai arī nogūlās pie vārtiem un kādu laiciņu «apsargāja» šos labos ļaudis, viņu sētu un saimniecību.

Trezora darbalaiks bija atkarīgs no cienasta lieluma: saņēmis mazu graudiņu, viņš pagulēja pie vārtiem tikai īsu brītiņu vai tūliņ aizskrēja tālāk pie nākamās mājas; tādā veidā viņš divas reizes dienā devās apgaitā, savākdams cienastus un pilnīgi ignorēdams tās mājas un sētas, kurās viņam tikai retu reizi atmeta kādu kumosu vai dažkārt padzina; ja pēcāk šo māju iemītnieki nožēloja savu rīcību un mēģināja Trezoru pielabināt, viņš no šādiem uzaicinājumiem delikāti izvairījās.

Uz rudens pusi Trezoru pārņēma grūtsirdība: pilsētnieki brauca no sādžiņas projām, un viņš katru ģimeni pavadīja līdz autobusa pieturai. Nokāris galvu un nolaidis asti, Trezors aizslāja līdz ceļam, apgūlās paēnā un izdvesa nopūtu: «Ko lai dara? Atvaļinājums nav mūžīgs. Tikai atcerieties, ļaudis, ka jums šeit paliek uzticams draugs, uz kuru var paļauties.»

Bet, tiklīdz autobuss bija pārripojis pāri tiltiņam un nozudis aiz eglīšu pudura, Trezors tūliņ salieca asti ritenī, saslēja ausis un, pacilāti riedams, atgriezās sādžiņā: «Aiztriecu gan tos vasarniekus! Pasākuši te, saproties, visādi salasīties. Viņu dēļ vienīgi lieks satraukums . .. »

Rudenī, pirms Oktobra svētkiem, Trezors pret visiem sādžiņas iedzīvotājiem bija pati laipnība. Tuvojās lopu kaušanas reize: suņu, kaķu un putnu dzīru laiks. Pamet acis un redzi: šur tur pagalma papelēs un ievās sametušies veseli vārnu, žagatu un kovārņu bari; uz sētas stabiem nekustīgi — kā uzmaukti māla podi — tup kaķi. Zālītē guļ Trezors, uzlicis purnu uz ķepām, un klusēdams sasprindzis gaida: tātad šajās mājās ir nokauta aita, tele vai bullēns.

Kad mājas ļaudis, nodīrājuši lopam ādu un gaļu pakāruši nojumē apžāvēties, aiziet cept kartupeļus ar svaigo gaļu, visa dzīvā radība sāk rosīties: virs pagalma kā melns mākulis nu lidinās vārnas, cenzdamās cita citai atņemt ieguvumu; šurpu turpu žadzinādamas šaudās žagatas ar asiņainu ādas kriksīti vai cietu cīpslu knābī; visapkārt ložņā kaķi ar neganti degošām/acīm un satiekoties šņāc un sprauslā cits uz citu. Arī Trezors guļ pļaviņā, turēdams ķepās cienastu,— viņam allaž atlec sava kaulu tiesa, viņu neviens neaizmirst. Brīžiem viņš paguļ līdzās kaulam, atpūšas, tad atkal satver to priekšķepu spilventiņos un nesteidzīgi, ar baudu un apdomu, kā izklaidēdamies grauž.

Reiz viņš, šņirkstinādama zobus, tiesāja kaulu, bet no papelēm uz viņu noraudzījās badīgās vārnas, laiku pa laikam lempīgi pamiņādamās no kājas uz kāju un sarunādamās: «Kas tā par lietu?! Rij vienā rīšanā! Ne kauna, ne goda! Būtu kaut drusciņ atstājis mums . . .»

Tad vārnas pacēlās gaisā, sāka lidināties virs Trezora, ķērcot baidīja viņu un mēģināja aizķert ar nagiem, taču suns necēla ne ausu — mierīgi grauza balto, trauslo kaulu tikpat kā cukura graudiņu. Pēdīgi kāda veca, pārdroša vārna nolaidās Trezoram tieši degungalā un gaidīja, kad viņš aizsapņosies vai aizsnaudīsies. Vārna it kā savā nodabā šikiem solīšiem tipināja sunim apkārt, kaЈ ar gardu muti krimta kaulu, parušināja ar knābi zemi, kaut ko uzknābādama un tā piezagdamās tam pavisam tuvu klāt, lai pamanītos izraut kauliņu,— bet kas to deva! Trezors bija modrs un izdarīja tik veiklu lēcienu, ka vārna gandrīz vai zaudēja asti.

Vecā vārna nu notupās uz papeles zara, lūkojās uz Trezoru un ilgi gudroja, līdz izgudroja diženu stratēģisku plānu: viņa ieķērcās, pavēlot, lai vārnu saime seko viņai, un viss vārnu bars trokšņodams sāka riņķot ap suni, te pielidodams tam tuvāk, te nikni ieķērkdamies. Suns darītu prātīgi, ja paņemtu kaulu un ar labu aizvāktos zem nojumes, taču viņš to nedarīja, jo bija tiktāl palaidies slinkumā vai arī iedomājies sevi tik lielu gudrinieku un stiprinieku, ka nevienu citu negribēja atzīt, un tālab dabūja par to dārgi samaksāt.

Vecā vārna krietnu bridi tipināja ap suņa asti, tad — kā sagrāba to knābī, kā parāva, cik spēka! Suns neizturēja, uzlēca .kājās un riedams metās vārnai virsū. Spalva tam bija sacēlusies stāvus, acis niknumā zvēroja.

Vārna it kā nobijās, atlēca sāņus, savicināja spārnus un palidoja vēl soļus trīs nostāk: aiz pārbīļa tā drebēja, knābis bija bezspēcīgi atvērts. Trezoram to tikai vajadzēja — viņš sāka dzīties vārnai pakaļ: teju, teju saķers to aiz astes! ,

Tikmēr pārējās vārnas paguva suni aplaupīt; viņas pakampa kaulu un, to brīžiem izlaizdamas 110 knābja un atkal saķerdamas, aiznesa prom aiz sādžas — uz sakņu dārziem, kur ķērkdamas un riņķodamas ņēmās Trezora gardumu sadalīt savā starpā.

Trezors paklausījās vārnu ķērkšanā, tad atgriezās tajā vietā, kur bija grauzis kaulu, apostīja pļaviņā sasalušo zāli, ar nagiem pakašāja zemi, paskatījās uz visām pusēm, un viņam saplaka spalva, ausis noļuka, aste nolaidās: viņš nekādi netika gudrs — te bija kauls, te vairs tā nav! Kur palicis? Bet uz kāršu žoga tupēja vecā vārna un, kustinādama asti, ķērca: «Rekur-r muļķis! R-rekur-r-r muļķis!»

Trezors nu skraidelēja pa sādžu, baidīja vārnas un žagatas, cerēdams, ka viņam kāds atmetīs kaulu vai gaļas kriksīti.

Izgājušo ziemu, kas bija dziļa, ilga un puteņiem bagāta, Trezors ar Muhtaru villojās sevišķi zvērīgi. Muhtars gandrīz izplēsa Trezoram aci, saplosīja ausi, lūpas. Trezors savukārt pārkoda brālim nez kādu galvas nervu, un Muhtars drīz vien kļuva kurls. Viņš, medību suns, pēkšņi sadrūma, sašļuka, kustējās, tik tikko kājas vilkdams; ausis tam noļuka, aste nopluskājās, tapa netīra, spalva izkrita. Veco, slimo suni nomainīja ar jaunu — lielgal- vainu medību kucēnu Dunaju, kas pēc neilga laika jau izauga akas grodu augstumā un rēja tik rešņā balsī, ka večiņas mājās aiz pārbīļa meta krustus.

Bet Muhtars no mājām pazuda: nav zināms, vai viņu — slimu, nevienam nevajadzīgu — saimnieks nošāva vai viņš pats aizgāja uz mežu, lai tur nomirtu.

Ari ar Trezoru notika dīvainas pārvērtības. Viņš tāpat pēkšņi novecoja, saduga, atteicās no ļaužu cienastiem, vairs nevankšķēja un nepavadīja saimnieci uz veikalu. Pēcāk ņēma un pavisam aizgāja no sādžiņas — verstis piecas no savām mājām un apmetās uz dzīvi lopu fermā, kur viņš gulēja salmos un pārtika nezin no kā.

Saimniece vairākkārt ieradās kaimiņu ciemā, aicinaja Trezoru nākt uz mājām. Viņš kā atvainodamies luncināja asti, pat panācās kopā ar viņu līdz ciema malai, taču te kļuva arvien gausāks un atpalika.

— Trezor, Trezor! Nāc nu, mīļais sunīt! Nāc uz mājām!

Suns par atbildi, vecīgi. sēkdams, bezcerīgi un rūgti ierējās, it kā sacīdams: «Nevaru! Nespēju aiziet . . . Piedodiet …»

Varbūt aiz tā ciema, aiz tās fermas ir aprakts Muhtars? Vai arī Trezoram kas sagriezies galvā? Kas to lai izdibina!

Taču bez suņa sādžiņā bija kļuvis ^skumīgi, tā bija it kā pazaudējusi savu dzīvo dvēseli, tapusi klusa un pavisam sērdieniga.

VECAIS ZIRGS1

—   Vai stāv?— jautāja seržants Daņila izlūkam Vaņagi- nam, kas dežurēja pie stereoskopiskā tālskata.

—   Stāv,— Vaņagins atbildēja dobjā balsi, atdodams vietu pie tālskata Daņilam — izlūku nodaļas komandierim.

Komandieris ilgi un saspringti pārlūkoja apkārtni, tad pievērsa tālskata redzošās acis vienam punktam.

—   Saki viens cilvēks,— viņš ierunājās, uzbudināti dauzīdams sev pa kabatām, meklējot smēķi.— Trīs dienas no vietas stāv!— Viņa balsī ieskanējās līdzjūtība.

A^aņagins nopūtās:

—   Trīs dienas . . .— un pasniedza komandierim piesmēķēt.

Abi smēķēja, alkatīgi vilkdami plaušās rūgtos mahorkas dūmus, un klusēja. Viņi sapratās bez vārdiem, tāpēc ka domāja par vienu un to pašu, kaut gan bija dažādi cilvēki. Seržants Daņila bija jau labi gados. Viņš jauno, izveicīgo, balamutīgo izlūku vidū jutās apmulsis, kā svešinieks, kas nav īsti savā vietā, un tāpēc jau divas reizes šai gadā bija lūdzis priekšniecībai, lai viņu pārceļ parastā dienestā pie parastiem kājniekiem.

Vaņagins nāca no strādnieku vidus, bija lokomotīvju bronzas ieliktņu slīpēšanas speciālists. Ar seržantu Da- ņilu viņu saistīja tikai viena kopīga iezīme — rudie mati un vēl tas, ka darba laikā viņš nemīlēja pļāpāt. Pie tā viņu bija pieradinājis smalkais slīpētāja arods.

Viņš bija arī tas, kurš pirmais seržantu nosauca par tēvoci Daņilu un tālab no švītīgā bataljona komandiera saņēma sodu — pusi dienas dabūja nogulēt bez stilbti- ņiem dziļā iedobē, tā sauktā «lūpā», kurp disciplinētie kareivji viņam atnesa salmus.

Vai nu Vaņaginam patika tupēt «lūpā», vai arī viņš bija pārlieku stūrgalvīgs, tomēr sods uz viņu neiedarbojās, un dienesta pakāpju ievērošanas jautājumu viņš izšķīra pēc sava prāta — nodaļas seržantu sāka dēvēt gluži vienkārši par Daņilu. Un šo vārdu drīz vien pārņēma viss pulks.

Tagad nedz bataljona komandieris, nedz kāds cits neko vairs nevarēja darīt.

Smēķa gals sāka dedzināt pirkstus, izjuka, un seržants Daņila to nometa zemē, uzmidams tam ar papēdi.

—   Kā tu domā?— viņš aizsmacis pavaicāja un noklepojās.— Kā tu domā, es jautāju, vai viņš vēl ilgi tā stāvēs?— Un pameta ar galvu uz neitrālās joslas pusi.

—   Kas to lai zina.— Vaņagins paraustīja plecus.— Dažam labam dzīvība sīksti turas kaulos.

Seržants Daņila uz mirklīti atbalstījās pret stereosko- pisko tālskati, un roka no jauna sāka meklēt tabakmaku.

—  Aizvien vēl stāv un stāv . . .

Neitrālajā joslā starp ciņiem garajā, sausajā zālē jau trešo dienu stāvēja ievainots zirgs. Stāvēja nekustīgi, nolaidis galvu. No drebošajām, drusciņ pavērtajām lūpām lejup stiepās asiņainas siekalas. Kad uz zirgu lūkojās caur tālskati, tas pievirzījās gluži klāt okulāriem, un tā lielajā acī varēja saskatīt trulas sāpes, skumjas un neizpratni.

Zeme zirgam neļāva saļimt, tā pati zeme, uz kuras viņš kādreiz bija spēris kāju kā baltpierītis kumeliņš, apsveikdams pasauli ar priecīgu, stieptu zviedzienu. Vēlāk viņa kājas tapa spriganas un krēpes viļņiem klājās pār lokano kaklu, viņš lūkoja iekost mātei krustos un dzīties pakaļ jaunām ķēvītēm. Kad viņš izauga, viņu sāka jūgt pajūgā. Pirmoreiz ielikts ilksīs, viņš protestēdams iezviedzās un saslējās pakaļkājās. Taču viņš bija iespīlēts ilksīs un mutē ielikti dzelži, viņam bija grūti pretoties, tālab nekas cits neatlika kā paklausīgi rikšot uz priekšu, bet pēcāk soļot pa ceļu, kas aizstiepās tālē līdz pat apvārsnim. Kopš tā laika zirgam arvien šķita, ka tur, zemes malā, ir ceļam gals un ka viņš, aizvedis turp vezumu, ieraudzīs kaut ko vēl nebijušu.

Pagadījās dienas, pat nedēļas, kad zirdziņu sapītu palaida savā vaļā, un viņš lēkāja pa atvēsušo zāli dzestrā nakts melnumā, klausīdamies, kā grieze griež. Zirgkopis viņu veda pie upes dzirdināt, un viņš ilgi ar lūpām sūca ūdeni, bet cilvēks tikmēr stiepti svilpoja, laikam domādams, ka šī rāmā, vienmuļā svilpošana zirgam dzerot sagādā lielāku baudu.

Mainījās vezumu krava:būvkoki, malka, siens, ķieģeļi, maisi, ūdens muca,— bet ceļam kā nebija, tā nebija gala. Tas veda zirdziņu aizvien uz priekšu, līdz aizveda tur, kur valdīja dārdoņa, kņada, klaigas.

Sākumā zirdziņš ausījās, kāpās atpakaļ un krāca, aiz bailēm raudams pušu streņģes. Cilvēki, acis pārgriezuši, viņu brīžiem trenca uz priekšu, ko mācēja, brīžiem atkal lika iet soļos nesteidzīgā, rāmā gaitā, ieaijādami viņu ar dziesmu, kas bija tikpat gara kā ceļš.

Reiz viņu iejūdza vezumā kopā ar diviem jauniem, straujiem zirgiem. Viņus trenca taisni pāri saulespuķu un kukurūzas tīrumiem.

Gaiss bija dūmakains un tveicīgs.

Jaunie zirgi auļoja viņam abās pusēs un skriedami kampa kukurūzas sulīgās vasas. Viņi tās klemšāja un locīja iekšā, bezmaz aizrīdamies ar siekalām. Bet zirdziņš to nevarēja. Viņam ļodzījās kājas, metās cita aiz citas un vairs neklausīja.

pēkšņi tas zirgs, kurš rikšoja labajā pusē, nogāzās zemē, ar kājām saceldams putekļus, bet otrs grīļodamies smagi elsa, iepletis mīkstās nāsis, no kurām burbuļodamas tecēja asinis. Arī šis nogāzās zemē, raudams līdzi veco zirdziņu. Tomēr zirdziņš tikai plašāk atspērās uz kājām un turējās pretim. Viņu žņaudza aizjūgs, bet zemē krist viņš negribēja.

No ratiem izkāpa cilvēks un, paņēmis nazi, pārgrieza streņģes. Nu varēja vieglāk elpot. Cilvēks paglaudīja zirdziņam ribas, kas kā apaļas stīpas izspiedās sānos, un sacīja:

— Nu, mīļais, tagad visas cerības uz tevi, paglāb mūs!

Un vecais zirdziņš, redzams, saprata, ko viņam saka cilvēks, viņš sasprindzināja muskuļus un aizvilka vezumu tālāk no dārdoņas, kņadas un vaimanām. Tais vietās, kur patrāpījās izārdīta zeme vai šāviņu izrautas bedres, zirgs lika soļus uzmanīgi, tomēr rati tik un tā zvalstījās un no tā skanēja vaidi un lamas. Pēdīgi zirgs ieraudzīja meža celiņu un nogriezās pa to.

Blakus teltīm ar sarkanā krusta zīmi zirdziņš apstājās, atslābināja muskuļus, domīgs nodūra galvu.

Ievainotos aiznesa. Negaidīdams, kad tam uzšaus ar pātagu, lai atkal dzītu ceļā, zirdziņš pagāja sāņus un ar lieliem, krietni nodilušiem zobiem sāka kremst nomīdītos pāraugušas vārpatas kumšķus.

Pēc neilga laika arī zirdziņu ķēra lode. Sānos kaut kas truli iecirtās. Viņš rāvās uz priekšu, taču vezums nekustējās no vietas. Viņš mēģināja vēlreiz, it kā neticēdams tam, kas bija noticis, un kājās sajuta lielu vārgumu, bet iekšā — dedzinošas sāpes.

Tas notika vietā, kur pletās izžuvis purvs. Seit vēl vīdēja pavasarī iemītās putnu pēdas un auga ne visai liels vīgriežu cers. Zirdziņš to ātrumā apgrauza, pēc sena paraduma izmantodams kārtējo apstāšanās reizi, taču baltos, kuplos ziedu čemurus tikai apostīja.

Ar vienu kāju klibs karavīrs zirgu vairākas reizes uzmudināja, pēc tam krekstēdams apgāja vezumam apkārt un pašūpoja galvu. Noteicis:«Kad gan beigsies šis karš?!»— nomauca zirgam sakas.

Vakarā šis pats karavīrs atveda citu zirgu un uzmauca tam sakas. Saku sviedru spilventiņus vecā zirdziņa kakls bija noberzis līdz spīdumam.

—   Tev, draudziņ, karš nu ir galā!— klusi noteica karavīrs un devās prom, uz šķiršanos noglāstījis viņam savēlušās krēpes.

Tā zirdziņš palika uz lauka viens, visu pamests, nevienam nevajadzīgs. Vīgriežu smarža kairināja viņam nāsis. Viņš iztēlojās vēsu mežu un aiz tā plašu, viļņojošu auzu lauku; auzas jau sen nebija dabūjis saēsties, cik gribētos.

Līdz vēlai naktij viņš vēl kaut ko gaidīja, bet tad, krampjaini raustīdamies kā sapīts, sāka iet, pats nezinādams, uz kurieni. Viņš gribēja tikt pie cilvēkiem, taču visapkārt valdīja tumsa, arī acis klāja tumšs plivurs. Dabas dotā orientēšanās spēja bija zudusi, un viņš, zaudējis spēkus, apstājās. Viņš neiezviedzās, tikai vārgi pačāpstināja lūpas.

Viņa aicinājumam neviens neatsaucās, neviens nenāca.

Un tā viņš stāvēja kā mēms pārmetums starp divām naidīgām pasaulēm pašā kara centrā. Viņš bija dzimis, lai strādātu, un viņš strādāja visu mūžu cilvēku labā. Bet viņi iešāva zirgam ar to ieroci, ko bija izgudrojuši paši sev. Zirgs gribēja tikai vienu — dzīvot! Viņš it kā zināja: ja nokritīs, tad nekad vairs nepiecelsies un neredzēs to ceļu, kas viņu aicināja uz priekšu, kaut ko solīdams .. .

Seržants Daņila nometa zemē vēl vienu smēķa galu, uzmīdams tam ar papēdi, un, droši vien uz kaut ko vēl cerēdams, vēlreiz paskatījās stereoskopiskajā tālskatī.

—   Pat fašisti tam neuzlaiž kārtu. Ievainot gan ievainoja, bet. . .— Viņš nodūra galvu un pēc krietna klusuma brīža atzinās:— Gribēju pats, taču roka neceļas . . . Zemnieks var zirgu sist ar grožiem vai pātagu, bet nosist — to gan ne, tāpēc ka viņš, zirdziņš, ir strādnieks.

Tik gari un ar tik neskaidriem mājieniem Daņila vēl nekad nebija runājis.

—   Protams, protams,— it kā neko nesapratis, steidzīgi atsaucās Vaņagins.— Jūs bez zirga nevarat iztikt.— Un apklusa, tāpēc ka seržants Daņila pacēla galvu un cieši ieurbās viņā ar acīm. Viņš,' seržants, varētu Vaņaginam pavēlēt, tomēr to nedarīja.

Vaņagins neizturēja seržanta skatienu un nodūra acis. Viņa sejā tūlīt pavīdēja vainas apziņa kā nedarbos pieķertam puišelim.

—   Drīz atsūtīšu maiņu,— izgrūda nodaļas komandieris un ienira tranšejā.

Vaņagins dzirdēja, kā no brustvēra bira smiltis. Seržantam Daņilam tranšejas aizvien bija par šaurām. «I&ld ies dievam,» Vaņagins atviegloti nodomaja, kad komandiera soļi noklusa un bija skaidrs, ka viņš vairs neatgriezīsies.

Vēl nekad dežūras laiks nebija vilcies tik mokoši ilgi kā šajās trīs dienās.

Nomainītājs Jaška Golouhins, kas jau reiz bija ietilpis desanta sastāvā ienaidnieka aizmugurē un tagad sevi uzskatīja par lielu drosminieku, ar troksni ievēlās zem tīkla pārsega, uzsaukdams:

—   Artilērista sveiciens novērotājam! Kā ar dežūru? Cik vietas fiksēji?

—  Vienu.

—  Pamaz gan.

Viņš, tāpat stāvot, pieplaka pie tālskata okulāriem, pagrozīja ritentiņus un iesmējās:

—   To es saprotu — padomju zirgs! Stāv fašistu acu priekšā un pierāda, cik viņš nelokāms. Sak, ja miršu, tad tikai stāvus! . . .

—   Nekladzini!— Vaņagins pēkšņi pret viņu atvēzēja roku.

—   Kas tev lēcies?— Jaška atkāpās no Vaņagina, kurš negaidot bija aizsvilies lielās dusmās.

—   Nekas!— Vaņagins nobļāva un, paķēris karabīni, izmeta to no ierakuma.

Rāpot bija grūti, jo trūka aizsega. Vaņagins cieši pieplaka pie zemes, bet tad saprata, ka tas ir veltīgi, tāpēc piecēlās stāvus un nesteidzīgi, it kā domās iegrimis, devās uz priekšu gluži kā pastaigā.

—   Nokniebs! Gatavais psihopāts!— beidzot atjēdzies, Jaška iebļāvās.

Taču Vaņagins aizgāja līdz zirdziņam, nomērķēja un iešāva tam galvā.

Vecais zirdziņš sagrīļojās, viņa mezglainie, pārpūlētie ceļgali saļodzījās, un viņš sabruka zemē. Pa visu ķermeni no kakla līdz pakaļkājām aizviļņoja konvulsīvas trīsas, tad, pēdējo reizi gari, atviegloti nopūties, zirdziņš izstiepās.

Vaņagins pikti aizmeta kūpošo patronu un devās atpakaļ.

Zirdziņš Vaņaginam vēl šobaltdien rādās sapņos.

RIČARDS BAHS,

amerikāņu rakstnieks

KAIJA, VĀRDA DŽONATANS LIVINGSTONS[1]

īstenajam Džonatanam Kaijai, kas dzīvo katrā no mums.

Pirmā daļa

Bij^rīts, un saule sijāja zeltu pār mierīgās jūras tikko manāmo viļņu ņirbu.

Jūdzi no krasta zvejas laiva vagoja jūru, kad gaisā atmirdzēja Brokastu Bara vārds un tūkstoš kaiju pūlis, pilns vilta, uzsāka cīņu par barības drumslām. Bija sākusies jauna, rūpju pilna diena.

Bet tālu no pārējām, tālu no laivas un krasta viena pati lidinājās kaija, vārdā Džonatans Livingstons. Simt pēdu augstumā viņš nostiepa lejup pleznotās kājas, pacēla knābi un centās noturēt nekustīgi līdz sāpēm izliektos spārnus. Izliekums nozīmēja lēnu lidojumu, un viņš samazināja ātrumu tiktāl, ka pretī sitās tikai vēja čuksti un okeāns lejā sastinga. Viņš samiedza acis milzīgā piepūlē, aizturēja elpu, izlieca spārnus … vēl. .. par … collu … Tad spalvas sabozās, viņš zaudēja ātrumu un krita.

Kaijas, kā zināms, nekad neminstinās, nekad nezaudē ātrumu. Zaudēt ātrumu nozīmē negodu, tas ir kauns.

Taču kaija, vārdā Džonatans Livingstons, nekaunējās, no jauna izpleta spārnus un izlieca tos saspringtā lokā, lidoja lēnāk un lēnāk, līdz zaudēja ātrumu vēlreiz. Viņš nebija parasts putns.

Vairums kaiju neapgrūtina sevi un nemācās vairāk par vienkāršākajiem lidojuma elementiem — kā nokļūt no krasta līdz barībai un atpakaļ. Vairumam kaiju galvenais ir nevis lidot, bet ēst. Sai kaijai tomēr svarīgāk bija lidot. Svarīgāk par visu pārējo. Džonatanam Livingstonam Kaijai ļoti patika lidot.

Viņš noprata, ka ar šādu domu gaitu nav iespējams gūt atzinību pārējo putnu vidū. Pat viņa vecāki jutās samul- suši, kad Džonatans pavadīja augas dienas vienatnē, izdarot simtiem lidojumu mazā augstumā, eksperimentējot.

Viņš nezināja, piemēram, kāpēc, lidojot virs ūdens tādā augstumā, kas ir mazāks par pusi no spārnu vēziena, viņš spēj uzturēties gaisā ilgāk un tas prasa mazāku piepūli. Viņa lidojumi nebeidzās ar parasto plunkšķi, pieskaroties ūdenim, bet gan veidoja garu, ieliektu ūdens joslu, kad viņš skāra jūras virsmu ar pēdām, kas bija cieši piespiestas pie ķermeņa. Un, kad viņš, nosēžoties krastmalā, sāka slidināties uz pleznām un pēc tam mērīja nosēšanās ceļu smiltīs, viņa vecāki patiesi bija izbijušies ne pa jokam.

Kāpēc, Džon, kāpēc?» vaicāja māte. «Vai tad ir tik grūti būt tādam pašam kā pārējie barā, Džon? Kāpēc tu nevari atstāt zemos lidojumus pelikāniem un albatro- siem? Kāpēc tu neēd? No tevis, dēls, ir palikuši tikai kauli un spalvas!»

«Es neuztraucos par to, ka no manis palikuši tikai kauli un spalvas, mamm. Es vienīgi vēlos zināt, ko varu izdarīt gaisā un ko nevaru,— tas ir viss. Es patiesi to vēlos zināt.»

«Klausies, Džonatan,» tīri labvēlīgi ierunājās tēvs. «Ziema vairs nav tālu. Laivu būs maz, un zivis, kas mīt virspusē, aizies dziļumā. Ja tu gribi ko iemācīties, tad iepazīsti barību un mācies to iegūt. Visa šī lidošana ir ļoti laba, bet tu nekad nebūsi paēdis no lidojumiem. Tu to zini. Neaizmirsti, ka tu lido, lai ēstu.»

Džonatans paklausīgi māja ar galvu. Dažas dienas viņš mēģināja izturēties tāpat kā pārējās kaijas; viņš no tiesas mēģināja, spalgi kliedza un cīnījās ar baru ap moliem un zvejas laivām,  nira pēc zivīm un maizes druskām. Bet iecerētais neizdevās.

Cik tas ir bezjēdzīgi, viņš domīgs prātoja, atstādams grūtā cīņā iegūtu anšovu izsalkušai, vecai kaijai, kas viņu vajāja. Es visu šo laiku būtu varējis mācīties lidot. Vēl ir tik daudz ko mācīties!

Nepagaja ilgs laiks — un Džonatans Kaija atkal bija viens pats tālu jūrā. Izsalcis un laimīgs viņš mācījās.

Mācību priekšmets bija ātrums. Nedēļas laikā viņš bija uzzinājis par ātrumu vairāk nekā pati ātrākā kaija visā mūžā. No tūkstoš pēdu augstuma, vēzējot spārnus, cik ātri vien iespējams, viņš metās ļoti stāvā pikējumā pretī viļņiem un saprata, kāpēc kaijas piķējot nevēzē spārnus. Tieši sešās sekundēs viņš bija sasniedzis ātrumu septiņdesmit jūdzes stundā, ātrumu, kad jebkurš spārns vēzē- jumā kļūst nevadāms.

Laiku pa laikam tā gadījās. Lai arī viņš darbojās ļoti rūpīgi un izmantoja visu savu māku, tomēr lielā ātrumā Džonatans zaudēja vadību.

Pacelšanās tūkstoš pēdu augstumā. Ar pilnu spēku vispirms taisni uz priekšu, tad virziena maiņa un vēzieni, uzrīkot pikējumu. Un katru reizi kreisais spārns vēzienā augšup apstājās, viņš pats tika mežonīgi sagriezts pa kreisi; lai izlīdzinātu lidojumu, apturēja labo spārnu — un kā uguns pakulās tika aizrauts trakā grīstē pa labi.

Par spīti visām pūlēm, vēziens uz augšu neizdevās. Viņš mēģināja desmit reizes un visas desmit reizes, sasniedzis ātrumu septiņdesmit jūdžu stundā, pārvērtās kūleņojošā spalvu kamolā, kas nevadāmi gāzās lejā ūdenī.

Atrisinājums būtu nekustīgi spārni, lidojot lielā ātrumā,— izmircis slapjš, viņš beidzot iedomājās,— uzvēci- nāt līdz piecdesmit un pēc tam turēt spārnus nekustīgi.

No divtūkstoš pēdu augstuma viņš mēģināja vēlreiz: tiklīdz ātrums pārsniedza piecdesmit jūdzes stundā, metās pikējumā ar knābi tieši uz leju, pilnīgi izplestiem un nekustīgiem spārniem. Tas prasīja milzīgu piepūli, bet izdevās. Desmit sekundēs viņš sasniedza ātrumu deviņdesmit jūdžu stundā. Džonatans bija uzstādījis pasaules rekordu lidojuma ātrumā kaijām!

Tomēr uzvarai bija īss mūžs. Tajā mirklī, kad viņš sāka izlīdzināt lidojumu un mainīja spārnu leņķi, viņu piemeklēja tā pati vecā, šaušalīgā, nenovēršamā nelaime, kas, lidojot ar ātrumu deviņdesmit jūdzes stundā, plosīja viņu kā dinamīts. Džonatans Kaija tika nesāudzīgi rauts pa gaisu un ietriekts jūrā — cietā kā akmens.

Kad viņš atguvās, bija jau krietni tumšs. Mēness apspīdēts, viņš peldēja okeānā. Spārni bija sapluinīti, kā svina pielieti, bet vēl vairāk nospieda neveiksmes smagums. Savā bezspēcībā viņš vēlējās, lai smagums būtu tik liels, ka nogremdētu viņu līdz pašam dibenam, lai visam būtu beigas.

Grimstot arvien dziļāk, viņā pašā ieskanējās kāda dobja, savāda balss. Nav citas izejas. Es esmu kaija. Tas nosaka manu spēju robežas. Ja es būtu radīts, lai mācītos tik daudz lidot, man smadzeņu vietā būtu vajadzīgs skaitjotājs. Ja es būtu radīts, lai lidotu ātri, man būtu vajadzīgi vanaga īsie spārni un būtu jāpārtiek no pelēm, nevis no zivīm. Tēvam ir taisnība. Man jāaizmirst šī muļķošanās. Man jālido mājup pie Bara un jāsamierinās ar to, ka esmu tāds, kāds esmu,— nabaga aprobežota kaija.

Balss izplēnēja, un Džonatans nomierinājās. Kaijas vieta nakti ir krastā. Viņš apņēmās sākot no šī brīža būt ierindas kaija. Tā būs labāk visiem. Viņš gurdi pacēlās spārnos virs tumšā ūdens un devās zemes virzienā — priecīgs, ka bija iemācījies lidot nelielā augstumā, taupot spēkus.

Tomēr nē, viņš iedomājās. Ceļš, ko gāju, ir galā. Viss, ko mācījos, ir jāaizmirst. Esmu kaija kā visas pārējās, un man jālido tāpat kā visām. Juzdams sāpes, viņš pacēlās simt pēdu augstumā un vēzēja spārnus ar lielāku spēku, steidzoties uz krastu.

Pieņēmis lēmumu būt par vienu no Bara, viņš jutās labāk. Nu ir sarautas visas saites ar dzinuli, kas lika mācīties, nu nebūs vairs cīņas, nebūs arī zaudējumu. Bija jauki vairs nedomāt un lidot cauri tumsai pretī krastmalas ugunīm.

Tumsa! Dobjā balss ieskanējās kā trauksme. Kaijas nekad nelido tumsāl

Džonatans nebija noskaņots klausīties. Cik tas ir jauki, viņš domāja. Mēness un zvaigznes mirgoja ūdeni, veidojot sīkas vadugunis cauri naktij. Viss bija tik mierīgs un kluss . ..

Lejā! Kaijas nekad nelido tumsā! Ja tu būtu radīts, lai lidotu tumsā, tev būtu vajadzīgas pūces acis! Smadzeņu vietā tev būtu vajadzīgs skaitļotājs! Tev būtu vajadzīgi vanaga īsie spārni!

Tur naktī simt pēdu augstumā Džonatanam Livingsto- nam iešāvās prātā kāda doma. Sāpes un pieņemtie lēmumi pagaisa kā nebijuši.

īsi spārni. Vanaga īsie spārni!

Tas ir atrisinājums! Kāds muļķis es esmu bijis! Viss, kas man vajadzīgs, ir nelieli spārni. Viss, kas man jāizdara — jāpiekļauj lielākā spārnu daļa un jālido tikai ar pašiem spārnu galiņiem! īsi spārni!

Viņš uzlidoja divi tūkstoši pēdu virs melnās jūras un, ne mirkli nedomādams par neveiksmi un nāvi, cieši piekļāva spārnus pie ķermeņa, atstājot izstieptus vējā tikai šaurus — kā duncis — spārnu galiņus, un uzsāka vertikālu pikējumu.

Vējš auroja pretī kā negudrs. Septiņdesmit jūdzes stundā, deviņdesmit, simt divdesmit un arvien ātrāk. Tagad, lidojot simt četrdesmit jūdzes stundā, spārni neizjūta pat ne tik lielu slodzi kā agrāk ar septiņdesmit. Tikai mazliet pagriežot spārngalus, viņš viegli izgāja no pikējuma un aizšāvās augšup pār viļņiem, pelēks kā lielgabala lode mēness gaismā.

Viņš šauri samiedza acis pret vēju un gavilēja. Simt četrdesmit jūdžu stundā! Nezaudējot vadību! Bet ja es mestos lejā no pieci tūkstoši pēdām divu tūkstošu vietā? Cik gan tad …

Pirms brīža dotie solījumi bija aizmirsti, tie bija prom līdz ar trako, spēcīgo vēju. Turklāt viņš nejutās vainīgs, ka lauzis sev doto vārdu. Sādi solījumi domāti vienīgi kaijām, kas ļaujas ikdienas pelēcībai. Tam, kas pats augdams reiz skāris pilnību, tie nav vajadzīgi.

Līdz ar saullēktu Džonatans Kaija trenējās atkal. No piecu tūkstošu pēdu augstuma zvejas laivas izskatījās kā sīki traipi līdzenajā, zilajā ūdenī, Brokastu Bars — kā liegs, ņudzošs putekļu mākonis.

Viņš bija sveiks un vesels un viegli trīsēja no prieka — lepns, ka pārvarējis bailes. Tad bez vilcināšanās piekļāva spārnus un metās tieši pretī jūrai. Kad viņš atradās četri tūkstoši pēdu augstumā, tika sasniegts maksimāli iespējamais ātrums. Vējš bija kā iespaidīgs aizsargvalnis, pret kuru nevarēja kustēties ātrāk. Tagad viņš piķēja taisni uz leju ar divi simti četrpadsmit jūdžu ātrumu stundā. Džonatans nodrebēja, iedomādamies, ka, spārniem nejauši izplešoties, viņš tiktu saplosīts miljons sīkos gabaliņos. Tomēr ātrums bija spēks, ātrums bija prieks, ātrums bija neviltots skaistums. .

Tūkstoš pēdu augstumā, spārnu galiem dobji dunot un drebot briesmīgajā viesuļvējā, viņš sāka iztaisnot lidojumu. Laiva un kaiju bars tuvojās lielā ātrumā un zibenīgi auga tieši viņa ceļā.

Viņš nespēja apstāties; viņš vēl pat nezināja, kā izdarīt pagriezienu šādā ātrumā.

Sadursme būtu acumirklīga nāve.

Viņš aizvēra acis.

Tas notika tajā rītā, kad tūlīt pēc saullēkta Džonatans Livingstons Kaija izšāvās cauri Brokastu Baram. Aizvērtām acīm, spalvām svelpjot vēja auros, viņš nozibēja ar divi simti divpadsmit judžu ātrumu stundā. Kaiju Laime viņam šoreiz uzsmaidīja, un neviens netika nogalināts. Bet, tiklīdz knābis tika pavērsts pret debesim, viņš jau traucās augšup ar ātrumu simt sešdesmit jūdzes stundā. Kad viņš nobremzēja līdz divdesmit un beidzot pilnīgi izpleta spārnus, laiva bija kā punkts jūrā četrus tūkstošus pēdu zemāk.

Tas bija triumfs. Maksimāli iespējamais ātrums! Kaija un divi simti četrpadsmit jūdzes stundā! Tā bija uzvara — pats diženākais notikums Bara vēsturē. Sajā brīdī Džonatanam Kaijai pavērās jauna pasaule. No jauna lidojot vienatnē un turot spārnus ievilktus kritienā no astoņi tūkstoši pēdu augstuma, viņš pēkšņi apjauta, kā var pagriezties.

Viņš atklāja, ka, lidojot milzīgā ātrumā, vienas pašas spārngalu spalviņas pārvietošana par collas daļu rada slaidu lidojuma virziena maiņu. Bet pirms tam viņš bija uzzinājis, ka, lidojot ar šādu ātrumu un pārvietojot vairāk nekā vienu spalviņu, jāsāk griezties kā vilciņam … un tā Džonatans bija kļuvis par pirmo kaiju uz zemeslodes, kas izlidojusi dažas augstākās pilotāžas figūras.

Todien viņš netērēja ne minūti, lai parunātos ar pārējām kaijām, bet lidoja līdz pat saulrietam. Viņš apguva nāves cilpu, daudzvijumu mucu, ačgārno grīsti, imelmani, virāžu.

Kad Džonatans Kaija krastā sasniedza Baru, bija jau nakts. Viņš bija noreibis un briesmīgi noguris, tomēr sajūsmā pirms nosēšanās veica nāves cilpu un īsi pirms pieskaršanās zemei — mucu. Kad pārējās to uzzinās, Džonatans domāja, uzzinās par Izlaušanos,— tās kļūs trakas no prieka. Cik gan daudz tagad nozīmē — dzīvot. Dzīvot, nevis bezjēdzīgi plēsties ap zvejas laivām. Tagad dzīvei ir jēga. Tagad mēs varam pacelties no gara tumsības, mēs varam sevi pārveidot par saprātīgām, pilnīgām un veiklām būtnēm! Mēs varam būt brīvi! Mēs varam mācīties lidot!

Turpmākie gadi dūca un kvēloja solījumu pilni.

Kad viņš nolaidās zemē, kaijas bija sapulcējušās uz Padomes Sanāksmi un neapšaubāmi jau labu laiku bija gaidījušas viņu. Tās patiešām bija gaidījušas.

«Džonatan Livingston Kaija! Nostājies Centrā!» svinīgi atskanēja Vecākā balss. Nostāties Centrā nozīmēja vai nu lielu kaunu, vai ari lielu godu. Goda apli kaijas izvirzīja savus vadoņus. Protams, viņš iedomājās, Brokastu Bars šorīt redzēja Izlaušanos! Taču man nav vajadzīgi pagodinājumi. Man nav nekādas vēlēšanās būt par vadoni. Es vienīgi vēlos dalīties ar to, ko esmu atklājis, parādīt apvāršņus, kas mums paveras. Viņš spēra soli uz priekšu.

Džonatan Livingston Kaija,» teica Vecākais, «stājies Aplī savu biedru priekšā!»

Tas bija kā belziens pa pieri. Viņa kājas saļodzījās, spalvas saguma, ausīs sāka dunēt. Kauna Aplī! Neiespējami! Izlaušanās! Viņi nespēj saprast! Viņiem nav taisnība! Nav taisnība!

« .. .par vieglprātīgo bezatbildību,» skanēja svinīga balss, «par kaiju Ģimenes goda un paražu aptraipīšanu . . .»

Kauna Aplis nozīmēja, ka viņš tiek izslēgts no kaiju kopienas un izraidīts vientulībā uz Tālajām Klintīm.

«… kādu dienu tev, Džonatan Livingston Kaija, būs jāsaprot, ka bezatbildība nav tavs sabiedrotais. Dzīve ir neizskaidrojama un neizzināma, neapšaubāms ir vienīgi tas, ka mēs esam nokļuvuši šai pasaulē, lai ēstu un paliktu dzīvi tik ilgi, cik vien spējam.»

Kaijas nekad nerunā pretī Bara Padomei, taču tā bija Džonatana balss, kas ieskanējās. «Bezatbildība? Mani brāļi!» viņš iesaucās. «Kas var būt cienījamāks par kaiju, kura atrod dzīves augstāko mērķi un kalpo tam? Tūkstošiem gadu mēs esam plēsušās par zivju galvām, bet tagad mūsu dzīvei ir mērķis — mācīties, atklāt, būt brīvām! Dodiet man iespēju, ļaujiet — es jums parādīšu, ko esmu atklājis .. .»

Bars sastinga kā pārakmeņojies.

«Brālība ir lauzta,» kaijas noskandēja korī un visas kā viena, svinīgi aizspiedušas ausis, pagrieza viņam muguru.

Turpmākās dienas Džonatans Kaija aizvadīja vienatnē un lidoja aiz Tālajām Klintīm. Viņu nemocīja tik daudz paša vientulība, cik tas, ka pārējās kaijas bija atteikušās ticēt lidojuma burvībai, bija atteikušās atvērt acis un redzēt.

Ik dienas viņš apguva ko jaunu. Uzzināja, ka, nostiepies kā stīga un piķējot lielā ātrumā, viņš var iegūt retu un gardu zivi, kas peld desmit pēdas zem jūras līmeņa. Viņam vairs nebija vajadzīgas zvejas laivas un pliekanā barība, lai izdzīvotu. Viņš iemācījās gaisā gulēt, izvēlēties naktī pareizu kursu šķērsām krasta vējam, nolidojot tūkstoš jūdžu no saulrieta līdz saullēktam. Prasmīgi sevi kontrolējot, viņš lidoja cauri smagai jūras miglai un pacēlās tai pāri žilbinoši skaidrās debesīs — kamēr pārējās kaijas uz zemes lietū un miglā spiedās ciešāk kopā. Izmantojot vējus, kas pūta lielā augstumā, viņš iemācījās ielidot tālu kontinentā, lai nobaudītu pusdienās turienes gardos kukaiņus.

Tas, ko viņš kādreiz bija iecerējis visam Baram, tagad palika viņam vienam; viņš mācījās lidot un nenožēloja, ka jāmaksā šāda cena. Džonatans Kaija uzzināja, ka garlaicība, bailes un dusmas ir kaiju īsā mūža cēlonis, un, to zinādams, viņš nodzīvoja tiešām ilgu un skaistu dzīvi.

Un tad kādu vakaru viņas atlidoja un atrada Džona- tanu vienatnē nesteidzīgi planējam savās iemīļotajās debesīs. Divas kaijas, kas parādījās pie viņa spārniem, bija mirdzošas kā zvaigznes. Mirdzums bija liegs un draudzīgs dzidrajā nakts gaisā, tomēr visvaldzinošākā bija prasme, ar kādu tās lidoja, spārnu galus vēzējot ne vairāk, ne mazāk kā collas attālumā no viņa spārniem.

Neteicis ne vārda, Džonatans sāka tās pārbaudīt. Tā bija pārbaude, kādu nekad nebija piedzīvojusi neviena kaija. Viņš sagrieza savus spārnus un samazināja ātrumu līdz kritiskajam — vēl kādu jūdzi stundā mazāk, un sekotu kritiens. Divi mirdzošie putni apstājās līdz ar viņu — bez mazākās aizķeršanās, neizjaucot iepriekšējo kārtību. Tie pārzināja lēnu lidojumu.

Viņš piekļāva spārnus, pagriezās un metās pikējumā, sasniedzot ātrumu simt deviņdesmit jūdzes stundā. Mirdzošie putni metās pikējumā līdz ar viņu un traucās lejup nevainojamā ierindā.

Beidzot viņš, nesamazinot ātrumu, uzsāka statenisku lēno mucu. Tās darīja to pašu un smaidīja.

Viņš atsāka horizontālu lidojumu un, brīdi klusējis, ierunājās. «Ļoti labi,» viņš teica, «Kas jūs esat?»

«Mēs esam no tava Bara, Džonatan, mēs esam tavi brāļi.» Vārdi skanēja stingri un mierīgi. «Mēs esam ieradušies, lai paceltu tevi augstāk, lai vestu tevi mājās.»

«Man nav māju. Man nav Bara. Es esmu Izraidītais. Un mēs patlaban lidojam pašā Dižā Kalnu Vēja virsotnē. Tikai nedaudz simtu pēdu zemāk, nekā es varu pacelt savu veco ķermeni.»

«Tu tomēr spēj vairāk, Džonatan. Jo esi mācījies. Viena skola nu ir pabeigta, pienācis laiks sākt jaunu.»

Kā visu mūžu, tā arī šobrīd Džonatans Kaija spēja aptvert lietas būtību. Tā bija taisnība. Viņš spēja lidot augstāk, un bija pienācis laiks doties uz mājām.

Yiņš pēdējo reizi pārlaida skatienu debesīm un šai krāšņajai, sidrabotajai zemei, virs kuras tik daudz bija iemācījies.

«Esmu gatavs,» viņš beidzot teica.

Un Džonatans Livingstons Kaija cēlās augšup kopā ar abām spoži mirdzošajām kaijām, lai pazustu necaurredzami tumšajās debesīs.

Otra daļa

Tātad šīs ir debesis, viņš domāja un bija spiests pasmaidīt par sevi. Diezin vai ir godprātīgi spriest par debesīm brīdī, kad tu dodies augšup, lai tur nokļūtu.

Tagad, lidojot no Zemes pāri mākoņiem cieši līdzās divām mirdzošajām kaijām, viņš ievēroja, ka arī paša ķermenis bija kļuvis tikpat spožs kā tām. Tiesa, viņš pats, jauneklīgais Džonatans Kaija, mita turpat — aiz savām zeltainajām acīm, tomēr ārējais izskats bija mainījies.

Tas likās tāds pats kaijas ķermenis un tomēr lidoja daudz labāk nekā viņa vecais jebkad agrāk. Kāpēc ar divreiz mazāku piepūli, viņš prātoja, es varu sasniegt dubultu ātrumu, divreiz lielāku nekā vislabākajās dienās uz Zemes?

Viņa spalvas tagad mirdzēja spoži baltas, spārni bija gludi un nevainojami — kā no pulēta sudraba. Ar sajūsmu viņš sāka tos apgūt, sāka piepildīt ar spēku šos jaunos spārnus.

Lidojot ar divsimt piecdesmit jūdžu ātrumu stundā, viņš juta, ka ir gandrīz sasniedzis horizontāla lidojuma maksimālo ātrumu. Sasniedzis divsimt septiņdesmit trīs, viņš domāja, ka lido tik ātri, cik vien spēj, un jutās mazliet vilies. Tātad jaunā ķermeņa iespējām bija kāda robeža, un, lai gan viņš bija krietni pārspējis veco horizontālā atruma rekordu, tā tomēr bija robeža, un bija nepieciešama milzīga piepūle, lai to pārvarētu. Debesis, viņš domāja, nevajadzētu būt nekādiem ierobežojumiem.

Mākoņi atkāpās. Pavadītāji novēlēja: «Veiksmīgas piezemēšanās, Džonatan!»— un pazuda bez pēdām.

Viņš lidoja virs jūras pretī robotai krasta līnijai. Tikai nedaudzas kaijas slīpēja pacelšanās tehniku, startējot no klintīm. Tālu uz ziemeļiem pie paša horizonta lidoja dažas citas. Jauni iespaidi, jaunas domas, jauni jautājumi. Kāpēc tik maz kaiju? Debesīs tām vajadzētu būt bariem! Un kāpēc pēkšņi es jūtos tik nokusis? Debesīs kaijām nemaz nevajadzētu nogurt un nevajadzētu gulēt.

Kur viņš to bija dzirdējis? Atmiņas par dzīvi uz Zemes bija pagaisušas. Zeme gan bija vieta, kur Džonatans bija daudz ko iemācījies, taču neko konkrētu viņš neatcerējās — vienīgi kaut ko par cīņu barības dēļ un Izraidīšanu.

No krasta puses klusēdams tuvojās ducis kaiju. Viņš sajuta vienīgi to, ka tiek aicināts un ka ir mājās. Sī viņam bija bijusi liela diena — diena, kuras saullēktu viņš vairs neatminējās.

Viņš pagriezās, lai nosēstos krastmalā, tad par collu sakustināja spārnus, lai nobremzētu, un viegli pieskārās zemei. Arī pārējās kaijas nosēdās, taču neviena nepakustināja ne spalviņu. Tās sašūpojās vējā, plati izpletušas savus mirdzošos spārnus, tad kaut kā izmainīja spalvu stāvokli, līdz apstājās un tajā pašā brīdī ar pēdām pieskārās zemei. Tā bija lieliska tehnika, bet patlaban Džonatans bija pārāk noguris, lai to izmēģinātu. Turpat krastmalā, joprojām nepateicis ne vārda, viņš bija aizmidzis.

Turpmākajās dienās Džonatans redzēja, ka šeit par lidošanu var iemācīties tik daudz, cik visā viņa iepriekšējā dzīvē. Tomēr starpība bija. Seit mita kaijas, kas domāja tāpat kā viņš, un katrai no tām dzīvē pats svarīgākais bija tiekties pēc pilnības un tuvoties tai, tuvoties tādā veidā, kāds tām bija vismīļākais,— lidojot. Sie bija krāšņi putni, visi kā viens, un ik dienas tie pavadīja stundu pēc stundas, apgūstot lidotmāku, izmēģinot pašus jaunākos pilotēšanas paņēmienus.

Uz ilgu laiku Džonatans pilnīgi aizmirsa pasauli, no kuras bija ieradies, aizmirsa vietu, kur dzīvoja Bars, kas

bija cieši noslēdzis acis lidojuma priekam, izmantojot spārnus tikai kā līdzekli barības atrašanai un iegūšanai. Tomēr laiku pa laikam viņš uz brīdi to atcerējās.

Viņš atcerējās to kādu rītu, kad kopā ar savu instruktoru atpūtās krastmalā pēc mucu sērijas ar piekļautiem spārniem.

«Kur ir visi citi, Sallivan?» viņš klusi pajautāja, ķērcienu un spiedzienu vietā jau ierasti izmantojot telepā- tiju — tāpat kā šejienes kaijas. «Kāpēc mēs šeit esam tik maz? Kāpēc tur, no kurienes es nāku, bija . . .»

«… tūkstošiem kaiju. Es zinu.» Sallivans pamāja ar galvu. «Varu atbildēt tikai to, Džonatan, ka tev līdzīgs ir lart ja viens no miljona. Lielākā daļa no mums progresē pārāk lēni. Mēs pārejam no vienas pasaules citā — tādā, kas gandrīz pilnīgi līdzīga iepriekšējai, uzreiz aizmirstot, no kurienes esam nākuši, mums vienalga, kurp tiekam vesti, mēs dzīvojam tikai šim brīdim. Vai tev ir kaut nojausma par to, cik dzīvju ir jāizdzīvo, līdz nonākam pie domas, ka dzīve nav tikai ēšana, cīniņš un vara Barā? Tūkstoš dzīvju, Džon, desmit tūkstoši! Un tad vēl simt dzīves, līdz mēs sākam saprast, ka pastāv kaut kas tāds kā pilnība, un vēlreiz simt, lai aptvertu, ka mūsu dzīves mērķis ir sasniegt šo pilnību un parādīt to. Sis pats likums, bez šaubām, spēkā ari patlaban: mēs izvēlamies savu nākamo pasauli, balstoties uz to, ko esam iemācījušies šajā. Ja neesam iemācījušies neko, jaunā pasaule ir tāda pati kā iepriekšējā, ar tiem pašiem šķēršļiem un svina smagumu, kas jāpārvar.»

Viņš izpleta spārnus un sagriezās pret vēju. «Bet tu, Džon,» viņš turpināja, «vienā reizē iemācies tik daudz, ka tev nav jāizdzīvo tūkstoš dzīves, lai to sasniegtu.»

Pēc brīža viņi atkal bija gaisā un trenējās. Daudzvi- jumu mucu izpildīt bija sarežģīti, jo tajā brīdī, kad viņš atradās ar kājām gaisā, domāt vajadzēja ačgārni, vajadzēja izliekt spārnus uz otru pusi, turklāt tas bija jādara pilnīgā saskaņā ar instruktoru.

«Pamēģināsim vēlreiz,» atkal un atkal teica Sallivans. «Pamēģināsim vēlreiz.» Līdz beidzot: «Labi.» Un viņi sāka apgūt ačgārnās cilpas.

Kādu vakaru kaijas, kas nelidoja naktī, domīgas bija sapulcējušās pludmalē. Džonatans saņēma visu savu drosmi un devās pie Vecākās Kaijas, kura, kā runāja, gatavojās drīz atstāt šo pasauli.

«Ciang . . .» viņš teica nedaudz uztraucies.

Vecais putns laipni paraudzījās viņā: «Jā, mans dēls?» Vecākais nebija vecuma novārdzināts. Gluži otrādi — ar gadiem viņš bija kļuvis stiprāks un lidoja ātrāk par pārējiem. Viņš prata to, par ko citiem bija tikai nojausma.

«Ciang, šī pasaule taču nepavisam nav debesis, vai ne?»

Mēnesnīcā atmirdzēja Vecākā smaids. «Tu atkal mācies, Džonatan Kaija,» viņš noteica.

«Jā, bet kas būs tālāk? Kurp mēs ejam? Vai tiešām nav tādas vietas — debesis?»

«Nē, Džonatan, tādas vietas nav. Debesis nav vieta un nav arī laiks. Debesis nozīmē sasniegt pilnību.» Vecākais uz brīdi apklusa. «Tu esi ļoti ātrs lidonis, vai ne?»

«Es . . . man patīk ātrums,» Džonatans atbildēja samulsis, bet lepns, ka Vecākais to bija ievērojis.

«Tu būsi sasniedzis debesis tajā brīdī, kad sasniegsi absolūtu ātrumu. Tas nenozīmē nolidot tūkstoš vai miljons jūdžu stundā vai lidot ar gaismas ātrumu. Jo ikviens skaitlis ir robeža, bet pilnībai nav robežu. Pilnīgs ātrums, mans dēls, nozīmē būt tur.»

Bez brīdinājuma Ciangs pazuda un parādījās pie ūdens malas piecdesmit pēdu tālāk. Tas notika acumirklī. Tad viņš pazuda vēlreiz un tikpat zibenīgi atradās Džonatanam līdzās.

«Tā ir sava veida izprieca,» viņš teica.

Džonatans bija apstulbis. Viņš aizmirsa pajautat par debesīm. «Kā tu to dari? Kā tas ir? Cik tālu tu vari nokļūt?»

«Tu vari nokļūt jebkurā vietā un jebkurā laikā, ko esi iedomājies,» Vecākais atbildēja. «Es esmu bijis tur un tad, kur un kad vēlējos.» Viņš paraudzījās jūrā. «Dīvaini, ka tās kaijas, kas nonievā pilnību, tāpēc ka vēlas ceļot, nenokļūst nekur; bet tās, kuras atsakās no ceļošanas, lai sasniegtu pilnību, vienā acumirklī tiek it visur. Atceries, Džonatan, debesis nav ne vieta, ne laiks, jo vieta un laiks ir tik ļoti nenozīmīgi. Debesis ir…»

«Vai tu vari mani iemācīt tā lidot?» Džonatans drebēja, vēlēdamies apgūt ko jaunu, nezināmu.

«Protams, ja tu vēlies mācīties.»

«Es vēlos. Kad mēs varam sākt?»

«Ja tu esi ar mieru, mēs varētu sākt tūlīt.»

«Es gribu iemācīties tā lidot,» Džonatans teica, un savāda gaisma mirdzēja viņa acis. «Saki man — kas jādara?»

Ciangs runāja lēni un ļoti uzmanīgi vēroja jauno kaiju. «Tas nozīmē — lidot domas ātrumā, vienalga, kurp,» viņš teica. «Tev jāsāk, zinot, ka esi jau ieradies …»

Pats galvenais, spriežot pēc Cianga teiktā, bija izbeigt uztvert sevi kā būtni, kas ieslodzīta ķermenī ar četrdesmit divu collu spārnu vēzienu un iepriekš zināmām ierobežotām spējām. Galvenais bija apjēgt, ka viņa patiesā būtība, tik pilnīga kā neuzrakstīts vārds, dzīvo vi^tir uzreiz cauri telpai un laikam.

Džonatans turpināja darbu aizrautīgi, dienu pēc dienas, sākdams pirms saullēkta un beigdams vēlu pusnakti. Tomēr, lai kā viņš pūlējās, neizdevās pavirzīties uz priekšu ne par spalvas platumu no izejas punkta.

«Aizmirsti ticību!» Ciangs atgādināja laiku pa laikam. «Tev nav vajadzīga ticība, lai lidotu, tev ir jāizprot lidojums. Te ir gluži tas pats. Tagad pamēģini vēlreiz …»

Tad, kādu dienu stāvēdams krastā aizvērtām acīm, sakoncentrējies, Džonatans pēkšņi visā pilnībā apjēdza, ko Ciangs viņam bija stāstījis. Hā, tā ir taisnība! «Es esmu lieliska kaija ar neierobežotām iespējām!» Viņš sajuta reibinošu līksmi.

«Labi!» teica Ciangs, un viņa balsī skanēja uzvaras prieks.

Džonatans atvēra acis. Viņi stāvēja divi vien ar Vecāko kādā pilnīgi atšķirīgā jūrmalā — koki bija saauguši līdz pat ūdenim, virs galvas spīdēja divas dzeltenas saules.

«Beidzot tu esi sapratis,» Ciangs teica, «tomēr pie vadības tev vēl mazliet jāpiestrādā …»

Džonatans bija apstulbis. «Kur mēs esam?»

Neizrādot ne mazāko pārsteigumu par'savādo apkārtni, Vecākais atbildēja: «Mēs acīmredzot esam uz kādas planētas ar zaļām debesīm un dubultzvaigzni saules vietā.»

Džonatans aiz sajūsmas ieķērcās — pirmo reizi, kopš bija atstājis Zemi. «IZDODAS!»

«Jā, protams, izdodas, Džon,» teica Ciangs, «vienmēr izdodas, kad tu zini, ko dari. Bet tagad par vadību …»

Kad viņi atgriezās, bija jau tumšs. Pārējās kaijas godbijīgi nolūkojās Džonatanā — viņas bija redzējušas Džonatanu pazūdam no vietas, kur viņš bija stāvējis ilgi jo ilgi — kā zemē ieaudzis.

Apsveikumus viņš neizturēja pat minūti. «Es šeit esmu jaunpienācējs! Es tikai sāku! Man ir jāmācās no jums!»

«Dīvaini, Džon,» teica Sallivans, kas stāvēja turpat netālu. «No visām kaijām, ko esmu sastapis desmittūk- stoš gados, tu vismazāk baidies no mācīšanās.» Bars noklusa, un Džonatans apmulsis mīņājās no vienas kājas uz otru.

«Mēs varam sākt strādāt ar laiku, ja vēlies,» Ciangs ieteicās. «Tu varēsi lidot pāgātnē un nākotnē. Un tad tu būsi gatavs uzsākt visgrūtāko, visvarenāko, vislieliskāko no visa. Tu būsi gatavs lidot augstāk, saprast draudzību un mīlestību.»

Pagāja mēnesis vai laiks, kas likās kā mēnesis, un Džonatans mācījās neredzētā tempā. Viņš vienmēr bija mācījies ātri no savas pieredzes, bet tagad, būdams paša Vecākā students, apguva jaunas idejas kā spalvām klāta pludlīnijas skaitļojamā mašīna.

Bet tad pienāca diena, kad Ciangs pazuda. Viņš klusi runāja ar visām kaijām, brīdināja nekad nepārtraukt mācības un treniņus un ik bridi censties uzzināt arvien vairāk par dzīves jēgu, kas nav acij redzama un ir pati pilnība. Runājot viņa spalvas kļuva spožākas un beidzot mirdzēja tik žilbinoši, ka neviens nespēja viņu uzlūkot.

«Džonatan,» viņš teica, un tie bija viņa pēdējie vārdi, «turpini mācīties mīlestību.»

Kad atkal varēja ko saskatīt, Ciangs bija prom.

Dienu ritumā Džonatans pieķēra sevi, ka laiku pa laikam domā par Zemi, no kuras bija nācis. Ja tur viņš būtu zinājis kaut desmito, kaut simto daļu no tā, ko zināja šeit, kāda vērtība tad būtu bijusi dzīvei! Viņš stāvēja pludmalē un sāka prātot, vai tur, tālu atpakaļ, varētu būt kāda kaija, kas cīnās, lai pārvarētu savu nevarēšanu, kas lidojumā spēj saskatīt kaut ko vairāk nekā iespēju pārvietoties, lai piekļūtu pie barības druskām zvejas laivās. Iespējams, ka tur varēja būt pat kāds Izraidītais, kas pateicis savu patiesību Baram acis. Un, jo labāk Džonatans saprata draudzību un jo vairāk strādāja, lai izprastu mīlestību, jo stiprāka kļuva vēlēšanās doties atpakaļ uz Zemi. Par spīti savai vientuļnieka pagātnei, Džonatans Kaija bija dzimis, lai būtu skolotājs, un savu mīlestību viņš varēja apliecināt, atklājot kaut daļu no patiesības, ko bija saskatījis pats, kādai kaijai, kura vēl tikai gaidīja izdevību, lai ieraudzītu to saviem spēkiem.

Sallivans, kas arī bija apguvis lidojumu domas ātrumā un palīdzēja mācīties pārējiem, bija domīgs.

«Džon, tu reiz biji Izraidītais. Kāpēc tu iedomājies, ka tagad tevi spētu uzklausīt kāda no tavu agrāko dienu kaijām? Tu taču zini parunu: «Vistālāk redz tā kaija, kas lido visaugstāk.» Bet kaijas, no kurām tu nac, dzīvo uz zemes, kliedzot un plēšoties savā starpā. Viņas atrodas tūkstošiem jūdžu no debesīm, bet tu saki, ka vēlies panākt, lai viņas no turienes ierauga debesis. Viņas nflepēj saskatīt savu spārnu galus! Paliec šeit. Palīdzi jaunajām kaijām šeit — tām, kuras ir augstu diezgan, lai saprastu, ko tu viņām stāsti.» Viņš uz brīdi apklusa un tad turpināja: «Kas būtu noticis, ja Ciangs būtu devies atpakaļ uz savām vecajām pasaulēm? Kur tu būtu šodien?»

Pēdējais arguments pārliecināja, Sallivanam taisnība — vistālāk redz tā kaija, kas lido visaugstāk.

Džonatans palika un strādāja ar jaunpienākušajiem, kuri visi bija ļoti spoži un apķērīgi skolnieki. Tomēr iepriekšējā sajūta nedeva mieru, un viņš nevarēja nedomāt, ka tur uz Zemes var būt viena vai divas kaijas, kas arī ir spējīgas mācīties. Cik daudz viņš tagad zinātu, ja Ciangs būtu ieradies toreiz, kad viņš kļuva par Izraidīto!

«Šalli, man jādodas atpakaļ,» viņš beidzot paziņoja. «Taviem audzēkņiem veicas labi. Viņi var tev palīdzēt darbā ar jaunpienācējiem.»

Sallivans nogrozīja galvu, bet neiebilda. «Es jau tā domāju, ka zaudēšu tevi, Džonatan,»— tas bija viss, ko viņš pateica.

«Šalli, kaunies!» skanēja atbilde. «Un nemuļķojies! Ko mēs katru dienu cenšamies apgūt? Ja mūsu draudzība būtu atkarīga no telpas un laika, tad, iemācījušies tos pārvarēt, mēs vienlaikus būtu iznīcinājuši arī šīs savas jūtas! Pārvarot telpu, viss, kas mums jāatstāj, ir Seit. Pārvarot laiku, viss, kas mums jāatstāj, ir Patlaban. Un vai tev neliekas, ka mums būs iespēja vienu otru reizi satikties kaut kur starp Seit un Patlaban?»

Sallivans Kaija negaidot mazliet iesmējās. «Ak tu neprātīgais,» viņš draudzīgi teica. «Ja kāds spēs iemācīt tiem uz Zemes apgūt tūkstoš jūdžu stundā, tas būs

Džonatans Livingstons Kaija.» Un, nodūris galvu, piebilda: «Paliec sveiks, Džon, mans draugs!»

«Paliec sveiks, Šalli! Mēs vēl tiksimies.» To teikdams, Džonatans iedomājās milzīgu kaiju baru krastmalā — citā laikā — un ar ierastu vieglumu saprata, ka viņš ir nevis tikai kauli un spalvas, bet ne ar ko neierobežots, patiess brīvības un lidojuma iemiesojums.

Flečers Linds Kaija bija vēl gluži jauns, taču jau zināja, ka neviens cits Bars nekad nevienu kaiju nav tik nežēlīgi pārmācījis un nav tik netaisnīgi licis ciest kā viņa Bars viņam pašam.

«Man vienalga, ko viņi saka,» viņš iecirtīgi domāja, un viņa skatiens, lidojot uz Tālajām Klintīm, aizmiglojās. «Lidot nozīmē daudz vairāk nekā tikai plivināt spārnus, lai nokļūtu kaut kur! Pat. .. pat… odi to dara! Viena neliela muca, ko jokodamies paveicu ap Vecāko Kaiju, un esmu kļuvis par Izraidīto! Vai viņi ir akli? Vai viņi nespēj saprast? Vai viņi nespēj iedomāties, cik tas būtu lieliski, ja mēs patiešām iemācītos lidot? Man vienalga, ko viņi domā. Es viņiem parādīšu, ko nozīmē lidot! Būšu visīstākais Trimdinieks, ja viņi tā grib. Un viņi dabūs to nožēlot…»

Flečera galvā ieskanējās kāda savāda balss, un, lai gan tā bija joti liega, viņš nobijās tik ļoti, ka nodrebēja un sāka gaisā streipuļot.

«Neesi tik ass pret viņām, Flečer Kaija. Izraidot tevi, pārējās kaijas ir vienīgi sevi ievainojušas. Pienāks diena, kad viņas to uzzinās, pienāks diena, kad viņas ieraudzīs to, ko tu redzi. Piedod un palīdzi viņām saprast.»

Collu no viņa labā spārna gala lidoja vismirdzošākā un baltākā kaija pasaulē, tā planēja līdzās bez kādas piepūles, nekustinot ne spalviņu, un tādā ātrumā, kas bija ļoti tuvs Flečera maksimālajam.

Kādu brīdi jaunā kaija nespēja attapties.

«Kas notiek? Vai esmu sajucis? Vai esmu nomiris? Kas tas ir?»

Balss viņa domās klusi un mierīgi turpināja, prasot atbildi: «Flečer Lind Kaija, vai tu vēlies lidot?»

«JĀ, ES VĒLOS LIDOT!»

«Flečer Lind Kaija, vai tava vēlēšanās ir tik stipra, ka tu spētu piedot Baram, spētu mācīties un kādu dienu spētu doties atpakaļ, lai palīdzētu viņām saprast?»

Nebija iespējams samelot šai lieliskajai, prasmīgajai būtnei, lai cik lepns un sāpīgi aizskarts Flečers Kaija jutās.

Vēlos,» viņš klusi atbildēja.

«Ja tā, Fleč,» spožā būtne viņam teica, un balss skanēja ļoti laipni, «sāksim ar Horizontālo Lidojumu. . .»

Trešā daļa

Džonatans lēni riņķoja virs Tālajām Klintīm un vēroja. Sis straujais, jaunais Flečers Kaija bija gandrīz ideāls audzēknis. Viņš bija stiprs un maigs, ātrs gaisā, bet pats svarīgākais — viņam piemita dedzīga dziņa iemācīties lidot.

Tur viņš šobrīd traucās — ārā no pikējuma — kā neskaidra, pelēka ēna, nozibot garām savam instruktoram ar simt piecdesmit jūdžu ātrumu stundā. Ar spēju rāvienu viņš no jauna uzsāka sešpadsmit vijumu vertikālo lēno mucu un balsī skaitīja vijumus.

«… astoņi. . . deviņi. . . desmit… skaties — Džonatan — es — jau — sāku — pārsniegt — ātrumu . .. vienpadsmit … es — gribu — apstāties — spēji — kā — tu . . . divpadsmit . . . pie — velna — es — vairs — nevaru . . . trīspadsmit… šie — pēdējie — trīs — vijumi . . . bez . . . četrpad . .. āāā!»

Flečeram neizdevās — vēl jo vairāk tāpēc, ka viņu sagrāba niknums un trakas dusmas par neveiksmi. Viņš kūleņodams gāzās lejup ar muguru pa priekšu, tad negaidot augšpēdus iegāja grīstē un visbeidzot elsodams izlīdzināja lidojumu, būdams simt pēdas zemāk par instruktoru.

«Tu velti tērē laiku ar mani, Džonatan! Es esmu pārāk aprobežots! Esmu par stulbu! Es mēģinu un mēģinu, bet man nekad neizdosies!»

Džonatans Kaija paraudzījās lejup uz viņu un pamāja. «Tev tiešām nekad neizdosies, kamēr tu bremzēsi tik strauji. Uzsākot mucu, Flečer, tu zaudē četrdesmit jūdžu stundā! Tev jābūt veiklākam! Noteiktam, bet maigākam, saproti?» Viņš nolaidās tajā augstumā, kādā lidoja jaunā kaija. «Pamēģināsim tagad abi reizē, līdzās. Un pievērs uzmanību bremzēšanai — tā jāizdara liegi, bez straujām kustībām.»

Trešā mēneša beigās Džonatanam bija vēl seši audzēkņi. Visi Izraidītie, un visi aizrāvušies ar šo jauno, savādo ideju — lidot lidotprieka pēc.

Bet pat viņiem bija vieglāk ļoti precīzi izpildīt kādu sarežģītu pilotāžas figūru nekā saprast, kālab viņi to dara.

«Ikviens no mums īstenībā ir daļa no Dižās Kaijas, mēs iemiesojam neierobežotas brīvības ideju,» Džonatans mēdza vakaros krastmalā stāstīt, «un akurāts lidojums ir solis pretī mūsu īstās dabas izteikšanai. Viss, kas mūs ierobežo, ir jāatliek malā. Tikai tāpēc mēs izpildām gan ātruma, gan lēnuma treniņus, gan augstāko pilotāžu.»

… un viņa audzēkņi mēdza aizsnausties, noguruši pēc dienas lidojumiem. Viņiem patika praktiskās nodarbības, jo tās bija aizraujošas un vieglāk izprotamas. Tās veldzēja ar katru stundu pieaugošās mācīšanās slāpes. Bet neviens no viņiem, pat Flečers Linds Kaija, nenonāca līdz ticībai, ka domas lidojums varētu būt tikpat reāls kā lidojums, vēzējot spārnus gaisā.

«Viss ķermenis no viena spārngala līdz otram,» Džonatans citkārt stāstīja, «nav nekas cits kā pati doma tādā veidā, ko jūs varat saskatīt. Salauziet savu iedomu uzliktās važas, un jūs salauzīsiet arī važas, ko uzliek ķermenis …» Un tomēr, lai ko viņš stāstīja, tas izklausījās kā jauka pasaciņa. Audzēkņiem gribējās gulēt.

Tikai mēnesi vēlāk Džonatans paziņoja, ka pienācis laiks atgriezties Barā.

Mēs neesam gatavi!» iesaucās Henrijs Kelvins Kaija. «Neviens nav mūs aicinājis! Mēs esam Izraidītie! Mēs nevaram doties turp, kur mūs nevēlas redzēt! Vai tā nav?»

«Mēs drīkstam doties turp, kur vēlamies, un būt tie, kas mēs esam,» atbildēja Džonatans. Viņš pacēlās spārnos un uzņēma kursu uz austrumiem pretī Bara mājvietai.

Uz īsu brīdi viņa audzēkņi nobijās. Viņi nespēja izšķirties, jo Bara Likums noteica, ka Izraidītie neatgriežas. Sis Likums nebija pārkāpts ne reizi desmittūkstoš gados. Likums pavēlēja palikt; Džonatans teica iet; un viņš jau bija jūdzi no krasta. Ja palicēji vilcinātos vēl brīdi, Džonatans sasniegtu naidīgo Baru viens.

«Mums nav jāpakļaujas likumam, ja neesam no Bara,» diezgan pašpārliecināti iesaucās Flečers. «Un, ja sāksies cīņa, mēs daudz vairāk spēsim līdzēt tur nekā šeit.»

Tajā rītā viņi atlidoja no rietumiem astoņi — dubult- romba ierindā, gandrīz skardami cits cita spārnu galus. Viņi šķērsoja Bara Padomes Krastmalu ar simt četrdesmit piecu jūdžu ātrumu stundā. Džonatans priekšgalā, Flečers kārtīgi pie viņa labā spārna, Henrijs Kelvins kā rotaļādamies pie kreisā. Tad visa ierinda lēni pagriezās pa labi, visi kā viens . . . horizontāli.. . tad ar pleznām gaisā . . . tad atkal horizontāli, un tikai vējš svilpoja viņiem garām.

Atnācēju ierašanās kā giljotīnas cirtiens pārtrauca Bara ikdienas strīdus un ķildas. Četri tūkstoši kaiju vēroja tos izbrīnā ieplestām acīm. Cits pēc cita katrs no astoņiem spēji uzšāvās gaisā un, demonstrējis pilnu cilpu, vēica precīzu nosēšanos piekrastes smiltīs, piezemējoties Uz kājām un nepasperot ne soli. Tad, it kā notikušais nebūtu nekas īpašs, Džonatans uzsāka lidojuma analīzi.

«Pirmkārt,» viņš teica ar savādu smaidu uz lūpām, «jūs visi ieņēmāt savas vietas ierindā ar nelielu nokavēšanos …»

Kā zibens cauri Baram izšāvās doma — šie putni ir Izraidītie. Viņi ir atgriezušies! Tas … tas nav iespējams! Bars bija apjucis, un Flečera pareģojums par cīniņu nepiepildījās.

«Nu labi, labi, viņi ir Izraidītie,» iesaucās kāda no jaunākajām kaijām, «bet klausieties — kur viņi iemācījušies tā lidot?»

Pagāja gandrīz stunda, līdz Baru aplidoja Vecākā Vārds: «Ignorēt atnācējus! Katrs, kas runā ar Izraidīto, pats ir Izraidītais. Katrs, kas paskatās uz Izraidīto, ir pārkāpis Bara Likumu.» Tā, sākot no šī brīža, pret Džonatanu tika vērstas vienīgi pelēkas muguras, tomēr viņš izlikās to neredzam. Praktiskās nodarbības viņš rīkoja tieši virs Padomes Krastmalas un pirmo reizi sāka dot uzdevumus, kuru izpildei vajadzēja pilnu pašatdevi.

«Mārtiņ Kaija!» aizskanēja pār debesjumu. «Tu saki, ka pārzini lēnu lidojumu. Neticēšu, līdz nebūsi to pierādījis gaisā! Lido!»

Tā klusais un mazais Mārtiņš Viljams Kaija, baidīdamies izsaukt audzinātāja dusmas, sev par pārsteigumu, iemācījās darīt brīnumus lēnā lidojumā. Visvājākajā vēja pūsmā viņš spēja izliekt spalvas, lai pilnīgi bez spārnu vēzieniem paceltos no smiltīm līdz mākoņiem un atgrieztos.

Tāpat Čārlzs Rolands Kaija uzlidoja Dižajā Kalnu Vējā līdz divdesmit četru tūkstošu pēdu augstumam un atgriezās, nosalis zils aukstajā, retinātajā gaisā, samulsis un laimīgs, pilns apņēmības doties rītdien vēl augstāk.

Flečers Linds Kaija, kuram augstākā pilotāža patika kā nevienam citam, pieveica savu sešpadsmit vijumu lēno mucu un nākamajā dienā to papildināja ar trīskāršo pārvēlienu pār spārnu, ar spalvām atstarodams baltu saules gaismu uz pludmali, no kurienes zaglīgi raudzījās ne viens vien acu pāris.

Ik brīdi Džonatans atradās plecu pie pleca ar saviem audzēkņiem, gan rādot priekšzīmi, gan iedvesmojot, gan piespiežot, gan vadot. Viņš lidoja ar tiem kopā lidošanas prieka pēc naktī, cauri mākoņiem un ari vētrā, kad Bars nožēlojami spiedās ciešāk kopā uz zemes.

Kad lidojumi bija pabeigti, audzēkņi atpūtās liedagā un ar laiku sāka vērīgāk ieklausīties Džonatanā. Viņam gan bija dažas trakas idejas, ko neviens nespēja saprast, bet bija ari tādas, ko viņi saprata.

Pamazām naktīs ap studentu pulciņu veidojās loks — tās bija ziņkārīgās kaijas, kas stundām ilgi tumsā klausījās, bet, nevēlēdamās ieraudzīt cita citu, pirms saullēkta nozuda.

Mēnesi pēc Atgriešanās pirmā kaija no Bara šķērsoja robežu un lūdza viņu iemācīt lidot. Tādējādi Terencs Lovels Kaija tika nolādēts un apzīmogots kā Izraidītais, reizē kļūdams par astoto Džonatana audzēkni.

Nākamajā naktī no Bara atnāca Kirks Meinards Kaija, streipuļodams velkot pa zemi kreiso spārnu, un sabruka pie Džonatana kājām. «Palīdzi man,» viņš teica mirēja balsī. «Es gribu lidot, vairāk par visu pasaulē…»

«Tad seko man,» atbildēja Džonatans, «pacelies kopā ar mani gaisā — un sāksim.»

«Tu nesaproti. Mans spārns. Es nevaru to pakustināt.»

«Meinard Kaija, tev ir dota brīvība būt par to, kas tu esi visīstākajā nozīmē šajā pašā vietā un laikā, un nekas nevar stāties tev ceļā. Tas ir Dižās Kaijas Likums. Tas ir Likums.»

«Vai tu saki, ka es varu lidot?»

«Es saku, ka tu esi brīvs.»

Tikpat viegli un ātri, kā jautājis, Kirks Meinards Kaija bez piepūles izpleta spārnus un uzlidoja tumšajā nakts gaisā. Viņa sajūsmas sauciens — tik skaļš, cik vien viņš varēja izkliegt,— izskanēja no piecu tūkstošu pēdu aug- stūma un uzmodinaja Baru: «Es varu lidot! Klausieties! ES VARU LIDOT!»

Saulei austot, gandrīz tūkstotis kaiju stāvēja ciešā lokā ap studentiem un ziņkārīgi lūkojās uz Meinardu. Viņas nebēdāja, vai kāds to redz vai ne, un klausījās, cenzdamās saprast Džonatanu Kaiju.

Viņš runāja par gaužām vienkāršām lietām — par to, ka kaijām ir tiesības lidot, ka brīvība ir viņu eksistences būtība, ka viss, kas stājas tai ceļā, ir jānobīda nost, vienalga, vai tie ir ieradumi vai māņticība, vai kāds cits šķērslis.

«Jānobīda nost?» atskanēja balss no pūļa. «Pat ja tas irroara Likums?»

«Vienīgie patiesie likumi ir tie, kas tuvina brīvībai,» skanēja atbilde. «Citu nav.»

«Kā tu vari cerēt, ka mēs lidosim tāpat kā tu?» iejautājās cita balss. «Tu esi īpaša Kaija, izņēmums, kaut kas dievišķs un pārāks nekā citi.»

«Paraugieties uz Flečeru! Lovelu! Cārliju-Rolandu! Džūdiju Lī! Vai arī viņi ir īpašas kaijas, dievišķi izņēmumi? Ne vairāk kā jūs un ne vairāk kā es. Vienīgā atšķirība, viena vienīgā atšķirība ir tā, ka viņi ir sākuši saprast sevi, savas esības jēgu un sākuši to izmantot praksē.»

Visi audzēkņi, izņemot Flečeru, neveikli sarosījās. Viņi nebija pārliecināti, ka dara tā, kā stāsta Džonatans.

Pūlis auga jo dienas jo lielāks — jautāja, pielūdza, nievāja.

«Zini, viņi tur Barā runā tā — ja tu neesi pašas Dižās Kaijas Dēls,» kādu ritu pēc Lielo Ātrumu Treniņa Flečers stāstīja Džonatanam, «tad esi apsteidzis laiku par tūkstoš gadiem.»

Džonatans pamāja ar galvu. Tā ir maksa par to, ka esi pārprasts, viņš nodomāja. Tevi atzīst vai nu par sātanu, vai par dievu.

«Kā tu domā, Flečer? Vai mēs esam apsteiguši savu laiku?»

Iestājās ilgs klusums. «Ikviens, kas to ir vēlējies, vienmēr ir varējis iemācīties šādi lidot, tātad te nav nekāda sakara ar laiku. Varbūt mēs esam vienīgi apsteiguši modi un aizsteigušies garām veidam, kādā lido vairākums.»

«Tas jau ir kaut kas,» Džonatans attrauca, griezdamies riņķī, lai kādu brīdi planētu ar kājām gaisā. «Tas ir daudz labāk nekā būt apsteigušam savu laiku.»

Tieši nedēļu vēlāk Flečers demonstrēja ātra lidojuma elementus jauno audzēkņu grupai. Viņš bija sācis izlīdzināt lidojumu pēc pikējuma no septiņu tūkstošu pēdu augstuma un kā pelēka bulta traucās dažas collas virs krastmalas, kad jauns putnēns, lidojot pirmo reizi mūžā un saucot māti, izplanēja viņam ceļā. Sekundes desmitdaļā, kas bija atlikusi līdz sadursmei, Flečers Linds Kaija spēji nogriezās pa kreisi un ar divsimt jūdžu ātrumu stundā ietriecās masīvā granīta klintī.

Viņš sajuta klinti kā milzīgas, cietas durvis, kas ved uz citu pasauli. Bailes, šoks un tumsa nāca reizē ar triecienu — un vēl kādas svešas un dīvainas debesis; viņš tās aizmirsa, atcerējās, atkal aizmirsa un reizē juta bēdas un žēlumu, briesmīgu žēlumu.

Pēc tam viņš izdzirda balsi — tādu pašu, kā pirmo reizi sastopot Džonatanu Livingstonu Kaiju.

«Lietas būtība, Flečer, ir tāda, ka mēs mēģinām pārvarēt savu spēju robežas ierastajā kārtībā, soli pa solim. Saskaņā ar programmu mums vēl nav jālido cauri klintīm.»

«Džonatan!»

«Ko sauc arī par Dižās Kaijas Dēlu,» audzinātājs sausi noteica.

«Ko tu šeit dari? Klints! Vai es .. . neesmu . . . miris?»

«Ak, Fleč, klausies. Padomā. Ja tu patlaban runā ar mani, tad acīmredzot neesi miris, vai ne? Vienīgais, kas tev būs jādara,— tev vajadzēs diezgan strauji izmainīt apziņas līmeni. Patlaban ir iespēja izvēlēties. Tu vari palikt šeit un turpināt mācības šādā līmenī — tas atrodas pakāpi augstāk nekā vecais, ko atstāji. Vienlīdz labi tu vari doties atpakaļ un turpināt strādāt ar Baru. Vecākie cerēja uz kādu negadījumu, bet viņi ir pārsteigti, ka tieši tu viņiem tik labi pakalpoji.»

«Protams, es vēlos doties atpakaļ uz Baru. Esmu nupat tik iesācis strādāt ar jaunu grupu!»

«Ļoti labi, Flečer. Atceries, ko mēs runājām, ka ķermenis nav nekas vairāk kā doma …»

Flečers nopurināja galvu, iztaisnoja spārnus un atvēra acis. Viņš atradās akmens bluķa pakājē, un Bars bija sapulcējies visapkārt. Tajā brīdī, kad viņš sāka kustēties, no pūļa atskanēja traka brēkšana, troksnis un vaimanas.

«Dzīvs! Tas, kas bija beigts, nu ir dzīvs!»

«Viņš tam pieskārās ar spārna galu! Atgrieza dzīvē! Dižās Kaijas Dēls!»

«Nē! Viņš to noliedz! Viņš ir sātans! SĀTANS! Ieradies, lai sašķeltu Baru!»

Četrus tūkstošus lielo kaiju pūli notikušais bija izbiedējis, un pār viņu galvām kā vējš pār okeānu aizdrāzās kliedziens: «SĀTANS!» Stiklaini blāvo acu un aso knābju loks noslēdzās, lai viņus iznicinātu.

/«Vai tu nejustos labāk, ja mēs dotos prom, Fleč?» iejautājās Džonatans.

«Es gan īpaši neiebilstu, ja mēs to varētu …»

Tajā pašā brīdī viņi abi jau atradās pusjūdzes attālumā, un satrakotā Bara knābji nosvilpa tukšā gaisā.

«Kāpēc ir tā,» Džonatans lauzīja galvu, «ka grūtāk par visu pasaulē ir pārliecināt kādu, ka viņš ir brīvs un ka viņš pats var par to pārliecināties, ja vien nedaudz patrenējas? Kāpēc tas ir tik grūti?»

Flečers blisināja acis, joprojām nespēdams attapties pēc situācijas maiņas. «Ko tu tikko izdarīji? Kā mēs nokļuvām šeit?»

«Vai tad tu neteici, ka vēlētos tikt prom no pūļa?»

«Jā, bet kā tu . . .»

«Tāpat kā visu pārējo, Flečer, treniņš.»

Līdz rītam Bars bija aizmirsis savu trakumu, bet Flečers — ne. «Džonatan, vai atceries, ko tu kādreiz teici par spēju mīlēt Baru tik ļoti, lai spētu atgriezties un palīdzēt, tam mācīties?»

«Protams.»

«Es nespēju saprast, kā tu vari mīlēt pūli, kas nupat vēl grasījies tevi nogalināt.»

«Ak, Flečer, tu jau nemīli to tādu! Bez šaubām, tu nemīli naidu un ļaunumu. Tev ir jātrenējas un jāierauga kaijas būtība, labais ikkatrā kaijā, un jāpalīdz viņām pašām to ieraudzīt sevī. Tā es saprotu mīlestību. Ir jauki, kad izdodas apgūt šo māku.

Es, piemēram, atceros kādu jaunu un traku putnu, vārdā Flečers Linds Kaija. Tikko kļuvis par Izraidīto,

viņš bija gatavs cīnīties ar Baru līdz nāvei, pārvēršot savu dzīvi par īstu elli tur Tālajās Klintīs. Bet patlaban viņš ir šeit, veido savu dzīvi no elles par debesīm un turp vada arī Baru.»

Flečers pagriezās pret savu skolotāju, un viņa acīs uz mirkli pavīdēja bailes: «Es — Baru? Ko tu ar to domā? Tu šeit esi vadītājs. Tu nevari aiziet!»

«Nevaru? Vai tev nav ienācis prātā, ka varētu būt arī citi bari, citi flečeri, tādi, kuriem audzinātājs vairāk vajadzīgs nekā šim, kurš jau uzsācis ceļu pretī gaismai?»

«Es, Džon, es esmu tikai vienkārša kaija, bet tu . ..»

«… Dižās Kaijas vienīgais Dēls, ja?» Džonatans pamāja un palūkojās jūrā. «Ilgāk es tev vairs neesmu vajadzīgs. Tev jāturpina meklēt pašam sevi, ar katru dienu nedaudz vairāk — meklēt patieso, īsteno Flečeru Kaiju. Viņš ir tavs audzinātājs. Tev viņš ir jāsaprot un jāsasniedz.»

Mirkli vēlāk Džonatana ķermenis salīgojās, iemirdzējās un sāka kļūt caurspīdīgs. «Neļauj viņiem muļķīgi tenkot par mani vai pataisīt par dievu. Labi, Fleč? Es esmu kaija. Man patīk lidot, tikai…»

«DŽONATAN!»

«Nabaga Fleč. Netici tam, ko rāda tavas acis. Viss, ko tās rāda, ir aprobežotība. Raugies ar izpratni, saproti to, ko jau zini, un tu ieraudzīsi ceļu, pa kuru jālido.»

Spīdēšana izbeidzās. Džonatans Kaija bija pazudis bez pēdām.

Pēc kāda laika Flečers Kaija smagu sirdi pacēlās gaisā un sastapa jaunu audzēkņu grupu, kas alktin alka zināšanu.

«Iesākumā jums jāaptver,» viņš grūtsirdīgi teica, «ka ikviena kaija iemieso neierobežotas brīvības ideju un ir Dižās Kaijas atveids. Viss jūsu ķermenis no viena spārn- gala līdz otram nav nekas cits kā doma.»

Audzēkņi noraudzījās viņā visai zobgalīgi. Klau, vecais, viņi domāja, tas nebūt neskan kā likums cilpai.

Flečers pamāja ar galvu un sāka no jauna. «Hm, jā . .. ļoti labi,» viņš noteica un kritiski uzlūkoja kaijas. «Sāksim ar Horizontālo Lidojumu.» Un, to sakot, viņš pēkšņi saprata, ka viņa draugs patiesībā nav bijis vairāk dievišķs kā Flečers pats.

Tātad nekādu ierobežojumu, Džonatan?— viņš nodomāja. Labi, tad jau laiks nav nekāds šķērslis, un tas netraucēs mani, kad gribēšu parādīties tavā krastmalā no zila gaisa, lai nodemonstrētu tev šo to par lidošanu.

Un, lai gan viņš centās audzēkņu acīs izskatīties vienkāršs un dabisks, Flečers Kaija piepeši ieraudzīja viņus tādus, kādi viņi īstenībā bija,— tikai uz īsu brīdi, un viņam ne tikai patika, bet viņš iemīlēja to, ko ieraudzīja. Tātad nekādu ierobežojumu, Džonatan? — viņš vēlreiz iedomājās un pasmaidīja. Bija sākusies jauna cīņa par zināšanām.

VADIMS BURJLAKS,

krievu padomju rakstnieks

NIKNAIS ZVĒRS [2]

Upē ledus bija kļuvis tumšs un vietām ielūzis, bet ap pusdienas laiku, kad saule stipri sildīja, parādījās lieli, zilgani ūdens izskalojumi. Kaut arī Tarass steidzās vel ar gaismu atgriezties ciemā, viņš neizturēja, apstadināja kravas mašīnu un nokāpa pie upes paskatīties uz lēni peldošajiem ledusgabaliem, ieelpot mostošās upes smaržas.

No tumšajiem krastiem upē tecēja saules atkausētas urdziņas, bet no tīrumu puses vējš nesa spēcīgu atkusu- šas zemes smārdu.

Uz atlūzušā ledusgabala Tarass pēkšņi ieraudzīja kucēnu. Mazulis stāvēja pie pašas malas un ar izbailēm skatījās te uz garām peldošajiem krastiem, te uz biedējoši zilo ūdeni . . .

Ledusgabals atradās rokas stiepiena attālumā no krasta, un Tarass bez apdomāšanās devās glābt mazuli. Tomēr viņš bija mazliet pārrēķinājies. Krastmalas ledus bija no apakšas atkusis un viņa smagumu neizturēja. Tarass iegāzās ūdenī līdz jostasvietai, bet kucēnu izglāba. Tikko viņš to nolaida zemē, mazulis savilkās kamolā, pierāva asti un kā kaķis paslēpa zem sevis ķepas. To visu viņš darīja klusēdams, neiepīkstēdamies, neatņirgdams zobus.

Tarass iekūra ugunskuru, lai sasildītos un izžāvētu apģērbu, un tikai tad apskatīja cietušo.

—   Svētā dievmāte! Tu taču neesi suns! Tīrasiņu stepes vilcēns.— Viņš noliecās pie mazuļa un uzmanīgi pārvilka ar roku pār tumšo joslu uz muguras.

Vilcēns vēl vairāk sarāvās un pēkšņi žēli iesmilkstējās — gluži kā kucēns.

—  Visiem vilkiem ir tāda iezīme,— Tarass atcerējās. — Nav iespējams sajaukt ar kucēnu. Ko lai iesāku ar tevi?

Vilcēns vēl stiprāk iesmilkstējās un ar trīcošo ķerme- nlti piespiedās pie cilvēka.

—  Lai notiek kas notikdams, ņemšu pie sevis,— Tarass nolēma.— Ja suņi nenokodis, lai dzīvo. Esmu taču no večiem dzirdējis un lasījis, ka vilku var pieradināt. Varbūt izdosies.

Izrādījās, ka Tarass pie ugunskura nebija labi sasildījies. Pēc peldes ledainajā upē viņš saslima ar plaušu karsoni un nogulēja veselu mēnesi.

Aprīlī nokusa sniegs. Zeme elpoja viegli un brīvi. Tikai ieplakās un nogāzēs no saules vēl slēpās netīras, izčākstējušas sniega kaudzītes, bet arī tās nopūzdamās plaka un ar saltām asarām iesūcās augsnē. Zeme bija melna, irdena. Pēc saltās ziemas tā sildījās pavasara saulītē.

^ilcēns pierada pie jaunajiem dzīves apstākļiem un vairs neslēpās tumšajos istabas kaktos. Viņš labprāt spēlējās ar Tarasu un viņa tēvu, bet pret svešiem nebija draudzīgs, rādīja tiem zobus un tam, kas piegāja pavisam tuvu, metās virsū, mēģinādams iekost. Viņš to darīja klusēdams, pavisam citādi nekā suņi. Krūtis viņam kļuva platākas, ķepas — stiprākas, bet ausis slējās stāvus, smailas kā naži.

Atstāt vilcēnu pagalmā vienu bija bīstami. Viņš nedeva mieru vistām un mēdza uzsākt kautiņus ar kaimiņu suņiem.

Tiklīdz Tarass drīkstēja celties no gultas, viņš sāka vilcēnu dresēt. Tas nebija viegli. Vispirms viņš mazulim deva vārdu Haiduks un tad sāka pieradināt pie šī vārda. Tas prasīja laiku — dienas trīs. Pēc tam Tarass viņam lika izpildīt komandu «Pie manis». Vilcēns ilgi nesaprata, ko saimnieks no viņa grib. Izdzirdējis komandu, Haiduks saspringa, skatījās Tarasā gudrām acīm, bet spītīgi palika uz vietas. Tad vajadzēja viņam dot gabaliņu gaļas. Vilcēns acumirklī satvēra pasniegto dāvanu un aizskrēja sāņus.

Cits jau sen būtu atmetis vilcēnam ar roku un pārtraucis dresešanu, bet Tarass bija neatlaidīgs. Jo vairāk viņam ieteica pārtraukt bezjēdzīgo nodarbību, jo spītīgāk viņš turpināja Haiduka apmācīšanu. Drīz vilcēns izpildīja trīs vienkāršas komandas «Sargā!», «Nāc blakus!», «Pie manis!».

Kad pienāca maijs un daba strauji modās, sākās lakstīgalu dziesmu kari un īsas naktis, Tarass ar Haiduku devās pastaigā uz mežu. Vilcēns parasti gāja līdzās un, retumis pasliedams purnu uz augšu, ostīja neparastās smaržas. Kas zina, ja nebūtu kaklasiksnas un saites, varbūt Haiduks aizbēgtu no saimnieka un sāktu dzīvot brīvībā kādā meža biezoknī vai stepes gravā. Taču Tarass sākumā tālredzīgi vilcēnu nelaida vaļā.

Baltie vītoli priecājās par maigo jūnija vēju, dāsno sauli, balto miglas pienu, kas naktīs sajaucās ar atdzimušās zemes smaržu simtiem. Vakaros, kad aveņkrāsas saule nozuda pļavās aiz upes, stepi un mežu apņēma gaišs klusums, kāds mēdz būt tikai jūnijā. Un šis klusums bija nemainīgs līdz brīdim, kamēr pļavās savu griezīgo dziesmu sāka grieze, iekliedzās kāds lēlis, sarosījās pūce. Viņas mežonīgo kliedzienu izbiedēti, samtainajā mēness gaismā parādījās un sāka dejot sikspārņi. Bet pagāja kāds mirklis — un apklusa lēlis, pūce aizlidoja peļu medībās, pārtrūka griezes čirkstošā dziesma, un pār stepi un mežu no jauna nolaidās gaišais jūnija klusums.

Tarass atkal sēdās pie stūres, un atkal pa lauku ceļiem kratījās viņa smagā mašīna. Tagad viņam blakus kabīnē sēdēja Haiduks.

Vai nu tāpēc, ka ciema suņu sabiedrība nebija vilcēnu pieņēmusi, vai tāpēc, ka juta: saimnieks viņam izglābis dzīvību,— viņš no Tarasa neatkāpās ne soli.

Reiz Tarasam bija jābrauc uz staciju pēc kādām kastēm kolhoza vajadzībām. Kad viņš bija pielādējis mašīnu un posās atpakaļceļā, pie viņa pienāca cilvēks ar nelielu čemodāniņu.

—  Sveiks, Taras!— viņš skaļi sacīja un sniedza roku.

—  Ņikita?! Tu esi atgriezies?— Tarass brīnījās.

—   Un tu domāji, ka es sapūšu aiz restēm? Nē, brāl, ne jau tāpēc Ņikita Grohovs nācis pasaulē, lai nosprāgtu aiz dzeloņstieplēm.

Haiduks no kabīnes uzmanīgi vēroja svešo cilvēku. Vilcēnam viņš tūlīt nepatika — vai nu savu straujo kustību, vai ciešā, šaudīgā skatiena dēļ.

—  Vai tad tu, Taras, nemaz nepriecājies par manu atgriešanos?— Ņikita turpināja.

—   Kāpēc gan ne?— Tarass paraustīja plecus.— Ja tu godīgi esi atsēdējis savu laiku . ..

—  Godīgāk vairs nemaz nevar,— Ņikita pārtrauca. — Trijos gados esmu nogāzis tik daudz priedīšu, ka varētu uzcelt trepes līdz mēnesim. Bet ko tu? Visu laiku grozi baranku un sargā kārtību? Vai jūsu vienība vēl nav izklīdināta?

—  Nē, nav . ..

—   Tu neviebies,— piesmēķēdams Ņikita sacīja.— Es ļaunu prātu ilgi neturu. Kaut gan, taisnību sakot, zvērēju: tiklīdz tikšu brīvībā, tā nekur tu vairs man neizspruksi!

Tarass uzmeta Grohovam mazliet izsmejošu skatienu.

—  Un dunci ribās?

—  Jā,— Grohovs pamāja.

—  Par ko?

—   Kā — par ko? Kas tad mani saņēma notikuma vietā un iebāza milicijas mašīnā? Esi jau aizmirsis? Nu labi, kāpēc atcerēties pagātni… Grohovs piedod. Vai aizve- dīsi>līdz mājai?

- Kāp iekšā.

Ņikita atvēra kabīnes durtiņas un atsprāga atpakaļ.

—   Kas tas par suni?

—  Vilks. Labāk lien kravas kastē.

Ņikita vēlreiz paskatījās uz Haiduku un ar sajūsmu izdvesa:— Skaists stepes vilks.

Koku lapas kļuva raupjas, zeme izkalta, un zāļu stiebri sacietēja. Mežmalās ienācās zemenes. Vīgriežu kupenās, pīpeņu un dzeltenā amoliņa biezokņos lidinājās raibi tauriņi.

Līdz jūlijam Haiduks bija izaudzis krietna suņa lielumā. Satiekoties ar viņu, suņi tagad nerādīja zobus, bet, asti pierāvuši, grieza ceļu. Ja arī paši pārdrošākie gribēja uzbrukt, Tarass tos aizdzina. Cilvēki skatījās uz vilku un bažījās:— Ka tikai nepiesauc nelaimi. Nikns zvērs.

Taču Haiduks nevienu neaiztika. Ar suņiem viņš reti plēsās, mājdzīvniekiem neuzbruka, bet cilvēkus vēl jo vairāk lika mierā. Tiesa gan, ja kāds sāka kliegt uz Ta- rasu vai tam ko dusmīgu pateica, vilks mežonīgi paskatījās uz runātāju ar savām dzeltenajām acīm un gaidīja, kā reaģēs saimnieks.

Jūlija pusdienu karstajās debesīs slīdēja stepju klijas, bet vakaros aiz upes klaigāja paipalas. Un, kad virs kārklu biezokņa izpeldēja apaļš mēness, to sveicināja dumpja dobjā balss.

Pašā karstākajā lauku darbu laikā Tarasam nebija iespējams pastaigāties mežā kopā ar Haiduku. Tomēr reiz viņam izdevās izrauties, un viņi devās uz upi makšķerēt. Zivis tajā dienā ķērās labi. Nebija kauns atgriezties mājās. Tiesa gan, gandrīz pusi loma Tarass atdeva vilcēnam. Un tas notiesāja zivis, neatstādams pāri pat galvas.

No makšķerēšanas viņi atgriezās pusdienas laikā. Haiduks gurdā riksi skrēja pa priekšu. Līkumotā taciņa nolaidās gan ieplakās, gan stāvus veda augšup, vijās gar pazemiem pauguriem un atsevišķi augošiem kokiem.

Haiduks brīžiem apstājās, pacēla galvu un ar baudu ieelpoja stepes vasaras smaržas.

—   Varbūt mazliet atpūtīsimies?— Tarass pārtrauca klusumu. Haiduks nemākulīgi paluncināja asti un apstājās.

Tarass pasmaidīja:

—   Nepadodas tev, vilciņ, augstākās suņu gudrības — riešana un astes luncināšana. Bet tā nav nekāda nelaime, Haiduk. Tu man tāpat esi labāks par jebkuru suni.

Tarass uzrāpās uz nelielas siena kaudzes, atlaidās uz muguras un salika rokas zem galvas.

—  Ei, Haiduk! Rāpies augšā pie manis. Tu vēl nezini, cik jauki ir pavāļāties svaigā sienā.

Taču Haidukam nebija vēlēšanās rāpties uz kaudzes. Visapkārt uz lauka tik daudz interesanta un vilinoša vilkam, kurš izaudzis nebrīvē. Vilcēns vairākas reizes apgāja apkārt kaudzei un pēkšņi netālu ieraudzīja kāmi. Viņš centās piezagties pie zvēriņa, bet kāmis viņu pamanīja un iešmauca alā. Haiduks apbēdināts pieskrēja pie alas un iebāza tajā degunu. Medījuma tuvums pamodināja viņā mednieka instinktu, un Haiduks ņēmās atka- šāt alu.

.. .Tarass pamodās no kliedziena.

—  Turi savu vilku! Ak tu velns tāds! Gribi kost?!— brēca nez no kurienes parādījies Ņikita Grohovs.

Viņš dižājās uz zirga, kas bija līdz nāvei pārbiedēts, un no visa spēka ar pātagu sita Haiduku. Vilcēns kauca un aiz sāpēm vārtījās pa zemi.

—  Gandrīz zirgu nokoda, sātans!— Grohovs kliedza.

Tarass acumirklī novēlās no kaudzes un metās pie

Ņikitas. Haiduks pa to laiku bija jau kājās un lēcienā pamanījās ieķerties savam pāridarītājam rokā.

Ņikita pārbijies iekliedzās un palaida vaļā pātagu. No bailēm apdullis, zirgs metās uz priekšu, aizraujot līdzi jātnieku.

Haiduks nokrita, bet tūlīt atkal bija augšā un ar zobiem satvēra pātagu.

—  To es tev vēl pieminēšu!— Grohovs iztālēm vēlreiz nokliedza vai nu Tarasam, vai Haidukam domātus draudus.

Mājās Tarass pastāstīja tēvam par notikušo un parādīja Ņikitas pātagu.

—  Pelēcis nav vainīgs,— viņš tēvam skaidroja.— Tu taču zini — kad es guļu, Haiduks nevienu man nelaiž klāt. Bet Ņikita pats ari ir labais — ko viņš kaitināja vilku!

Grigorijs Fedotovičs nogrozīja galvu.

—   Taras, man nepatīk, ka tu ķildojies ar Grohovu. Viņš ir slikts cilvēks, viņam ļauna acs. Piemini manus vārdus, viņš tev atriebsies. Gan par to, ka tu esi kārtības sargs, gaiļ^par to, ka pieķēri viņu noliktavas aplaupīšanā …

— Velti uztraucies, tēv,— Tarass iebilda.— Puisis, šķiet, ir labojies, strādā par zirgu iejājēju, un viņam ir tīri labi panākumi. Valdē nesen viņu slavēja. Un es jau esmu noskaidrojis: viņš uz mani netur ļaunu prātu.— Tarass brīdi klusēja, tad piebilda:— Bet, ja viņš atgriezīsies pie vecajiem netikumiem vai mēģinās atriebties,— es viņu nežēlošu.

Grigorijs Fedotovičs nopūtās:

—   Tu saki — puisis ir labojies? Bet kāpēc, tiklīdz viņš atgriezās, Melnajā atvarā tiek apdullinātas zivis? Līdz šim neviens pie mums ar malu zvejniecību nav nodarbojies.

—   Tu, tēv, tagad esi ar mieru visus grēkus uzvelt Ņikitam. Varbūt zivis bendē nevis mūsējie, bet pilsētnieki. Pēc tavām domām, ja cilvēks reiz paklupis, tad viņam var uzvelt visas vainas?

—   Dzīvosim — redzēsim,— Grigorijs Fedotovičs izvairīgi atbildēja.— Es baidos par tevi. Tagad Grohovs ir noslēpies, perina ļaunas domas. Un vēl tas notikums ar Haiduku . . .

Grigorijs Fedotovičs paskatījās uz vilcēnu. Tas gulēja pie Tarasa kājām un, kā likās, uzmanīgi klausījās cilvēku sarunā.

—   Ko tu, Haiduk, esi tāds kluss? Vai klausies, ko mēs spriežam?

Vilcēns saprata, ka runā par viņu, piegāja pie Fedoto- viča un piegrūda purnu viņam pie ceļiem.

Vecītis sapurināja Haiduku.

—   Metīsim prom šo nolādēto pātagu! Vai ne, Haiduk? Tā atgādina mums ko nelabu. Slikta piemiņa …

Vilcēns stāvēja nekustēdamies, it kā klusēdams piekristu Fedotovičam.

Tarass izmeta pātagu, un šis notikums drīz tika aizmirsts. Cilvēki to aizmirsa, bet kas zina, vai vilkam ir labāka atmiņa nekā cilvēkam? …

Pēc karstajām ražas novākšanas dienām bija iestājusies atelpa, pienācis jaukais atvasaras laiks. Svētdienas rītā Tarass devās uz upīti pamakšķerēt. Haiduks viņam sekoja.

Kad saule pacēlās augstāk, migla izzuda — un rīta vējiņš atnesa līdz upītei stepes elpu.

Sajā dienā zivtiņas gadījās sīkas, bailīgas. Tās nemierīgi sitās ūdens spainītī.

Tarasam neveicās. Viņš jau satina auklu un taisījās doties prom, kad slīkšņā pēkšņi kaut kas norībēja. Haiduks nodrebēja un jautājoši paskatījās uz saimnieku.

—   Zivis bendē, nelieši,— Tarass novilka caur zobiem. — Haiduk, nāc!— Un, nometis makšķeres, viņš pa upes krastu caur krūmiem un niedrēm metās uz sprādziena pusi.

Haiduks sekoja saimniekam cieši pa pēdām.

Krastmalā Tarass ieraudzīja pavīdam kāda cilvēka siluetu. Nelielā laukumā nekārtīgi mētājās makšķerēšanas piederumi, metāla kārbas, bet zālē blāvi vizēja apdullināto zivju sudrabainie sāni. Pie paša krasta viegli šūpojās pamesta laiva.

Tarasam pietika viena skatiena, lai saprastu: malu zvejnieks jūt, ka viņam dzenas pakaļ, un tagad bēg prom pa slīkšņu.

—   Haiduk, sargā!— Tarass pavēlēja, neiedomādamies, ka vislabāk malu zvejnieku vajāt kopā ar vilcēnu.

Haiduks neizpratnē paskatījās uz Tarasu. Viņš tā arī nesaprata, ko saimnieks no viņa vēlas, un apošņāja aizbēgušā cilvēka pēdas.

—   Sargā!— Tarass vēlreiz pavēlēja un metās pa tikko manāmo taciņu vītolu biezoknī.

Ja Haiduks būtu suns, viņš klausītu saimnieku. Bet vilks nav dzimis paklausībai. Haiduks, izpildīdams pavēli, palika uz vietas ne ilgāk par minūti. Pēc tam viņš vēlreiz apostīja aizbēgušā cilvēka pēdas, un smaka viņam likās nepatīkami pazīstama. Viņš asi papurināja galvu un metās pakaļ saimniekam. Dažos lēcienos vilks bija cauri vītolu biezoknim. Nemiers viņu skubināja arvien neatlaidīgāk: «Ātrāk! Ātrāk!»

Koku biezoknis pēkšņi beidzās, un Haiduks uz brīdi sastinga, apjucis no lauka plašuma, kas negaidot pavērās viņa priekšā.

Viņš pacēla galvu un tūlīt ieraudzīja Tarasu, kurš vajāja Ņikitu Grohovu. Ņikita skriedams aicinoši iesvilpās, un viņa ābolainais zirgs, kas ganījās aiz siena kaudzēm, skrēja pretī saimniekam.

Tarass panāca Grohovu, kad tas jau lēca seglos. Iekrā- cies aiz niknuma, Haiduks kā bulta metās palīgā. Viņš redzēja, ka Tarass ar vienu roku paguva satvert zirgu aiz iemauktiem, ar otru — Ņikitas piedurkni. Viņš redzēja, kā Grohovs, spēji atvēzējies, iesita Tarasam ar dzelzs stieni. Viņš redzēja, kā ar piešiem skubinātais zirgs, ceju nemeklēdams, aizauļoja pa stepi. Viņš redzēja, kā saimnieks satvēra ar rokām galvu, saliecās, paskrēja dažus soļus un nokrita, atsizdamies ar seju pret zemi.

Vilks sajuta gaisā nelaimes smaku, bet sākumā nesaprata, ka tā ir cilvēka asiņu smaka. Viņš nolaizīja Tarasa roku, bet saimnieks nekustējās. Kāpēc tas klusē un nepievērš viņam uzmanību? Varbūt nolēmis paspēlēties?

Sāda doma, šķiet, Haiduku iepriecināja, jo viņš aizmirsa Ņikitu Grohovu un tā zirgu. Vilcēns augstu palēcās un tad pieplaka pie zemes, it kā teikdams: «Nu, Taras, pamēģini mani noķert!»

Tarass nekustējās, un Haiduks izbrīnījies skatījās uz viņu. Dzeltenajās acīs nodzisa prieks. Vilks drūmi nokāra galvu un pierikšoja pie guļošā cilvēka. Viņš nolaizīja tam galvu un pēkšņi uz mēles sajuta asiņu sāļumu. Te nu bija tā nelaimes garša!

Haiduks nodrebēja, un viņa spalva sacēlas stāvus. Viņu smacēja līdz šim nepazīstamā svaigu cilvēka asiņu — viņa saimnieka asiņu — smaka . ..

Bija jau nakts, kad Grigorijs Fedotovičs ar kaimiņiem atnesa mājā Tarasa līķi. Haiduku piesēja pie ķēdes, lai viņš nejauši kādu nesaplēstu.

Drīz parādījās piedzēries Ņikita Grohovs. Viņš apstājās uz sliekšņa un ar duļķainām acīm blenza mirušajā.

Haiduks ierūcās un nostiepa ķēdi, taču līdz slieksnim netika. Viņš nesaprata, kāpēc cilvēki nesajūt šī briesmīgā cilvēka smaku. Neviens no viņiem nesaņēma ciet slepkavu, neviens neatrieba Tarasu. Ak, ja ķēde būtu garāka . ..

Ieraudzījis vilku, kas aiz niknuma slāpa vai nost, Grohovs pakāpās atpkaļ.

—  Mierā, Haiduk!— Fedotovičs uzsauca.

Haiduks vairs nerūca, bet sēca, cenzdamies pārgrauzt ienīsto ķēdi.

Fedotovičs attaisīja vilka kaklasiksnu, un tas iedrāzās mājā pie Tarasa, kurš gulēja uz lāviņas tikpat nekustīgi kā stepē. Haiduks mirkli skatījās — kā pārdomādams, pēc tam pēkšņi satvēra Fedotoviču aiz biksēm un vilka uz izeju.

Kāds no kaimiņiem asi izmeta:

—  Vilks ir kļuvis traks! Vajadzēs nošaut.. .

—       Nē,— Fedotovičs papurināja galvu.— Tas nav tā. Haiduks zina, kurš nosita dēlu, un grib man parādīt. . .

It kā sapratis vecīša vārdus, Haiduks izskrēja no mājas un drīz atgriezās, turēdams zobos stieni. Viņš klusu piegāja pie Tarasa un nolika stieni tam pie pagalvja.

Fedotovičs visu saprata un tūliņ kaut ko iečukstēja ausī savam kaimiņam — iecirkņa milicim Badjahinam. Tas drūmi klausījās vecītī.

—       Paliec labāk šeit. Tiksim galā bez tevis,— viņš sacīja Fedotovičam un, paņēmis stieni, steidzīgi izgāja laukā.

Haiduks visu nakti klaiņoja pa stepi, klīda ap to vietu, kur bija nosists saimnieks. Viņš skumji gaudoja, pacēlis purnu pret mēnesi, bet uz rīta pusi atgriezās ciemā. Atgriezās citāds. Nebija vairs agrākā labsirdīgā, pieradinātā Haiduka: pa ciemu uz Ņikitas Grohova māju skrēja saniknots vilks, kas gatavs uz visu.

Viņš bija nokavējis. Jau iztālēm Haiduks ieraudzīja, ka pie vārtiem stāv smagā mašina, bet kravas kastē sēž Ņikita un divi miliči.

Noklaudzēja vārtiņi, pie mašīnas pienāca Badjahins.

—       Paskaties, riebekli!— iecirkņa milicis nosēca un pabāza Ņikitam zem deguna papīrā ietītu dzelzs stieni.

Grohovs tikai kā piedzēries pamāja ar galvu.

—       Bija paslēpis aiz šķūņa,— Badjahins miličiem paskaidroja.— Nebija paguvis aizmest.

Iecirkņa milicis pārliecās pār kravas mašīnas bortu un nokomandēja:

—  Braucam!

Skaļi rūkdama un uguntiņas mirkšķinādama, mašīna nozuda aiz pagrieziena, atstādama Haiduku uz ceļa vienu .. .

Tarasu apglabāja kapsētas malā pie paša ceļa. Kad visi bija izklīduši, Haiduks izlīda no savas paslēptuves un sāka rakt vaļā kapu. Labi, ka ļaudis ieraudzīja un aizdzina viņu prom .. .

Haiduks pēc drauga nāves kļuva kā negudrs. Pirmajās dienās viņš klaiņoja pa ciemu, baidīdams sievietes un bērnus, pa naktīm gaudoja tā, ka suņiem stinga asinis. Taču pēc tam, kad bija atradis kūti Ņikitas zirgu un nokodis to, viņš nozuda uz visiem laikiem stepes plašumos.

Novembri smagie mākoņi kā biezs priekškars slīdēja zemu, zemu, kā gribēdami pieplakt pie zemes. Vārnas, nemiarīgi ķērkdamas, centās nomesties uz māju korēm, bet stiprais vējš nedeva putniem mieru. Vārnas pacēlās spārnos un lidoja tālāk. Pa stepes ieplakām un gravām, slēpdamies no cilvēku acīm, klaiņoja nikns, vientuļš stepes vilks. Pa naktīm tas nokoda kolhoza lopus un sētas suņus, to neķēra lode, un tas neiekrita slazdā. Tas bija ļoti viltīgs zvērs. Reizēm vilks ieklīda kapsētā, un tad līdz ritam tur spīdēja divas dzeltenas, skumjas acis.

DONCO CONCEVS,

bulgāru rakstnieks

CILVĒKS[3]

Aitu gans, kas dzīvo paradīzē. Tā viņu jokojot mēdza dēvēt, un tā viņš sacīja pats par sevi. Kalni patiesi viņam dāvāja it visu. Neizmērojamas debesis virs jērenīcas, necaurstaigājamus mežus visapkārt, sulīgas pļavas zem kājām. Pļavas, kas dziedāja aitu zvārguļos. Dāvāja pienu un vilnu, brinzu, jērus un kaltētu gaļu. Olas, maizi un citus produktus cilvēks dabūja ciemā. Nokāpa ielejā, samainīja savu preci un devās atpakaļ.

Viņš spēlēja lielo trīsdaļu stabuli — kavalu, un šajā spēlē viņām nebija līdzīgu. Kad vieglā dvaša, no lūpām atrāvusies, strāvoja cauri dobajam kokam un zem stabulē- tāja pirkstiem vērtās līganā liesmā, mežavīri nolaida cirvjus. Vecas zemnieces ar žagaru saišķi uz muguras apsēdās, un acis viņu brūnajās, vītušām lapām līdzīgajās sejās iemirdzējās kā dzīvas pērles. Ceļagājēji un bērni, kas izskrējuši pasēņot,— visi klausījās aizgrābti, augšup paceltu galvu.

Tik salda dziesma vēl bija vienīgi putniem un strautam, kas čukstēdams līkumoja ap akmeņiem.

Cilvēkam, protams, bija nepieciešams pabūt citu pulkā, tāpēc viņš it bieži iegriezās ciemā. Arī tur viņš spēlēja — krodziņā, kāzās, vakarēšanās —, un, tā kā bija mutīgs, līksmas dabas, visi viņu aicināja ciemos.

Cilvēkam tas sagādāja rūpes, jo vajadzēja atstāt aitas nepieskatītas. Bet kalnos mita vilki un naktīs uzbruka ganāmpulkam. Milzīgie, uzticamie suņi ar vienu, diviem zvēriem vēl tika galā, iztālēm sajutuši, nikni rēja un aiztrenca. Taču dažkārt vilki nāca barā, un tad traģēdija nebija novēršama.

Pieci vai seši kopā — izbadējušies, uz visu gatavi — zvēri nebijās ne no kā un mežonīgi klupa virsū. Nelikās zinis par tērauda dzelkšņiem, kas spurojās uz suņu kaklasiksnām, kā ēnas iznira no visām pusēm. Baismīgie žokļi klakšķot samala kaulus un plosīja ādu. Aploku pildīja neprātīgi blējieni un asins dvaka.

Suņi, kas bija sastapušies ar šādu baru, vēlāk vairs nespēja tikt galā ar vienu pašu vilku. Viņi bija kļuvuši tādi dīvaini. Vilku saoduši, nerēja, bet kauca. 2miedza asti kājstarpē un tramīgi kļāvās klāt pie aitām.

Cilvēks to bija ievērojis un mainīja suņus. Audzēja citus, vēl lielākus un negantākus, neskopodamies baroja un kala platus dzelzs kaklariņķus. Viss ritēja, kā pienākas, bet — tikai līdz tam brīdim, kad uzradās vilku bars. Pēc kārtējās šausmu nakts arī jaunie suņi vairs nebija izmantojami. Vārdu sakot, drošs ganāmpulka sargs bija tikai/cilvēks pats. Un vecā, no tēva mantotā bise, kas neatzina nekādus vilku barus. Ar vienu šāvienu naktī bija diezgan, lai zvēri nozustu.

Tās bija divas cilvēka burvju mantas — bise un stabule. Bet vai viņš varēja katru nakti palikt pie aploka? Draugu dziesmas krodziņā, meiču smiekli ciemā … Tomēr tev jāguļ pie aitām un jāsarga no vilkiem!

Reizēm cilvēks riskēja. Ik dienas jau vilki nenāca. Suņi — derīgi vai nederīgi — tomēr rēja, vismaz cēla troksni. Viņš turēja tos pa trīs, pa četri, suņi apēda klaipiem maizes. Cilvēks kāpa lejā uz ciemu, turpat arī pārnakšņoja — kā iegadījās … Bet tā turpinājās tikai līdz nežēlīgā bara nākšanai.

Atradis noru asinīs, desmit, piecpadsmit aitas saplosītas, suņus pārbiedētus un drebošus, cilvēks kliedza un lamājās kā traks, lādēja velnu, dievu, sevi pašu un mēnešiem nespēra ne soli prom no aploka.

Stāvoklis mainījās gluži nejauši (cilvēkam ne domas nebija, ka tas vispār iespējams), kad reiz uzklīda mednieks ar vilcēniem. To bija divi, un viņš tos nesa kā kucēnus tarbā. Kad, kur, kā tie dabūti? Mednieks, kājas pūtinādams, stāstīja. Mežā esot uzdūries pēdām, atradis midzeni un, rau, metienu. Vilkumātes nav bijis, un viņš pievācis mazos.

— Divi plēsoņas mazāk,— mednieks teica.— Bez tam vēl naudu samaksās, tu jau zini.

Viņš brītiņu pasēdēja pie gana, vīri izsmēķēja pa cigaretei, aprunājās. Mednieks zināja teikt, ka reiz kāds piejaucējis divus tādus vilkus un iemācījis sargāt aitas. To viņš esot dzirdējis no sava vecātēva, tas redzējis šo vilku pāri.

Aitu gans tikai pasmējās. Viņi izņēma vilcēnus no tarbas, un tie sāka kūleņot zālē kā divi jocīgi, pūkaini kamoliņi.

—  Ja tā būtu taisnība …— gans domīgi ierunājās.

—  Tā ir taisnība!— mednieks atbildēja.— Es taču tev teicu, ka vectēvs viņus redzējis pats savām acīm.

Gans lūdza, lai mednieks atstāj vilcēnus viņam. Bet mednieks — tie maksājot naudu. Gans, mirkli pārlicis, piesolīja kaltētu gaļu, brinzu un divas jērādas. Darījums tika noslēgts. Ciemiņam atvadoties, gans jautri apsolīja:

—  Ja šie tik tiešām apradināsies, uz Jurģu dienu dabūsi no manis vēl auneli!

—   Dod dievs nodzīvot līdz Jurģiem,— mednieks atsacīja, vēlreiz apostīdams gaļu un pacilādams brinzas burdjuku.

Divu vilku vietā — saulē cieti nožāvēta jēra gaļiņa un baltais, drupanais aitu siers!

Viņš uzmeta nastu vienā plecā, bisi — otrā, pamāja ar roku un aizgāja.

Gans ilgi noņēmās ar vilcēniem. Pēdīgi tie aizmiga viņam rokās, salakušies pienu, ko viņš bija uzsildītu ielējis vienā no suņu traukiem. Brokastīs atkal piens, pusdienās un vakariņās tāpat — dienas gāja cita pēc citas, spēlējoties ar mazajiem un gaidot.

Vai tad vilku var pieradināt? Tas jau tikai spalvu met, nevis tikumu! Ķerts tu esi, gan kādudien par to dārgi samaksāsi! Lai paaugas, tad tikai tu manīsi…

Tā viņam atkārtoja ciemā, un tā viņš nereti pats domāja. Bet vilcēni auga, draiskulīgi lēkāja ap viņu, smilkstēja un laizīja viņam rokas.

Cilvēks tvēra viņus aiz purniņa, aiz ausīm, dažreiz ilgi lūkojās acīs. Kā spogulī redzēja tur atstarojam jūtas, ko viņš veltīja mazajiem. Gans viņus nosauca par Pano un Gjuro, jo abi bija puišeļi.

—   Ei!— viņš šad tad paasi uzsauca, raudzīdamies tiem dziļi acīs.

Vilcēni neizpratnē bērnišķīgi piešķieba galvu. Likās, viņi gribēja teikt: «Kas noticis? Mūsu starpā taču viss ir kārtībā, vai ne?»

Ieraduši būt pie aitām, Pano un Gjuro nemēdza klaiņot apkārt. Turējās pie mājām kā suņi, pacietīgi gaidīja, kamēr viņus pabaros, un pazina saimnieku pat pēc stabules. Pret svešiem, ar ko viņš satikās, vilki izturējās salti vienaldzīgi.

Viņu pirmā parādīšanās ciemā izraisīja īstu sensācija. Jau krietna suņa lielumā, katrs savā pusē saimniekam, vilki slīdēja vieglā solī un grozīja galvu, iespaidu pārbagātības mulsināti. Satrūkās ho katra nieka, brīnījās par svešām smaržām, bija drīzāk bikli nekā draudīgi. Par suņiem abi izrādīja apvaldītu interesi, tāpat kā tie par viņiem. Tikai kāds dukšelis, neko neapjēdzis, klupa viņiem virsū, histēriski vaukšķēdams. Pano apstājās šo nopētīt un mazmazdrusciņ pielieca galvu. Gjuro savukārt lēni pagriezās pret kvekšķi. Augšlūpa uzrāvās, atsedzot vienu vienīgu zobu. Ne soļus piecus neaizskrējis, kvekšķis iekviecās kā kosts un tā spolēja atpakaļ, ka viss ciems smēiļas.

Cnvēkam sākās laimīgas dienas. Palaikam viņš bija savus vilkus vakarā atstājis vienus un paslepšus no tālienes tos vērojis. Tie uzvedās kā aizvien — gulšņāja aploka malā pie aitām. Kad viņš, reiz sadūšojies, bija projām veselu nakti, vilki otrā rītā viņu sagaidīja tikpat uzticīgi, ar tādu pašu prieku.

Nu cilvēks gāja uz ciemu, kad vien ienāca prātā. Mierīgu sirdi tur pārgulēja un bez bažām atgriezās kalnos. Tur taču bija viņa vilki! Dažreiz, no ciema nākdams, cilvēks tiem uzstabulēja jau no tālīnā strauta, un nepagāja ne minūte, kad abi bija klāt. Lēca viņam virsū, laizīja rokas, astes vai trīcēja aiz jūsmas.

Tā nu tas iegājās. Dienā cilvēks un vilki bija nešķirami kopā. Naktī tie darīja savu darāmo pie aploka, bet cilvēks savu — ciemā. Rādījās, ka drīz būs kāzas. Uz Jurģu dienu mednieks saņēma divus jērus.

—  Vilcēnu bija pāris,— gans teica,— lai jēreļu arī ir divi, nevis viens, kā es tev solīju.

—   Es taču tev sacīju!— Mednieks smējās.— Ko es no vectēva esmu dzirdējis, viss iznāk taisnība.

Gans pavēstīja par kāzām, ielūdza arī mednieku un devās mājup.

Bet tad pienāca tas rīts …

Cilvēks bija pavadījis ciemā vakaru un hakti — kā jau pirms kāzām, mazliet aizgulējies un atgriezās vēlāk nekā parasti.

Pie strauta ticis, viņš uzstabulēja. Pano un Gjuro neatskrēja. Gans stabulēja vēl, un viņu pārņēma ļaunas domas.

Viņš steidzās augšup, uzkalna virsotni sasniedza aizelsies.

Piejaucētie vilki sagaidīja cilvēku pie aploka. Paši vienās asinis, svešādi, sakritušies, tie lūkojās skumji un grūtsirdīgi.

Protams, tie mēģināja glausties pie cilvēka, tikai šodien tas lāgā neizdevās. Abi kluburoja kā sadauzīti, gaita bija grīļīga …

Cilvēks saķēra galvu un metās skriešus. Pļavā viņš pamanīja asinis, divas aitas gulēja izplēstiem vēderiem.

Cilvēks ierēcās nebalsī. Visu pasauli un sevi gānīdams, viņš iedrāzās savā mājoklī. Izsprāga ārā ar bisi rokās, bāza patronas stobros, kliedza un gaudoja.

— Ak jūs šitā?!— skanēja pa visu mežaino apkaimi. — Ak tad es būtu …?!

Pano tupēja soļus piecus no cilvēka un raudzījās uz viņu gurdām acīm. Kad tuvējos pauguros atsitās grāviens, viņš tikai apvēlās uz sāniem un acumirklī bija pagalam.

Pēc otrā šāviena Gjuro it kā gribēja palēkties gaisā — tā viņš bija lēkājis rotaļās, mazs kucēntiņš būdams. Iznāca tikai tāda neliela pacelšanās, kā strauji elpu ievelkot, un arī viņa garais ķermenis plakaniski nostiepās zālē.

Lamādamies un gauzdamies cilvēks gāja skatīt nodarīto postu.

Bija beigtas tikai divas aitas — tās, kuras viņš redzēja jau sākumā. Taču asiņu bija daudz — un sliede veda uz gravas krūmāju.

Cilvēks tai sekoja un jau pie pirmā pudura atrada beigtu vilku. Dažus metrus tālāk — vēl vienu. Pēc desmit soļiem — trešo.

Cilvēks drāzās lejā pa nogāzi, pāris reižu krita un atkal cēlās. Vilku bija pieci, un visi pārkostu rīkli.

Viņš uzvilkās atpakaļ paugurā un kailu galvu apstājās pie aploka. Uz krūtīm vaļā atrautu kreklu, krītot nobrāztu seju, viņš skatījās uz Pano un Gjuro. Pašu asinīm notašķīti, pēdējo reizi atieztiem zobiem, tie gulēja zālē un vairs nespēja neko pastāstīt…

Cilvēks neraudāja, nemetās vilkus glāstīt un skūpstīt. Viņš neizdvesa ne skaņas. Tikai pakampa bisi, satvēra aiz abiem galiem, pacēla ceļgalu un salauza ieroci.

Nometis gabalus zālē,'paņēma stabuli. Arī to pārlauza pušu un aizsvieda daļas katru uz savu pusi.

Neviens šo cilvēku te vairs neredzēja. Nedz aitas, nedz meitene, kas gatavojās kļūt jaunuve. Nedz ari viņa draugi krodziņā un kalnos, kuri skuma pēc gana stabules.

Palika vienīgi dziesma — par ganāmpulku, ganu un vilkiem. Taču dziesma bija tik sērīga, ka to dziedāja tikai no Ziemassvētkiem lidz Jurģiem.

Kādā no līdzenuma ciemu nomalēm cilvēks kala akmeņus. Darināja kapa pieminekļus un klusēja — nu jau vairāk nekā divdesmit gadu. Viņa vārdu neviens nezināja un ijfezināja arī, no kurienes viņš nācis. Vecākais no akmeņkaļiem īsi pirms nāves reiz bija stāstījis, ka šis cilvēks laikam nokāpis no kalniem. Viņš jau tad esot klusējis, taču ļaudis tā nosprieduši — pēc kalnieša, aitu gana, drānām. Cilvēku turēja par mēmu un galvā maitātu, tomēr viņš strādāja, ka brīnums. Atnācēju iesauca par Kliņģi. Veseris viņa rokā, šķiet, trāpīja akmenim pašā sirdī, atlēca viegli un dziedoši — kling, kling, kling, kling . . . Tāpēc viņam arī izdomāja šādu vārdu. Cilvēks nakšņoja istabiņā blakus darbarīku noliktavai un novecoja. Lēni, vientuļi, klusi — kā koks. Neviens neatminējās redzējis, ka viņš šajos divdesmit gados būtu atrāvis acis no akmens. Uzlūkojis kaut ko, paraudzījies uz kādu.

Tas gadījās tikai vienu reizi. Bija atnācis pops pasūtīt divas kapa plātnes. Diviem brāļiem, kas paši sevi iznīdējuši. Vispirms viens nodūris otru un pēc tam pats pakāries.

—  Bet kā tas īsti noticis, mācītāj?— daži akmeņkaļi taujāja.— Tas briesmu darbs! Mēs dzirdējām kroga arī.

—  Ņēma un notika,— mācītājs teica.— Es jau stāstīju tiem tur, pie žoga. Brāļi saķildojušies . . .

Veseri apklusa. Vienīgi atnācējs strādāja, acis nepacē- lis.

—  Tads ir cilvēks,— mācītājs pec brītiņa nobeidza,— ko es te jums daudz klāstīšu … Jau rakstos par to teikts, jo tāds viņš ir bijis kopš radīšanas dienas. Tālab arī izdzīts 110 paradīzes, lai ciestu. Lai vaiga sviedros savu dienišķo maiziti pelnītu.

Tobrīd arī klusētājs mitējās kalt. Viņš uzskatīja mācītāju, lūpas lēnām pavērās. Tā viņi stāvēja viens otram pretī, cilvēkam pa bārdaino vaigu ritēja sviedru lāse.

Neko nepasacījis, viņš no jauna tvēra veseri. Kling, kling, kling, kling . ..

Un patiesi, ko lai saka, ja sirdī jau divdesmit gadus klusi kaj jautājums, ko gribas uzdot senajai Bibeles patiesībai.

Stindzinošs, baisms jautājums: vai tiešām cilvēks ir izdzīts no parndīzes? Varbūt viņš pats ir tas, kurš aizdzen savu paradīzi? . . .

GAILIS[4]

fc>is stāstījums jāsāk par zemi, jo bez zemes nebūtu arī šā stāstījuma,— par zaļu, paugurainu zemi, no kuras stāvus kā sveces izspraukušies jauni ozoliņi. Lauku ozoli, kalnu ozoli, korķozoli. Vasaras ozoli, tintes ozoli, platlapji ozoli. Viena un tā pati koku suga, tikai bezgala daudzos paveidos. Ozoli stāvēja kā pieminekļi vienā un tajā pašā zemē, kuras aprakstīšanai trūkst vārdu.

Zāļainie pakalni nolaideni slīga līdz upei (tie slīgst arī tagad un slīgs laiku laikos), baltputu straume iezīmēja to aprises. Uz kāda no tiem slējās māja. Visriņķi tai bija koki — tie paši daudzveidīgie ozoli, kas deva pavēni un zīles, bet žuburos skopulīgi glabāja lapas cauru ziemu.

Pie mājas nebija nedz žoga, nedz pagalma, vienīgais kaimiņš bija debesis, kas dāvāja lietu, zāli aitām un sauli skaļajam putnu pulkam. Mājas ļaudis šo kaimiņu paklusām pielūdza, lepna gurduma pilni no nerimtīgā cīniņa ar zemi. Tā deva viņiem dzīvību, un viņi to kopa nenogurdami.

Pati lielākā un atgadījumiem pārbagātākā bija vistu saime. Tā neatkāpās no mājas pat ne pāris solīšu, kā darīja aitas. Vistas kašņājās ap pakšiem, turpat pastaigājas, dēja, kaut ko knābāja un tikai izņēmuma gadījumā atļavās pakladzināt uz malkas kluča. Košā un skaļā bara rosīšanās viesa mājīgumu kalnu pirmatnējā skarbumā, vērta to jēgpilnu.

Vissvarīgākās personas šajā spārnainu sabiedrībā, protams, bija gaiļi. Balti, raibi, sarkani. Sīki, milzīgi un vidēji. Tie veikli tekalēja, nesteidzīgi šķibīja zāles stiebriņus, sasaucās, un pēdējais «kat!» vienmēr iznāca strups, kā ar cirvi nocirsts.

Vienam no gaiļiem bija izdevies sasniegt cienījamu vecumu, jo viņš patika saimniecei. Kā jau visas saimes radinieks, dzīva vēsture, viņš gāja nosvērti, gūlās vēlu un cēlās agri. Rāmās, saulainās dienās viņam vairāk par visu patika gozēties uz mēslu čupas.

Viņš, dabiski, bija daudz neizskatīgāks par jaunajiem un nebija tik spēcīgs kā vidēja vecuma gaiļi. Spalvām trūka senākā spožuma, gaitā nejautās pārgalvīgi nolūki, pat vijīgais kakla izliekums gadu skrejā bija zudis. Viņš drīzāk atgādināja nevīžīgi darinātu izbāzni: nožēlojami izspūris, ar ielikušām, netīrām kājām un zilganu, noļukušui-seksti. Acis vairs nezibēja kā jaunajiem, un arī skrēņens bija vecišķs. Tajās reizēs, kad vajadzēja pačukstēt savu vārdu topošajai oliņai, viņš bija atturīgs un lēns. Dedzīguma un nekaunības laiki sen bija garām. Tagad viņš drīzāk bija vērotājs.

Viņas, šīs apaļīgās klukstes, vai nu to nemanīja, vai arī tas viņām patika, jo viņas no gaiļa nebēga — kā jau to sievišķi palaikam mēdz darīt. Arī gaiļu greizsirdības likums uz veco neattiecās (kaut neliels mierinājums viņa vecumā!); viņš vienīgais no visiem netraucēts varēja atstiept spārnu un veikt svēto pusloku ap savu izredzēto, nebīstoties no kāda saniknota, brutāla konkurenta uzbrukuma.

Vai saimes patriarham kādreiz ienāca prātā brīnīties par šādu cieņu? Tie visi taču bija par viņu stiprāki, akmenscietiem, vaska dzelteniem knābjiem, ērgļa nagiem un skatienu. Saboztām kakla spalvām, asiem piešiem un krustnešu manierēm. Turklāt šīs karmīnsarkanās, gaļīgās sekstes, karstas kā elektrizētas, spraigas kā čūsku galvas …

Toties viņš zināja ko tādu, par ko jaunajiem nebija ne jausmas. Viņš reiz bija bijis jauns, bet tie veci — vēl ne, tāpēc viņš tiem piedeva pārākumu. Viņš pat priecājās par savu vecumu — cik nu tas vispār bija iespējams. Mierīgi gulēja uz kaudzes, no kuras bija vēstījis dienas un gadus, pavēra spalvas siltumam no augšas un apakšas, izstiepa kājas un spārnus un apaļu aci vēroja notiekošo. Gaiļi un vistas, pļava, debesis. Kautiņi, mīlestība, naids, pretinieki. Naktis, saule, ziemas. Mežonīgs, neprātīgs, dvēseli plosošs «kikerigī!», kas ielej asinīs svelmi kā lavas straume. Vecais gailis skatījās un snauduļoja. Zaļa zāle un zaļi apsūnojis malkas šķūnīša jumts. Saimnieces valgās acis un balss kā vara taure. Viņas raibais priekšauts, kas tā patika vistām. Un rokas, ilgotas un dāsnas kā kuļam- klons. Baltas olas tajās un čiepstienā pavērti pūkainu cāļu knābīši. Mūžīgie cālīši, vienmēr tik smieklīgi un aizkustinoši.

Kas tu esi, gaili?

Kāpēc tu esi?

Viņš aizmiga uz kaudzes, sapņoja par jaunību, graudiem un saimnieci (tā bija pārvērtusies par glītu vistiņu), dobji, aiz laimes aizraudamies, nodziedāja un piecēlās, lai dzīvotu tālāk.

To, lūk, nezināja šie jaunie — ka viņi dzīvo. Spēkpilni, saspringti kā atsperes, strīdos un kaislībās trīsēdami, viņi uztvēra pasauli kā spoguļattēlu.

īsti ir tikai viņi, skaistuļi. Eksistē tikai tas, kas ar knābi un nagiem aizsniedzams. Kašājies un staigā ap māju. Dziedi savu dziedamo un flirtē, spārnu pievilkdams. Ieraugi tārpu un sauc «tek-tek-tek!» vai arī «krrrrrrr!»— kad zemei piepeši pārslīd vanaga ēna. Tā ir pasaule, un tā ir dzīve. Kas gan par to būtu vairs runājams?

Viņi piestūķēja savas jaunās guzas, ar vienu aci palaikam pētīja debesis, meņģējās ar vistām. Gulēt gāja kūtī un, no seska un lapsas droši pasargāti, vienā mierā sagaidīja ataustam nākamo rītu.

Tā ritēja viņu dzīve vientuļajā mājā, un lielā piedzīvojuma naktī tai būtu pienācis gals, ja .. .

Taču sāksim ar to, ar ko sākās šis notikums.

Bija pilnmēness laiks, pie debesīm ne mākonīša, pakalni vīdēja zilganbalti. Gaisma krita arī vistu kūtī, diena un nakts to bija it kā pāršķēlusi divās daļās. Uz laktas tupošās un saldā miegā dusošās vistas, gaiļi un pusaugu cāļi nemanīja čūskas tuvošanos. Ēnā tā nedzirdami ielocījās pa spraugu, savijās ritulī, paslēja galvu un sastinga. Uz grīdas neredzēja olas kā parasti, arī cālēni bija paaugušies un vairs nečīkstēja ar salmiem izliktajā grozā. Tie tagad sēdēja uz laktas blakus lielajiem.

Čūska skatījās un ar mokošu prieku atcerējās cāļa garšu. Mēle šaudījās, galva paslējās augstāk. Kuru no viņiem? Vai — kurus? Vispirms šo, pašu tuvāko. So te. Atver nu acis, paskaties uz mani…

Čūska bez mazākā troksnīša paslīdēja uz priekšu un atkal izslēja galvu — milzīgi lielu un plakanu kā enkura atkarpe. Nu tā šūpojās tikai pēdas atstatumā no cāļa.

Rāpulis vēlējās cīniņu sākt ar skatienu dueli. So māku viņš pieprata jau kopš mazām dienām un nereti bija licis lietā daudz neizdevīgākos apstākļos. Gaišā dienā, apzinādamies ar to saistīto risku, viņš mēdza saritināties zem kāda krūma. Putniņam vajadzēja tikai uz viņu palūkoties. Rāpulis gaidīja, klausījās tā dziesmā un, kad diezgan bija pakutinājis nervus, nošņācās, mazliet sakustējās. Putniņš pagriezās, ieraudzīja viņa acis un apklusa. Ilgi tā tupēja, tad sāka trīsēt. Nadziņi atlaidās no zara, un spalvu kamoliņš kā sastindzis novēlās zemē. Čūska paplēta muti. . .

Nu, paskaties taču uz mani, cāli!

Bet cāļi gulēja. Cuska gaidīja. Prata naca simtiem gadījumu kā šis te. Smarža kļuva aizvien kārdinošāka, rāpuļa astes gals nemierīgi svaidījās.

Cālis tā arī nepamodās, tāpēc čūska paliecās tuvāk un sakampa to aiz galvas.

Cieši blakus kaimiņam dusošais treknais cālis nebija uz vietas beigts. Tas paspēja ieķērkties un saplakšķināt spārnus, un vienā mirklī visi uztrūkās no miega. Spār- naiņi gan nevarēja lepoties ar labu redzi, taču mēness spīdēja gaiši un čūska enerģiski locījās, līdz ķērcieni apklusa.

Pēc brītiņa plakanā galva atkal šāvās augšup. Nākamais cālis palēcās un uztriecās virsū diviem citiem. Vistas šausmās kladzināja kā bez prāta. «Kas tas? Kas tas?!» brēca visos stūros. «Tek-tek-tek! Tek-tek!» čērk- stēja gaiļi, un krāšņās spalvas tiem pēkšņi saplaka kā lietusgāzi dabūjušas. «Nē-ēēēē!» spiedzienā aprāvās vēl viejia cāļa balss.

Ārpusē miegains un aizsmacis ierējās suns. «Ko ceļat traci? Lapsas nav, seska nav, priekš kam tad es esmu? Ko kvārkstat nakts vidū? Am-ha-āā …» viņš norūca un apklusa.

Glābiņa nebija nekāda. Čūska saprata, ka spēlītei ar skatīšanos vieta nav piemērota, un uzbruka tieši. Mute tvēra visu, ko vien varēja aizsniegt, un atkal apklusa kādi čiepsti.

Gaiļi lēkāja kā apdulluši, sitās pret sienu un cits pret citu, vistas un pusaugu cāļi tāpat. Bailes visus bija padarījušas vienādus. Vairs nebija uzpūtības, bruņniecis- kuma, bērnišķības. Zuda morāle, pienākums, galantums. Palika tikai vētraini sirdspuksti, izžuvušas rīkles, nošļu-

kusas spalvas un histērijas lēkmes. Čūska bija stiprāka par visiem.

Un tad, pašā traģēdijas kulminācijā, kad vistu saime ciešanās mira, kāds gailis neprātīgi izkliedza «kikerigī!» un no augšas iegāza ar knābi čūskai. Iecirta viņā nagus, spēcīgi ieknāba un atlēca nost. Tas nebūt nebija varenākais no gaiļiem un jaunākais jau nu nepavisam ne.

Kājas plati izlicis un galvu pieliecis, vecais gailis baltajā mēnesnīcā raudzījās čūskai acīs. Spārni tam bija paplesti un nokar«ni, kakla spalvas kā vainags saslējušās gaisā.

Rāpulis pārsteigts saminstinājās un tajā brīdī atkal dabūja knābja cirtienu. Troksnis kūtī norima, visi vēroja neiespējamo. Vistas un pusaugu cāļi — pārkliegušies, līdz nāvei nobijušies. Jaunās vistiņas — kaklus pastiepušas, vēl neticēdamas un mēmas. Daiļie, jaunie gaiļi — pārdzīvotā izbīļa saplacināti.

Kāds no patriarha cirtieniem laikam bija ķēris čūskas aci. Rāpulis atvēza asti, un baismīgs belziens aizsvieda putnu prom. Tas putekļos trīsreiz pārmeta kūleni, atkal pielēca kājās, plēsa un knāba, taču vēl viens sitiens to ietrieca sienā. Pirms gailis paguva pieslieties stāvus, čūskas galva bija tikai dažus centimetrus no viņa. Pēdējiem spēkiem gailis pa spraugu izspraucās laukā no kūts. Saniknots, ievainotu aci, rāpulis metās viņam pakaļ. Un, kamēr tam galva bija laukā, bet ķermenis vēl vistu barā, gailis tajā pašā acī ieknāba otrreiz.

Čūska sāpēs sarāvās, zvēla, kur pagadās, un vairs neilgojās ne pēc kā cita kā vien nogrābt šo sasodīto gaili. Bet tagad to izdarīt bija nesalīdzināmi grūtāk, jo kreisā puse tai nu bija uz visiem laikiem melnā tumsā tīta. Un nežēlīgais, manīgi lēkājošais gailis, gluži kā to zinādams, turējās no čūskas tikai pa kreisi vien. Sākās bezgalīga riņķošana, knābja cirtieni, sitieni ar asti pa zāli un kūleņošana. Abi cīnītāji pamazām attālinājās no vistu mājas.

Pēc kārtējā kritiena gailis nepaguva laikus pielēkt kājās, un čūska tam apvijās apkārt. Nākamajā mirklī, kaut arī spalvas mazināja spiediena spēku, tam nobrīkšķēja visi kauliņi. Rāpuļa skavas bija kā no tērauda, gailis aizsmacis vārgi iebrēcās un notirināja kājas. Plakanā galva šāvās klāt, lai viņu piebeigtu galīgi.

Tad gailis sakopoja atlikušos spēkus un, melnsarka- niem riņķiem izplūstot acu priekšā, dzīšus iedzina knābi otrajā čūskas redzoklī. Tvēriens atslāba, strupais astes gals pātagoja zemi. Viens belziens ķēra apdullinātā gaiļa kāju, kaut kas nokrakšķēja, Un viņš vairs uz tās nevarēja atspiesties. Klupdams krizdams, pusdzīvs viņš ar izmisuma sparu tomēr knāba un knāba, cirta, cik vien smagi spēdams, plosīja ar piešiem . . .

Nesaudzīgā divcīņa nu jau risinājās tik tālu no kūts, ka pārbiedētā vistu saime to vairs nedzirdēja. «Kā, kā?» bikli ieklukstējās viena no vistām, vēl lāgā neticēdama, ka ir dzīva. «Ko?» izmocīja kāds gailis, kā hipnotizēts vērodams spraugu durvīs. Visi ilgi ķlusēja, tad pamazām nonļierinājās un aizmiga.

Pfec stundas uz laktas valdīja pilnīgs miers, kā jau tam pienākas būt. Jo vistas, gaiļi, pusaugu cāļi pie šīs mājas, uz šā zaļā paugura un šo koku paēnā taču dzīvoja kopš neatminamiem laikiem.

Vēl pēc stundas ieblāvojās rītausma. Agri celties radusī putnu saime izbira zālienā, gaiļi vēcināja spārnus. Mīlestība, graudi, «kikerigī!». Olas, kladzināšana, raudzīšanās debesīs. Greizsirdība, viltus, knosīšanās. Spalvu daudzkrāsainība. Ko gan lai mēs vēl sakām par dzīvi?

Tobrīd uz atkritumu kaudzes pie samaņas nāca tas vientuļais, tas slikti izgatavotais izbāznis, lellei līdzīgais. Lelle, kas izmesta mēslainē.

Gailis gulēja uz kaudzes un izskatījās vēl vecāks un vēl vairāk noplucis. Ķēmīgs un nožēlojams kā lupata. Pavisam nekustīgs, greizs un saplacis, aiz plakstiņiem — neredzošas acis.. .

Laiks gāja, gailis gulēja, aitu zvārgulīši jau sen bija noklusuši aiz kokiem. Jauno ozoliņu ēnas ruka īsākas, saule klusi slaucīja rasu no stiebriem. Saimniece atdarīja logu un sāka dziedāt.

Gailis lēni pavēra vienu aci, tad otru. Viņš redzēja pļavu, debesis un ozolus, kas šūpojās saimnieces balss taktī. Pusaugu cāļus, vistas un mazuļus. Viņš piesardzīgi izstiepa spārnus, piecēlās un mēģināja klumzāt uz bara pusi. Tikai tagad gailis pamanīja čūsku, sarāvās un brīdinoši iesaucās «krrrat!». Taču garais, atbaidošais ķermenis nekustējās, ap tukšajiem acu dobuļiem jau sīca zaļo mušu pūļi.

Gailis laiciņu pastāvēja, tad sāka klibot pa kaudzi. Pakašāja ar veselo kāju un atrada kaut ko ēdamu. «Tek-tek-tek!» viņā pamodās vīrietiskā apziņa. Kāds no jaunajiem gaiļiem padzirdēja aicinājumu un skriešus metās šurp. Ieraudzīja tārpu un paķēra. Noslaucīja knābi zālē un laiski aizslāja.

Apreibis no saimnieces balss, gadu un pārdzīvojuma nogurdināts, vecais gailis ilgi noskatījās tam pakaļ.

Tad apaļā acs pavērsās uz citu pusi un pētīgi sāka vērot, kas notiek ap māju.

ZARS1

Dziļā jo dziļā aizā, starp diviem kraujiem akmens krastiem, necaurbrienamas un mežonīgas augu pasaules vidū dzīvoja vecs, milzīgs kuilis.

Mežs viņu atcerējās — un viņš atcerējās mežu — jau ilgus gadus.

Tur rakņāja zemi arī citas savvaļas cūkas — tēviņi un mātītes, lielas un mazas —, taču tās dzima it kā starp citu, vienmēr no kāda atkarīgas un bezpersoniskas. Sivēni lielākoties slimoja un jau agri pārcēlās uz klusajām mūžības ganībām pie senčiem. Mātītes drīz (otrajā gadā) tapa mātes, un plašā izbadējušos bērnu bara smalciņie kviecieni spieda viņas nemitīgi klejot, tāpēc tās lēni, bet neatvairāmi zaudēja individualitāti. Tēviņi kāzu laikā aizmiglotām acīm kāvās savā starpā, un, tā ka uzvarētājs allaž bija cietis tikpat smagi kā zaudētājs, daudzi kļuva par kropļiem vai tika padzīti no bara.

Vienīgi vecais kuilis nekustēja ne soli prom no savas vietas. Un ne par nieku neatkāpās no savām ieražām — nebija tāda spēka mežā, kas viņam liktu tās mainīt. To spēja tikai nāve, tomēr kuili nebiedēja arī tā, jo viņš bija dzimis, lai dzīvotu, nevis prātotu, kas būs pēc tam.

Protams, viņa garais mūžs šajā mežā bija neskaitāmu asiņainu cīniņu, briesmu un grūtību saraibināts, taču kuilis prata spītēt visam, tāpat kā spītēja vētrām Kara- tašs — varens, melns akmens kalna korē, kurš gadusimte- ņiem jau rauca tur pieri, granīta pārākumā noraugoties uz nīcīgo radību rosīšanos.

Mežakuilis bija pieredzējis bargas ziemas — tik bargas, ka sals sakala zemi tālā apkaimē un puteņi sadzina augstas kupenas. Citas mežacūkas tad kādu nakti sarindojās — cita aiz citas — izmisušā, izsalkušā, klusā karavānā un, sekojot pa pēdām visdrosmīgākajam tēviņam, kāpa lejā: stirnu pļavās Kalandžas malā vienmēr bija siltāks, laukos vēl izdevās atrast kādu paslēpušos kartupeli.

Kuilis palika baltajos nāves klajumos un — pilnīgā vienatnē — metās nedzirdamā, baismīgā cīņā ar badu.

Dižie ilkņi ar pūlēm drupināja ledū kalto zemi. Smagais ķermenis stiga sniegā, no augšas gāzās virsū lavīnas. Līdz dažām paparžu saknītēm bija jāurbjas cauru nakti un dažkārt darbs jāturpina arī dienā.

Reiz viņam uzbruka vilki. Iepriekšējā naktī kuilis bija dzirdējis tos gaudojam; saslējies un pagriezies uz to pusi, viņš nekustēdamies ilgi klausījās, tad ierotījās migā un nerādījās vairs laukā.

Jnežakuilis zināja, ka šonakt vilki būs klāt. Viņš samanīja tos tuvumā, pirms vilki bija paguvuši pienākt pie migas. Debess bija skaidra, zvaigznes likās cietas kā sasalušas.

Bars izvērsās platā lokā ap savu upuri un pamazām kļāvās kopā. Iedomājoties lielo, silto kuiļa miesu, vilki satracinājās līdz ārprātam. Dažs ņēmās spalgi, žēlabaini smilkstēt, cits dobji klabināja zobus.

Visu mūžu mežakuilis bija tikai aizstāvējies, taču šoreiz, kad koku starpā pēdīgi pazibēja kārnas vilcenes siluets, juta vēlmi uzbrukt pirmais. Lai īsinātu aizgūtnēm milstošo, kā stiegra uzvilkto baiļu brīdi; pēc tam lai nāk kas nākdams.

Tomēr viņš neuzbruka. Negribēja atkāpties no savām ieražām. Turklāt apjauta: tiklīdz viņš atvirzīsies no klints, vilki uzklups no visām pusēm.

Tie saprata kuiļa taktiku un lēnītēm, cits aiz cita slīdēja uz priekšu blakus vilcenei.

Tad piepeši drausmīgās nakts stingajā klusumā vecā, izkāmējusī vilcene aprauti ieraudājās un pārdrošā lēcienā klupa virsū kuilim.

Viņš to bija gaidījis. Jutās gatavs uz visu. Taču vilcene viņam pat nepieskārās, nokrita vienu divus soļus atstatu pa kreisi. Kuilis instinktīvi cirtās pret * viņu, un tobrīd divi smagi tēviņi iekampās no labās puses viņam kumbrā.

Kuilis vēl nebija aptvēris blēdīgo krāpšanu, kad gluži kā atsperes sviesti viņam uzbruka arī pārējie. Viņš manīja nagus un zobus iecērtamies cietajā ādā, no vilku rūcieniem stinga asinis.

Bars it ātri atšķēla viņu no klints: nu kuilim iesāpējās arī aizmugurē, paslēpenēs. Viņš nodomāja, ka tās ir beigas. Nekādai taktikai, nekādām viltībām vairs nebija jēgas, un kuilis, neganti kviekdams, kā apsēsts sāka virpuļot riņķī un dragāt visapkārt, grābt ar zobiem un cirst ar briesmīgajiem ilkņiem, kam vien tika klāt…

Bija jūtama stipra asiņu dvaka. Ķermeni sveldēja asas sāpes. Nomaļo aizu pildīja drausmīga rēkoņa. Brakšķēja koki un kauli, grabēdami vēlās akmeņi. . .

Drīz kuilis saprata, ka viņam te jāmirst, par to nebija šaubu, tomēr viņš nevis uzdeva nevienādo cīņu, bet uzbruka vēl nežēlīgāk un pārgalvīgāk. Nu jau viņš vajāja vilkus. To uzklupieni vērtās retāki, viens nekustīgi palika sniegā, otrs metās plosīt tā līķi, trešais sakāvās ar plēsēju, vilcene ar nokostu priekšķepu un salauztām ribām aizvēlās dziļi lejā pa kranti.

Sāpes un asiņu zudums mazināja mežakuiļa spēkus, toties desmitkāršoja niknumu — viņš cirta ar mežonīgu sparu, dūra un plēsa ar ilkņiem, līdz pamazām viss apklusa .. .

Palicis viens drausmīgās nakts klusumā, vecais kuilis ar mokām pavilkās zem klints un nogāzās migā.

Veselu nedēļu viņš gandrīz nespēja pakustēties. Ēda vilku maitas un laizīja asiņu plankumus sniegā.

Aiz ziemas vienmēr ir nācis pavasaris un vasara — me- žakuilis atkal tapa maigs tēvs (nesitās ar sāncenšiem, jo viņam tādu sen vairs nebija), rāmi grozījās lielās saimes vidū, garie ilkņi nesteidzīgi rakņāja sasilušo meža zemi.

Dzīve ritēja apskaužami jauki, bet tad visu atzītais šī neskartā dabas nostūra valdnieks sastapa līdzvērtīgu pretinieku. Tas notika uz takas, pa kuru kuilis jau kopš bērnu dienām mēdza iet uz aizas paplašinājumu, kur tīksmi vāļājās dubļos.

Taka bija šaura. Vienā pusē svērteniska klints siena, otrā stāvs aizas kritums. Un mežakuilim pretī stāvēja milzīgs, melnbrūns lāču tēvainis . ..

Sāņus paiet tas nevarēja — trūka vietas — un, šķiet, netaisījās arī griezties atpakaļ.

Vēl mazāk tas bija gaidāms no kuiļa.

Abi ilgi stāvēja un vēroja viens otru.

Lācis bija atklejojis no citurienes, un viņam atkāpšanās nebūtu nekāds kauns. Taču viņš apzinājās savu spēku (vēl nekad mūžā nebija atkāpies) un arī šoreiz nedomāja rādīt svešiniekam muguru.

Vecajam kuilim šajā mežā bija pagājusi visa dzīve, un, ja viņš tagad padotos, tā būtu pilnīga katastrofa.

Tā viņi gaidīja, kamēr otrs piekāpsies. Tomēr nekas neliecināja, ka viens no viņiem ir gatavs to darīt. Pat tēloja, ka nepievērš pretiniekam uzmanību, izlikās cītīgi pētām apkārtni.

Vienā pusē slējās klints — krauja un nepiekāpīga kā viņu raksturs. Otrā pusē rēgojās aiza — biedējoša un neiespējama kā pazemojums stiprajam. No augšas lūkojās bezdibenīga, skaista, vienaldzīgi zila debesu acs.

Mežakuilis (viņš tomēr te bija saimnieks) pēdīgi uzur- dīja cik spēdams sirdī niknumu, brīdinot cēlsirdīgi ieurk- šķējās, nolieca ilkņus pie pašas zemes un savas pašcieņas vārdā triecās ar granītcieto stāvu uz priekšu.

Lācis saslējās pakaļkājās (varens un šausminošs!), satraukti ierēcās, palēcās gaisā un iekārās zarā virs takas.

Kuilis izšāvās viņam pa apakšu un pirmajā brīdī nezināja, kā lai notikušo vērtē.

Tikai vēlāk, jau pusceļu līdz peļķei nogājis, viņš secināja, ka, no vienas puses, tā bijusi viņa uzvara. Bet, no otras, lācis izturējies ar stiprai būtnei piemītošu augstsirdību. Taču ilgi lauzīt galvu mežakuilim neiznāca, jo dažas dienas vēlāk — tajā pašā vietā un tajā pašā laikā — viss atkārtojās. Viņi satikās no jauna.

«Paliec sev uzticīgs, esi nelokāms!» kliedza kuiļa asinis, un viņš, to aicinājumam klausot, brāzās atkal uz priekšu.

«Neaizskar cita cieņu, esi saprātīgs!» lācī runāja meža likums, un viņš atkal ieķērās zarā, atbrīvojot taku.

Katrs rāmi turpināja gaitu — apmierināts ar sevi, siltu sajūtu krūtīs, ka tukšas godkāres dēļ nav uzbrucis un saplosījis otru. Un, tā kā lāčiem nepatīk mainīt dzeramo vietu, bet mežakuiļiem — atsacīties no dubļu vannas, aina uz takas atkārtojās jo bieži un kļuva par tādu kā rituālu. Katrs iejutās savā lomā un spēlēja to ar patiku. Pirmatnējā kalnu mežā tātad viss palika pa vecam. Tiesa, atmaldijies lācis apmetās te uz dzīvi, taču viņš nevienam nebija par kavēkli. Nepārredzamais mežs jau kopš laika gala viesmīlīgi uzņēma atnācējus. Un varbūt nekad nekas arī negadītos, ja vienā jaukā dienā (kluss rīts, tālumā žagojoši cirvja cirtieni) neuzrastos cilvēks.

Viņš atnāca ar bisi, izložņāja gravas, vairākas reizes izšāva un nozuda. Pirmajā acu uzmetienā nekas nebija mainījies. Tikai kāda pūce, neveikli izpletusies, palika guļam uz takas — it kā centās saskatīt kokgalu, no kurienes bija kritusi, rībienam atskanot, un no kurienes dzīve rādījās pavisam citāda; taču viņai tas neizdevās, līdz saulrietam mušas jau bija izsūkušas viņas acis.

Pāris dienu vēlāk cilvēks parādījās atkal un bija paņēmis līdzi vēl divus. Vienu pilsētnieka drānās, tas runāja vairāk par visiem un neparko negribēja kaut kam ticēt.

Kad viņi atnāca trešo reizi, pilsētnieciski ģērbtajam rokā bija zāģis. Viņš nokāpa līdz takai un piegāja pie zara, kur lācis iekārās, tiekoties ar mežakuili. Uzrāpās kokā un zaru aizzāģēja — tā, lai tas tomēr paliek gaisā. Tad atgriezās pie pārējiem diviem, un visi nez kur nolīda.

Ierastajā laikā pirmais sastapšanās vietā ieradās lācis. Apstājās pagaidīt. Citreiz gaidītājs bija mežakuilis, jo abi zināja, kā jānotiek ceļa došanai, lai neizceltos liktenīga ķilda.

Pēc īsa brītiņa no pretējās puses atsoļoja kuilis. Nu tas vairs nepavisam nebija agresīvs kā sākumā. Lācis palēcās (viņa kustībās bija kas rotaļīgs) un pieķērās pie zara.

Protams, zars nolūza, un saprātīgais zvērs smagi uzgāzās apstulbušajam mežakuilim.

Sadursme abiem bija negaidīta, tomēr neizbēgama un — pēdējā. To viņi uzreiz saprata. Kuilis tika notriekts gar zemi, taču tūdaļ pietrūkās kājās un ar vienu vēzienu aizslaucīja zemisko uzbrucēju pie klints. Satracināts un vīlies lācis uzlēca mežakuilim mugurā un sagrāba to savās dzelžainajās skavās. Kuilis sakopoja visus spēkus, pagriezās lāča ķetnās, cirta un uzšķērda tam vēderu.

Mežs notrīcēja šausmīgā rēcienā. Lācis ielaida nagus kuilim sānos un plēsa ārā miesu gabaliem. Cīkstiņā uz dzīvību un nāvi sakampušies, pretinieki iegāzās aizā, aizripoja kā viens kamols.

Caur lūstošu zaru brīkšķiem un brūkošu akmeņu graboņu no lejas atlidoja lāča pirmsnāves rēkšana un asinīs gurguļojoši mežakuiļa gārdzieni. Drīz iestājās klusums.

Viens acīmredzot bija pievārēts, taču arī virsroku guvušais laikam izlaidis garu tam blakus.

Cilvēki iznāca no paslēptuves un skrēja uz traģēdijas vietu. Pilsētnieka drēbēs tērptais bija klāt pirmais, kāpa lejā pie divkāršā guvuma apbrīnojami veikli, kaut gan stāvs nemaz nelikās lokans.

Nākamajā mirklī viņš bailēs sāka kliegt. Izmisuma spēkiem rausās augšā, taču akmeņi zem kājām gruva, sakamptie zāles kušķi iztrūka ar visām saknēm, viņš šļūca atpakaļ. Beidzot uzmocījās līdz kraujas malai, aiz šausmām pilnīgi bez balss. Aiztenterēja līdz takai un metās skriet, bet jau otrajā soli kājas sapinās, viņš pakrita. Gulēja mēms un drebošs.

No aizas izlēca mežakuilis . ..

Viss vienās asinis, pussaploslts un gluži kā jēgu zaudējis, tas nolaida smagos ilkņus un saņēma pēdējos spēkus. Kuilis alka — ak, kā viņš to alka ar katru šūniņu, alka sava taisnprātīgā mūža vārdā!— par katru cenu panākt drebelīgo radījumu, kas tagad guļ izstiepies viņa priekšā uz takas, jo tas atnesa ienaidu ar lāci. Un, kad būs panācis, tikai vienu reizīti iecirst ar garajiem ilkņiem.

Mežakuilis jau joņoja, vēl tikai daži lēcieni, bet tobrīd viņa smadzenēs kaut kas truli nodunēja. Lode iearās dziļi zem lāpstiņas, acīs ietriecās smiltis.

Vecais mežakuilis tomēr vēl traucās, vēl nevaldāmi skrēja, tikai zeme nelaida ne soli uz priekšu. Bija pievilkusi sev klāt un strauji pildīja acis ar asiņainu miglu.

Pēdējais, ko mežakuilis redzēja šaisaulē, lai aiznestu līdzi uz klusajām sentēvu ganībām, bija cilvēka seja. Smaidā atieztiem zāģa zobiem tā piesardzīgi liecās viņam tuvāk, aizvien vairāk aizklājot debesis.

MIHAILS CULAKI,

krievu padomju rakstnieks

DĒKAINIS1

Var jau būt, ka pasaulē dzīvo cilvēki, kas nevienu neapskauž. Kaut gan esmu pārliecināts — tādu nav daudz. Vairums slēpj. Mums taču kopš mazotnes pamatīgi iedzīts galvā: nenovīdība ir nejauka īpašība.

Es gan, atzīšos, apskaužu tādus, kas dzīvo interesanti. Ar piedzīvojumiem. Nav slikti būt ari par slavenību — tevi pazīst un aiz muguras sačukstas, taču ar piedzīvojumiem bagātu dzīvi es nemainītu ne pret kādu popularitāti. Mūsdienās dēka ir tāds pats retums kā, piemēram, kāds sen iznīdēts valis. Ne jau katras briesmas ir piedzīvojums. To saku ar pilnām tiesībām, jo esmu dienējis desantā. Ja risks ir ieplānots, tad piedzīvojuma vairs nav.

Piedzīvojums — tas ir kaut kas tāds! . . . īsāk runājot, kaut kas pēkšņs: vēl pirms minūtes, pat pirms sekundes tu to neesi gaidījis! Gaidījis neesi, bet ir jāreaģē, jāatrod izeja no šaurās bezizejas!

Pēc dienesta manā priekšā, protams, kā mūris izauga izvēlēs problēma: ko lai pasāku — un tā joprojām. Katru dienu stāties pie vienas un tās pašas virpas . . . paldies par kūkām. Vēl ļaunāk būtu piecus gadus no vietas ierasties institūtā: tā pati skola vien ir, un vēl eksāmeni . . . Un pēcāk visu mūžu būs jānīkst kādā inženie- riskā kancelejā. Tiku domājis par kriminālmeklēšanu — mūsējos tur ņem. Parunāju ar kadu operatīvo darbinieku, šis populāri izskaidroja, ka sešu gadu laikā nav pielietojis nevienu sambo paņēmienu, toties viņam nācies dienā apstaigāt, teiksim, četrus namus (katrā pa trīssimt dzīvokļiem) un ikvienā no tiem apjautāties: «Vai jūs tādā un tādā datumā neesat redzējis neliela auguma sievieti ar ziliem matiem, kuriem pāri uzmaukta zaļa, adīta cepurīte?»

Tad nu es iesākumam iekārtojos par šoferi uz «ātrajiem». Arī braši stūrēt mums desantniekos bija mācījuši. Uz taksometriem čaļi varbūt noplēš biezāku rubli, toties, kad es, sirēnai gaudojot, pie sarkanās gaismas šaujos pāri krustojumam,— lai glābjas, kas var! Gadās, ka daži arī «ātro» ripina gausi kā vecu trolejbusu (pat skatīties riebj), bet es pats allaž rādīju klasi. Daži ārsti pat atteicās ar mani braukt, taču atradās viena, kas palūdza, lai mēs ar viņu pastāvīgi būtu vienā brigādē: ieķērās manī līdz ausīm, tomēr es paliku ciets kā krams.

Brigādē trūkst sanitāru, bet man kā šoferim nestuves nav jāstaipa. Tieši otrādi, tas ir pat aizliegts — ja nu nogurušās rokas pēc tam nespēs pienācīgi novaldīt stūri! Taču dažreiz es tik un tā staipīju: krampja man netrūkst, starp kaimiņiem sameklēt vīrišķi allaž ir problēma un arī no sievietēm kauns. Kaut vai no tās pašas dakterienes.

Kādunakt, uzkāpis pie infarktnieka, dzirdu: pie blakusistabas durvīm kāds skrapstinās kā kaķis, tikai maķenīt Ņiprāk. Man pretī iznāk meitene, naktskrekls vien mugurā — no mums jau nemēdz īpaši kautrēties, vēl jo mazāk naktīs. Ieraudzījusi, ka es par šo skrapstināšanos interesējos, viņa man tā izsmējīgi, gluži kā puišelis pamet ar roku.

—   Nebaidieties, viņš neizspruks: durvis noslēgtas stingri.

Neciešu, ka man kads taisni acīs iemet: tu baidies! It īpaši, ja to dara tāda meiča. Arī es viņai nievīgi atspēlēju:

—   Es, meitenīt, ne no viena kranča nebaidos, lai tas būtu kaut superbāskervils.

Pa televīziju nupat kā bija rādījuši «Bāskervilu suni», tieši tāpēc tā sacīju: kas cits, ja ne suns, varētu dzīvoklī skrāpēties? Kaut gan — no trulajiem suņa nagiem rodas citāda skaņa.

—   Viņš nav nekāds krancis.— Vārdu «krancis» meitene izrunāja pat nenosarkusi.— Nevis krancis, bet lauva.

Melo, protams. Tādu ņirgāšanos izturēt grūti — mani gluži kā mazu bēbi baidīs ar lauvu! Bez vārda runas pastiepu roku, lai atvilktu aizšaujamo un paskatītos, ko viņi tur īsti slēpj. Viņa roku saķēra — laba reakcija! Arī plauksta stingra: pēc meitenes miesas būves ij nepateiksi.

Un bija mirklis, kad viņa pārtvēra manu roku, bet es viņu piespiedu pie tām pašām durvīm, aiz kurām it kā atradās briesmīgais zvērs. Piespiedu, bet viņa — kaut arī bija vienā naktskreklā — neapjuka ne par mata tiesu.

Infarktnieks, kuram atbraucām pakaļ, bija viņas tēvs. Es palīdzēju veco nonest lejā, bet viņa, steigā uzrāvusi virsdrēbes, arī iekāpa mašīnā. Ar pilnām tiesībām, kā jau krietnai meitai pieklājas. Taču kopš brīža, kad viņa, pārtvērusi manu roku, tika piespiesta pie durvīm,— kopš tā paša brīža es zināju: viņa brauc līdzi nevis tēvam, bet man. Nu, protams, arī tēvam, taču tikai pa daļai. Mana dakteriene to tūdaļ saoda un negribēja viņu laist mašīnā, kaut gan parasti, ja tuvinieki lūdz, mēs tiem neatsakām. Jā, negribēja ņemt līdzi, bet vai tādu kā Nora apstādināsi. Nora ir viņas vārds. Apsēdās tēvam blakus — un cauri. Arī es parādīju klasi — pagriezienos riepas švīkstēja vien.

Par Noru viņa tikusi nosaukta cerībā, ka vārds labi skanēs arēnā. Viņas tēvs bija cirka mākslinieks, tāpat kā visa ģimene — vesela Barsovu dinastija jau piecās paaudzēs. Tēvs darbojās uz cilindriem: augstākās klases ekvilibrists. Cits citam virsū seši cilindri, un visi kustas. Varbūt pat astoņi. Es gan pats vairs nedabūju redzēt, atkārtoju, ko citi stāstījuši, jo tā vīra darbs nu ir galā: viņš nomira slimnīcā, kur es pats viņu aizvedu. Reanimācijā, astotajā dienā.

Neteikšu, ka mums ar Noru nebūtu bijis randiņu, uzmanības apliecinājumu un tā joprojām … Minimums bija, taču cirkā viss ir citādi, tur piegājiens šāds: ir numurs (tīri ģimenisks pasākums), un tevi sāk vērtēt. Vai tu, ienācējs, esi šim darbam derīgs? Ja izrādās, ka neesi, vari būt kaut pats Romeo — izredžu nekādu, jo viņi nudien nemāk noteikt, kur beidzas darbs un kur sākas ģimenes attiecības. Tas taču būtu absurds, ka sieva cauru gadu braukātu uz viesizrādēm, bet vīrs ik dienas ierastos savā kantorī un viņi satiktos tikai atvaļinājuma laikā . . .Vārdu sakot, izrādījās, ka esmu lietaskoks, turklāt bez tēva palikušajai Norai ar steigu bija jāgādā mājās vīrietis. Tā paša darba labad. Sajā stratēģiskajā kartē visam pāri iezīmējiet vēl mīlestības romāna trekno līniju . ..

Norai jau labu laiku bija savs muzikāli ekscentrisks numurs: viņa iziet arēnā ar rozā cilindru galvā, pūš dažnedažādas stabules un smīdina publiku. Viduvējs numuriņš, viņa ne vien pati to zināja, bet bija arī no citiem vairākkārt dzirdējusi: tevi, vai zini, te tur tikai aiz cieņas pret Barsovu ciltskoku un tētiņa piemiņu. Cirkā paraduši runāt bez aplinkiem, diplomātiju neatzīst. Tieši tāpēc, ka numuriņš bija viduvējs, aiz durvīm skrapstinājās lauva. Es toreiz nenoticēju, taču, kā izrādījās,— tīrā patiesība, īsts lauva. Oficiāli viņu sauca par Augustu — ne jau par godu astotajam mēnesim, nē, esot bijis tāds palielāks imperators —, bet mājās vienkārši par Gustiņu. Nezinu, kāpēc tā, ne jau es to izdomāju.

Toreiz slavas zenītu bija sasnieguši Berberovi. Un Nora sapņoja tos pārtrumpot. Gustiņš būs vēl paklausīgāks, vēl piemīlīgāks: tikai no skata lauva, bet sirdī pat ne suns, kur nu — gatavais sauszemes delfīns! Pastāv taču uzskats, ka delfīni ir par visiem tie gudrākie un labestīgākie. Norai ar tēvu izdevās apvārdot cirka priekšniecību, lai tā atļauj gatavot numuru ar pieradinātu lauvu; tik pieradinātu, ka ar tādu varēs uzstāties pat bez būra — būšot tīri vai «intīms ar lauvu». Sādā nolūkā Ģustiņš jau kopš mazotnes tika audzināts mājās, pazina tikai Noru un cita nekā — ne svešus lauvas, ne dresētājus, ne restes. Nora ar tēvu tam bija vecāku vietā, bet dzīvoklis Petrogradas ielā — dzimtais midzenis. Kaut arī priekšniecība tika iekārdināta ar pasaulslavena numura perspektīvu, taču viņi paši, it īpaši Nora, klusībā sapņoja par kino. Viss ritēja labi, Gustiņš «ļāvās audzināties», taču nomira tēvs, un viena pati Nora nevarēja tikt galā. Droši vien, vēl tēvam dzīvam esot, viņa nekāda spīvā precēšanās naidniece nebija, bet nu viss atrisinājās pavisam ātri. Tā iznāk, ka mani izvēlējās zvērs: piegāju pie Gustiņa bez trīcēšanas, un viņš mani atzina … Nē, Nora laikam gribēja, lai viņš izvēlētos tieši mani, citādi būtu varējusi pameklēt asistentu no uniformistu puišiem, kuri par to vien sapņo kā tikt numurā. Vedot mani klāt Gustiņam, viņai no uztraukuma pat plaukstiņa nosvīda: pieiešu vai nepieiešu, atzīs vai neatzīs?! Viņa gribēja, lai atzīst, bet ja nu tomēr būtu bijis citādi — apkārt gr-ie-ie-z .. .ties! So-o-ļos, marš! Un adieux, kā mēdz sacīt pilsoņi, darbs pirmajā vietā. Es arī. Man Nora ļoti iepatikās, citādi par precībām nebūtu ne runas. Ieķēros jau pašā pirmajā reizē, kad viņa bija izskrējusi man pretī vienā naktskreklā, kaut arī nekādiem stāstiem par lauvu toreiz neticēju. Bet man taču arī agrāk dažas bija ļoti patikušas, un tomēr es neprecējos, jo tās bija normālas, toties šāda — ar lauvu — man nudien trāpījusies pirmo reizi. Ar lauvu viņa ir vienīgā pasaulē. īsi sakot, viss it labi saskanēja, un mēs turklāt vēl bijām varen kinogē- nisks pāris, to tūdaļ atzina visi Noras paziņas no filmētāju aprindām.

Kad mēs iepazināmies, Gustiņam bija gads un deviņi mēneši. Divus centnerus smags zvērs, kaut arī tikai pusaudzis: krēpēm vēl krietni jāaug, starp ausīm pagaidām tikai tāda sekstlte vien slējās, ķepas bērnišķīgi plankumainas, arī vēders vēl nebija iežmaugts kā pieaugušam lauvam.

Gāju viņam klāt bez drebēšanas, jo baiļu nebija, goda vārds, un zvēri to nekļūdīgi sajūt, itin kā bailēm būtu sava smarža. Ne jau tāpēc nebaidījos, ka desantā būtu varen drosmīgs uztrenēts. Jau sacīju: toreiz daudz tika rakstīts par Berberoviem, un no visiem šiem sacerējumiem es cieši ielāgoju — kopš bērnības mājās audzināts lauva kļūst tikpat paklausīgs un rātns kā suns.

Jā, Gustiņš patiešām bija īsts mājas dzīvnieks. Mēs, piemēram, naktis pārlaidām trijatā uz varen plata dīvāna. Sākumā jau diez kas nebija (viņš krāca kā motocikls), taču es ātri pieradu. Jā, trijatā. Nora pa vidu, mēs gar sāniem. Pastiepjot roku, lai noglāstītu sievu, gadījās aizskart arī zvēru. Teikšu, kā ir, nevienam donžuānam nekas tamlīdzīgs nav bijis jāizcieš. Pa ielu iedams, uz pretimnākošajiem vīriešiem noraudzījos augstprātīgi: ko gan šie sajēdz no dzīves un no mīlestības!

Tā nu mēs mitām dzīvoklī trijatā. Pareizāk gan — četratā. Vēl bija vecmāmuļa, Noras mirušā tēva māte. Vecmāmuļa, kaut bija no Barsovu dinastijas, no Gustiņa baidījās: reiz piecu mēnešu vecumā lauvēns no antresola uzgāzās viņai tieši uz galvas. Toreiz Gustiņš bija tikai kilogramus četrdesmit piecdesmit smags, taču vecenītei jau daudz nevajag. Tagad viņa caurām dienām sēdēja ieslēgusies savā istabā, bet, kad vajadzēja iziet uz tualeti vai paēst, ar nūju klaudzināja pie durvīm, un mēs viņu pavadījām, ja vien Gustiņš tajā laikā nesnauda savā antresolā.

Tas bija veclaiku dzīvoklis ar augstiem griestiem, un mūsu istabā tika izbūvēts antresols. Sākumā tas bija vaļējs, taču vēlāk, kad Gustiņš uzgāzās virsū vecmāmuļai, pārbūvējām to par slēgtu, lai no apakšas, kur atradās trepītes, varētu cieši aizbultēt. Gustiņam patika tur laiski zvilnēt — tas bija it kā viņa personiskais mājoklis, midzenis. Bet, kad pie mums ieradās bailīgi viesi, kurus nevar iepazīstināt pat ar vispiemīlīgāko lauvu, mēs bijām spiesti Gustiņu uzdzīt augšā.

Toreiz daudzi mērkaķojās pa Berberovu modei: avīzēs bija raksti par mājas lauvēnu Krasnodarā, par vēl vienu Odesā vai Taganrogā, bet Gruzijā kāds varen viesrhīlīgs nams, nebūdams sīkumains, uzņēma uzreiz divus. Visi Berberovu epigoņi tomēr bija pieminēti tikai starp citu, garāmejot, bet mums vispār gandrīz neviens nepievērsa uzmanību, jo Gustiņš, kaut arī auga dzīvokli, tomēr figurēja arī cirka tāmē, un kuru pārsteigs cirka lauvēns? Pazibēja gan viena otra īsa informācija — tas arī bija viss. Nora to ļoti pārdzīvoja un visus avīžniekus sāka gandrīz vai nīst, ik dienas atkārtodama:«Nekas, kad būsim nofilmējušies, tad šie padancos! Dežurēs pie durvīm, bet mēs viņus pāri slieksnim — ni un ni!» Pat scenārijs jau bija gatavs, tomēr filmēšanu arvien nācās atlikt, jo Gustiņam krēpes nebija izaugušas pietiekami garas. Nevar taču viņam līmēt parūku!

T«mēr runas par mums arī bez preses gāja no mutes mutē, tāpēc viesus nācās uzņemt bieži. Galvenā izprieca, protams, bija fotografēšanās blakus īstam lauvam. Dažs tik vien sadūšojās kā piemesties līdzās, bet nekaunīgākie pat apķērās Gustiņam ap kaklu. Nora knipsēja, es stāvēju uz vakts. Nora bija pagalam ķerta uz visādiem mehānismiem un aparatūru! Ja viņa nebūtu no cirka dinastijas, kas zina — varbūt kļūtu par aviokonstruktori. Savu amerikāņu fotoaparātu «Polaroīds», ar kuru bildi var dabūt gatavu trijās minūtēs, viņa jauca ārā un lika atkal kopā reizes piecas. Kas vēl uzdrīkstētos apieties ar amerikāņu mantu gluži kā ar mūsu pašu «Ļubīteļ»? Jā, viņa fotografēja, bet es gādāju par drošību.

Gustiņš baidījās tikai no trim lietām pasaulē. No nūjas — ar to viņš bija iebaidīts kopš mazotnes. Par nūjām mēs izmantojām krēsla kājas: jāteic, Gustiņš pats bija krēslu salauzis. Vēl viņš raustījās no gumijas caurulītes. Reiz mēs to nejauši nometām viņam pie kājām, un viņš kā dzelts salēcās uz visām četrām ķepām. Tas gan gluži saprotams: viņam jau gēnos mīt bailes no visa, kas atgādina čūsku. Toties trešais «biedēklis» nav izskaidrojams, sit kaut nost: viņš baidījās no briedēna ādas cepures! Pārbaudīts fakts — reiz nejauši paņēmu to rokās, un šis aizdrāzās uz antresolu kā viesulis — tik žigli tikai vāvere uzšaujas priedē!

Fotografēšanās laikā es stāvēju līdzās ar nūju un, ja Gustiņš sāka uz viesiem šķielēt ar huligānisku aci, kliedzu «At!», kas cirka valodā nozīmē «nedrīkst», un draudēju viņam ar nūju. Kaut gan — ne vienmēr ar draudēšanu bija līdzēts.

Mūs bieži apciemoja Oļegs Vitaļjevičs, Noras tēva draugs. Kādreiz viņš bija strādājis piramīdā par apakšējo, taču pēc nelaimes gadījuma kļuva klibs un pārgāja uz pārvaldes aparātu, kurā «uzkāpa» līdz pat cirka direktora vietnieka amatam. Ar viņa aizbildniecību Norai izdevās dabūt lauvēnu, un viņš pats neklīrēdamies no cirka savā moskvičā ar rokas vadību parasti atveda gaļu — vienā reizē kilogramus piecdesmit. Parasti Gustiņam tika zirga miesa un tikai tā iemesla dēļ, ka šī lopiņa gaļa lauvām ļoti garšo. Mēs to sabāzām trijos ledusskapjos; lauvas tiesa tika Gustiņam, bet pa druskai atlēca ari mums. -i

Oļegam Vitaļjevičam ļoti patika fotografēties, taču sirds dziļumos viņš, šķiet, no Gustiņa raustījās, un Gustiņš, to juzdams, ikreiz šķielēja ar huligānisku aci, bet kādudien gandrīz vai apgāza savu barotāju augšpēdu. Kad Oļegs Vitaļjevičs pēc tam atkal apsēdās Gustiņam blakus, tas mazliet sarāvās, tātad tomēr sapņoja galu galā ieklupt krāgā uzmācīgajam viesim. Lauvas vispār ir neatlaidīgi — ja ko nodomājuši, noteikti sagaidīs īsto brīdi… Es reaģēju zibenīgi: no visa spēka sviedu ar krēsla kāju. Kad blakus lauvam ir sveši cilvēki, darbojas viens vienīgs likums: sākumā dari, domāsi pēc tam! Metu nūju no metriem trim, cik spēka, taču aizšāvu garām un iešķīlu tieši Oļegam Vitaļjevičam pa kādreiz salauzto kāju. Tas no sāpēm pat nosvīda un pusstundu nevarēja piecelties. Un, kad tomēr tika uz pekām, kliboja divreiz stiprāk nekā parasti. Bet Gustiņš tā sabijās no mana sviediena, ka visu vakaru uzvedās kā paipuisītis, it kā es būtu trāpījis tieši viņam.

Nora, protams, rosījās ap Oļegu Vitaļjeviču, mēģināja uzlikt vēsu kompresi, taču viņš neļāva — kautrējās savu garo apakšbikšu dēļ. Kad viņš beidzot bija aizgājis, Norai sākās vājprātīgu smieklu lēkme.

— Ā-ē-I-ī, nudien nespēju! .. .Va-ī, pagaidi! Kā gan tu tā? Taisni mūsu labdarim … Nevarēji vismaz Kuzmičam trāpīt!

Kuzmičs ir vēl viens Gustiņa pielūdzējs, kluss cilvēks, zooveikala direktors. Viņam tur bija kāmīši un zelta zivtiņas, taču kaut kas tomēr viņu vilka pie lauvas. Kuzmičs ikreiz ieradās ar sviesta paciņu. Gustiņš tikai pāris reižu nobrauca pār to ar savu smirģeļmēli, un palika tīrs papīriņš vien.

Jā, ciemos nāca daudzi, tikai mans tēvs un māte — ne. Viņi no Gustiņa baidījās, pārmeta man, ka nestrādāju godīgu darbu, un nīda Noru kā vienīgā dēla aizvilinātāju.

Tēvs kādudien tomēr ieradās, ievilka nāsīs gaisu un sacīja:

— Un ko tad tu esi panācis? Drīksti lauvas sū … iznest?

Kaut kādas bļodeles un smilšu kastes Gustiņš neatzina, tāpēc ar «iznešanu» patiešām nācās nodarboties. Bet tie taču bija zvēru valdnieka sū .. .! Tas jāsaprot. «Ko esi panācis?» Un ko tad bija sasniedzis tēvs pats? Metropolitēna mašīnists, simtiem reižu dienā braukā šurpu turpu; es no garlaicības iznīktu!

Arī Nora neilgojās ar viņiem tikties. Viņa mūždien mocīja mani ar savu greizsirdību, nevaru pat saprast, kāpēc,— laikam tāds raksturs. Pirmkārt — sievietes. Tā kā viņai nebija nekāda iemesla, greizsirdība tika pārnesta uz manām «izbijušajām» sievietēm. Viņa iztēlojās, ka tādu bijis vai dučiem. To vien dzirdēju: es, redz, tādēļ esmu viņu tik viegli pavedinājis, man jau paradums mainīt sievietes tikpat elementāri kā tranzistoru baterijas. «Pavedinājis!» Vēl jānoskaidro, kurš kuru pavedinājis. Un, ja runājam par manām agrākajām sievietēm, man vienkārši kauns Norai atzīties, ka viņa man bija tikai otrā. Un arī tā pirmā dienesta gados drīzāk pavedināja mani, nevis es viņu. Un ne jau tikai sieviešu dēļ viņa bija greizsirdīga, nē, viņa vērsās pret visu, kas mani šķīra no viņas, no mājām, no mūsu darba.

Viņai nepatika, ja man piezvanīja tēvs vai māte, viņa bija greizsirdīga uz maniem agrākajiem paziņām, pat uz kādu raidījumu «Dzīvnieku pasaulē»— kāpēc jāskatās uz kādu svešu pasauli, ja tepat blakus ir tik lielisks dzīvnieks!

Nora bija greizsirdīga, bet es ne par kapeiku, kaut gan, ja sāktu meklēt ieganstus, tieši es tos atrastu pārpārēm. Ap viņu mūždien grozījās gan cirka ļaudis, gan filmētāji, it sevišķi kāds scenārists — diezgan jauns, taču jau izplūdis kā jēla mīkla un ar sievišķīgu balsi. Reiz, kad viņa bija uzmetusi lūpu, ka es ar māti pusstundu runāju pa telefonu, šajā sakarībā izteicu savas domas. Pieminēju scenāristu ne tik daudz greizsirdības, cik taisnības jūtu vadīts. Viņa no smiekliem pat nogāzās uz dīvāna, bet Gustiņš tieši otrādi — šīs rēkšanas dēļ dīvānu pameta un, aizvainojumā savilcis fizionomiju, aizvilkās uz savu an- tresolu. Nora tik smēja:

— Viņš taču . . . viņš . . . Va-ī, nudien gals klāt! Viņš taču der tikai scenārijiem, es jau vienīgi mūsu filmas dēļ! Kas gan spēj būt greizsirdīgs uz Ļoņčiku?

Lai nu paliek izplūdušais Ļoņčiks. Bet Oļegs Vitaļjevičs, ja labi padomā? Kāpēc viņš kautrējās savas apakšveļas dēļ? Noru viņš pazīst no bērna autiņiem, un vispār — kurš gan cirkā pievērš uzmanību, kā otrs izģērbjas vai pārģērbjas? Un ari bildēties viņam neapnīk, pats ved gaļu, kaut gan ir direktora vietnieks . . . Norai es, protams, neko neteicu.

Savam ekscentriskajam numuram viņa atmeta ar roku, mēs oficiāli noformējām dīkstāvi un gatavojām jaunu priekšnesumu. Ari to izkārtoja Oļegs Vitaļjevičs. Mums likumīgi tika atvēlēts vesels gads, turklāt šo termiņu varēs vēl pagarināt, par iemeslu minot kaut vai tās pašas nepietiekami garās krēpes. Mani pieņēma štata darbiniekos, darba grāmatiņā tika ierakstīts—«dresētāja asistents»! Tik ļoti gribējās kādam to parādīt, taču grāmatiņa diemžēl glabājās kadru daļas seifā. Šķiet, nav jāpaskaidro, ka sapņoju ne jau par asistenta lomu vien. Filmējoties mēs ar Noru būsim līdzvērtīgi, tas nu skaidrs. Mēs taču esam tik kinogēnisks pāris. Es katru dienu ar Gustiņu rotaļājos, taču mūsu rotaļām nākotnē būs jākļūst par sensacionāliem kadriem. Visbiežāk mēs lauzāmies — gan stāvus, gan parterā. Ja, man ienākot, Gustiņš sāka šķielēt ar huligānisku aci, varēju viņu apstādināt ar uzkliedzienu «At!», vēl piedraudēdams — pat ne ar nūju — ar dūri. Es taču nestaigāju pa dzīvokli ar nūju, ja nebija viesu. Jā, es varēju viņu apturēt, taču parasti gan to nedarīju. Tad Gustiņš ieskrējās un ar priekšķe- pām — blāc!— uzkrita man uz pleciem. Trieciens bija maķenīt jāamortizē, citādi viņš mani apgāztu augšpēdu, un arī vidukļa muskuļus nav par skādi piesargāt, tie necieš neamortizētus triecienus, to mums bija labi iemācījuši desantā, kaut gan laušanos ar lauvām mūsu instruktori, šķiet, nebija paredzējuši. Taču mīkstini triecienu, cik gribi, tik un tā noturēt šādu zvēru uz pleciem var tikai dažas sekundes — pēc tam ķepas vai nu jānomet, vai pašam jāatbalstās pret sienu. Bet arī pie sienas ilgi nenostāvēsi, turklāt Gustiņš tūdaļ sāk laizīties ar savu smilšpapīra mēli, liekas, nupat āda būs pagalam. Tā tas notiek stāvus. Bet parterā mēs lauzāmies šādi: es vārtījos pa dīvānu, un Gustiņš pēkšņi no augšas uzklupa man virsū. Iespaidīgs skatiņš: lauva plosa cilvēku! Es arī pats tīksminājos, skatīdamies mūsu cīņas fotoattēlus,— Nora taču visu laiku knipsēja. Ārzemju momentuzņēmumu filmu mēs glabājām viesiem, bet nopietnām fotogrāfijām viņai bija profesionāls rīks — platfilmas «Kijeva». Manas «cīņas» skatus Nora sūtīja uz kinostudiju un televīziju, kā arī uz žurnālu redakcijām. Ļoņčiks savā feminizētajā balsī tā vien murrāja:

— Jūs, Noriņ, kaut šodien varētu sūtīt par speciālkorespondenti uz viseksotiskākajām valstīm.

Kad viesu biklie fotografēšanās mēģinājumi bija beigušies, mēs arī viņiem demonstrējām «laušanos». Tas nu gan jbija varens kontrasts! Kā es varēju būt greizsirdīgs uz ^aut kādu Ļoņčiku, ja viņš un visi pārējie tikai skatījās un elsa, bet es, saķēries ar Gustiņu, kūleņoju pa grīdu.

Nora ar Gustiņu nelauzās, jo laušanās nav sieviešu sporta veids, toties viņa atļāvās ar Gustiņu izrīkoties tā, kā es neuzdrīkstējos. Viņa, piemēram, varēja no zvēra bļodas paņemt zirga gaļas gabalu tajā brīdī, kad viņš ēda! Tas nav izskaidrojams ar drosmi, drīzāk ar to, ka Gustiņš Noru pazīst kopš dzimšanas. Kad viņš pirmo reizi pavēra plakstus un paskatījās uz pasauli, tad ieraudzīja nevis māti lauveni, bet Noru. Zinātnē to sauc par ielāgošanu. To saprazdams, nemēģināju atņemt viņam kumosu.

Reiz pie Gustiņa atveda dogu — īstu milzeni. Ļoņčiks bija izdomājis filmai jaunu ainiņu, un mēs nolēmām to laikus izmēģināt. Dogs, jāpiebilst, bija aktieris, tas tika tēlojis to pašu Bāskervilu suni, ko biju skatījies pirms iepazīšanās ar Noru. Tātad atveda suni, un sākumā nekas briesmīgs nenotika, tāpēc mēs zaudējām modrību, bet pēkšņi Gustiņš — kā lēca! Es aizkavējos ar nūju, un nabaga dogs jau bija lauvam ķepās un kvieca, itin kā būtu nevis dogs, bet sivēns. Tad Nora no visa spēka iebelza Gustiņam ar ārzemju fotoaparātu pa galvu, uzgāzās viņam virsū un iegrūda pirkstus taisni rīklē! Gustiņš savu žokļu kampienu tūdaļ atslābināja. Es aizvedu dogu, kas bija ticis cauri ar brūci uz muguras. Acumirklī nesapratis, kam pieder viņa rīklē nokļuvušie pirksti, Gustiņš paguva mazliet sacirst žokļus un izmežģīja Norai trīs pirkstus. Nevis pārkoda, bet izmežģīja!

Tā/ nu ārzemju aparāts bija pagalam un vairs nedarbojās, kaut arī Nora to jauca ārā un lika kopā desmitiem reižu. Taču vairāk nekā paša aparāta bija žēl ainiņas ar dogu — tā bija no scenārija tūdaļ jāsvītro. Ļoņčiks spiedza, ka mūsu kanibālam var tuvumā laist tikai krokodilu, taču dresēta krokodila studijas aktieru daļai uzskaitē nav.

Vannasistabā apmazgājām dogam brūci, uzlīmējām uz tās plāksteri, un es pirmo reizi redzēju, kā milzīgu suni krata sīki drebuļi un viņš viss, burtiski, vibrē. Toties suņa saimniece bija gatava mūs vai saplosīt.

—   Ja nevarat savu lopu novaldīt, tad vispār tādu neturiet! Klēpja lauva! Tas taču trakāks par pēdējo bandītu! Algots slepkava! Kā lai mēs tagad Ahātu ai? tādu brūci vedam uz izstādi?

Viņa auroja, bet nabaga Ahātu kratīja sīki drebuļi. Nora, turēdama roku bļodā ar ūdeni, kas daļēji atvēsināja arī galvu, ilgi valdījās, taču beigu beigās tomēr lika runātājai trūkties:

—   Saki paldies, ka šis paguva aizlaisties. Un tāds saucoties par dogu! Tam jābūt īstam cīnītājam, bet tavs gļēvulis derīgs tikai večiņu baidīšanai!

Ja nu Nora kādu putina ārā, tad tam patiešām ir jāizput! Kas viņai par balsi! Ja tā kliegtu arēnā, būtu dzirdams pat vistālākajā zirgu stallī. Barsovu dinastija. Doga saimniece klusēja, laikam sapratusi, ka nav uzklu- pusi īstajai.

Pēc gadījuma ar Ahātu es vairs neticēju māsu numuram arēnā bez krātiņa — nē, Gustiņš nav sauszemes delfīns.

Tam gan nebija sevišķas nozīmes, galvenais taču — izturēt līdz filmēšanai. Kaut nu ātrāk izaugtu puslīdz pieņemamas krēpes! Oļegam Vitaļjevičam par mūsu numuru varētu rasties šaubas jau krietni agrāk — kad viņš dabūja ar koku pa slimo kāju —, taču viņš klusēja. Vai nu tam par iemeslu bija senā draudzība ar Noras tēvu, vai arī jaunā mīlestība pret viņu pašu. Lai tā būtu kaut vai mīlestība, viņš taču gādāja par mūsu dzīves mieru un veselu gadu dīkstāves ar pilnu algu, viņš stiepa Gustiņam gaļu, vārdu sakot, bez viņa mēs nebūtu nekas.

Mani pašu doga mugurā iecirstā brūce ne drusciņ neizbiedēja, es cīkstējos un kūleņoju ar Gustiņu tāpat kā iepriekš. Labi, ka Ahāta saimniece necēla lielu brēku — droši vien negribēja vēlreiz krist kaunā. Man tīri vai iepatikās, ka Nora spēj tā eksplodēt — lai pēc tam kaut zāle neaug! Cilvēks nedrīkst būt tik rāms, ka pat mušai nespēj pāri nodarīt. Jā, Noras kareivīgums man bija pa prātam, līdz viendien dabūju trūkties pats. Un atkal tās pašas muļķīgās greizsirdības dēļ.

Mūsu klasei bija paredzēts salidojums. Par to uzzinājis, jutos divkārt priecīgs. Savējos satikt vien jau likās interesanti, bet vēl vairāk spārnoja doma, ka varēšu visu pastāstīt — sākumā par desantu, tad par «sadarbību» ar lauvu un par gaidāmo filmēšanos. Pārējiem pēc manis mutes būs ciet! Ko viņi dzīvē redzējuši?! Tiem, kas institūtā, vispār tikai tāds skolas turpinājums vien bijis; dažiem, protams, paveicies, viņi ir dienējuši — mazliet dzīvi iepazinuši, bet nevar taču, sacīsim, kājniekus vai sakarniekus salīdzināt ar mums, desantniekiem! Tātad posānrnies uz salidojumu, un viņa man pēkšņi sarīkoja tādu trādirīdi, ka tas droši vien bija dzirdams no bēniņiem līdz pat pagrabam. Kā gan es neesot ar viņu aprunājies un grasoties paklusītēm aizšmaukt! Es uz šo tikšanos rikšošot tikai tādēļ, lai satiktu savas agrākās meičas, viņa jau saprotot, kādas ir tās skolas gadu draudzenes!

Vārds pa vārdam — un aizsvilos arī es. Vai man par katru nieku viņai jālūdz atļauja gluži kā tādam puišelim?! Un nevis paslepšus šmaucu projām, bet brīdināju jau nedēļu iepriekš! Un meitenes mūsu klasē bija dažādas, daudzas pat ļoti kārtīgas. Gaļinu Seļehovu es tikai mēnesi pirms izlaiduma eksāmeniem uzdrošinājos noskūpstīt. Par Seļehovu, protams, es neprecizēju, tomēr sacīju: Nora ir gan mana sieva, taču tādēļ nav pielīdzināma pielūdzamai svētbildei. Un tad viņa man laida ar nūju. Es izvairījos — esmu trenēts —, un krēsla kāja sadauzīja divas tases un nogāza uz grīdas bundžiņu ar iebiezinātu pilnpienu, kas atradās uz galda un bija jau atvērta. Zēl gan, tā bija pēdējā, un pilnpiens man ļoti garšo. Tas izlija uz grīdas, taču Gustiņš neapjuka un tūdaļ pat uzlaizīja — arī viņam pilnpiens garšo.

Vai nu man bija apnicis ķīvēties, vai kāda cita iemesla dēļ, taču es sāku smieties, kaut arī pēdējās bundžiņas bija žēl.

— Brīnišķīgs metiens,— pairgojos,— tu varētu kļūt par meistari gorodku spēlē.

Arī viņa palaida smieklu — varbūt bija sapratusi, ka atļāvusies par daudz. Salīgām mieru visos punktos. Taču tam, ka bijām Gustiņa klātbūtnē bārušies un viņa man metusi ar nūju, toreiz ne viņa, ne es nepievērsām uzmanību. Mēs taču bijām pieraduši viņa klātbūtnē uzvesties brīvi.

Nākamajā dienā Nora devās uz kinostudiju — jāuztur kontakts. Turklāt nakti mēs izgudrojām jaunu epizodi, kas varētu aizstāt izsvītroto «ainu ar dogu». Lai mums atnes būrīti ar runājošu papagaili, un tas Noras balsī bārsies uz Gustiņu, bet Gustiņš netiks gudrs — kur gan saimniece?

Nora aizgāja, bet es sāku gatavot lauvam pusdienas: atlaidināju gaļu, uzlēju tai virsū jēlas olas — tajās esot vitamīni —, un atlika vienīgi sasmalcināt kaulus. Gustiņš bija varen kārs uz kaulu smadzenēm, tās viņam bija gluži kā konfektes, taču pats sagrauzt lielu apaļkaulu viņš nespēja — lauvām tas vispār nav pa spēkam. Hiēnas, tās gan var, bet zvēru valdniekam ir vāji žokļi.

Tikko biju sācis skaldīt pamatīgu kaulu, kad iedzinkstē- jās telefons. Tas atradās mūsu istabā uz naktsskapīša blakus dīvānam. Arī Gustiņu es biju ieslēdzis turpat, lai nemaisās pa kājām, kamēr es gatavoju, citādi — nedod die's!— aprīs sasaldētu gabalu: lauvas ir ļoti uzņēmīgi pret angīnu!

Telefons zvanīja, es noliku kaulu — un skriešus uz istabu!

Zvanītāja bija Nora, kas, nespēdama novaldīties, gribēja tūdaļ izstāstīt, cik ļoti Ļoņčiks pieķēries epizodei ar papagaili, uz vietas izdomājis ari dialogu (tas ir — sarunu) starp mani un papagaili. Es it kā sēžu blakusistabā un pat neapjaušu, ka ar mani nerunā īstā Nora!

Apgūlos uz dīvāna, lai būtu ērtāk klausīties — ja reiz Nora sākusi, tik ātri nebeigs. Gustiņš tūdaļ uzrāpās man virsū un sāka laizīt rokas — tās taču smaržoja pēc gaļas! Nora man bija izstāstījusi visu, ko gribējusi, un beigās vēl piebilda, ka dodoties kopā ar Ļoņčiku pie redaktora. Kādreiz es nesapratu un smējos, kāpēc gan kino gluži kā avīzē vajadzīgs redaktors, bet nu jau sen esmu pieradis, tāpēc šoreiz Noras maršrutu visnotaļ atbalstīju: lai nu kā ar Ļoņčiku, bet redaktors tomēr galvenāks.

Nolicis klausuli, gribēju no Gustiņa atbrīvoties, lai atgrieztos pie kaula, bet viņš mani nelaiž. Un tik laiza un laiza. Pārāk aizrautīgi. Pa tīro nolaizījis rokas, ķērās pie matiem. Likās, viņš man tūdaļ noņems skalpu.

Pūlējos gan atbrīvoties, taču pamēģiniet nostumt divus centnerus smagu rumpi! «At!» es kliedzu. «At!» Tomēr šis neceļ ne ausu. Nu gan būtu noderējis Noras balsī runājošs papagailis, kas varētu stingri uzbrēkt, bet tās taču tikai fantāzijas.

Es vēl arvien raustījos, tāpēc Gustiņš mazliet izlaida nagus un pieturēja mani aiz pleciem. Kad nu bija nonācis līdz nagiem, es sapratu, ka jāspraucas no viņa pavēderes laukā jebkuriem līdzekļiem. Bet Gustiņš tik laizīja un laizīja. Mans skalps jau knapi turējās. Un, kaut arī es uz brīdi pierimu, lai apdomātu situāciju, viņa nagi palika pa pusei izlaisti. Vai esat redzējuši, kā to dara kaķi? Tas bija tāpat, tikai katrs Gustiņa nags ir ap pieci centimetri garš. Tāds mērens kabatas nazītis, tikai asāks. Piecelties nevarēju, tas nu bija skaidrs. Tādēļ nolēmu no Gustiņa apakšas izrāpties, pareizāk, izslīdēt — un līšus aizlīst līdz durvīm. Ar muguru trinos pret dīvāna slideno ādu, virzīdamies uz malu. Pret šo dīvaino kustību Gustiņš neiebilda, tā viņam likās pat interesanta. Sādā veidā aizšļūcis līdz dīvāna malai, ar joni atmuguriski atgrūdos no lauvas. Apmēram tā parašutists sagriež pret vēju štropes. Tas bija brīvības mirklis, mēģināju izsprukt, taču Gustiņš jau atkal uzlēca man virsū un izlaida nagus visā garumā.

Ko padarīsi, nāksies, tāpat kā pa dīvānu, šļūkt uz muguras līdz durvīm arī pa grīdu. Rāpties gan ir ērtāk uz vēdera, taču tad es kļūtu pret Gustiņu neaizsargāts: viņš ieķertos man skaustā, es i iepīkstēties nepagūtu. Patlaban vismaz varu atgaiņāties gan ar rokām, gan ar kājām. Ceļā uz durvīm vēl ir galds, zem tā var patverties, to jāmēģina uzgāzt Gustiņam virsū — varbūt viņš izbīsies, palēks sāņus. Ak, ja būtu nūja!

Kamēr es gudroju plānu, Gustiņš ar interesi mani aplūkoja. Viņa viltīgais purns dvašoja tikai kādu centimetru no manas sejas. Ilgā laizīšanās viņam galu galā bija apnikusi, un viņš pieskārās manai pierei ar ilkni.

— At! At!

Es atgrūdu karsti dvašojošo purnu ar roku. Tad viņš ar zobiem vieglītēm saņēma manas plaukstas locītavu. Es izrāvu roku — nu parādījās arī asinis. Tagad Gustiņš zina, ka manī ir asinis, tādas pašas kā zirga gaļā.

Durvis! Ātrāk jātiek līdz durvīm. Sākumā jānokļūst vismaz zem galda. Taču Gustiņš mani bremzēja, izlaizdams nagus; kaut kas ar troksni plīsa — apģērbs vai āda? Sāpes nejutu, par tām domāt nebija laika, pat ādai plīstot!

Sapīcis par atņemto plaukstu, Gustiņš ar savu nagaino ķepu iebakstīja man sānos. Sapratu, ka roka ir nieks, jāsargā krūtis un vēders, ja viņš saplosīs tos, tad vairs neizķepurošos. Ar rokām un kājām, kā izrādījās, varēja ļoti ērti aizbāzt rīkli un atvairīties no nagu triecieniem. Un vēl kāda doma: jāatgaiņājas, protams, ir, taču ne pārāk stipri, viņu nedrīkst satracināt. Gustiņš ar mani spēlējās — kā kaķis ar peli, tomēr tā vēl ir tikai rotaļa, bet, ja viņš saniknosies un šķels ar ķepu pa īstam, no visa spēka cirtīs ar ilkņiem, tad man acumirklī zudīs jebkāda^ izredzes.

Līdz galdam es aizšļūcu, taču nespēju to nogāzt uz sāniem, lai norobežotos no Gustiņa; tad man būtu jātiek vismaz sēdus, bet Gustiņš mani spieda pie grīdas. Līdz galdam gan tiku, taču šajā trīs metrus garajā distancē no dīvāna līdz durvīm es nomocījos kā vēl nekad mūžā. Tad atpūtos. Arī Gustiņš laikam bija nolēmis atvilkt elpu. Uzlika man uz krūtīm ķepu — sak, guli rāms — un, galvu piešķiebis, raudzījās uz mani velnišķīgi jautri. Uz dažām minūtēm bija iestājies pamiers. Pēc tam viņš jau stingrāk ar zobiem ieķērās man kājā un, atmuguriski likdams soļus, sāka vilkt.

Tātad arī viņam ir savs plāns — un tieši pretējs manējam: es gribēju nokļūt līdz durvīm, bet viņš — uzstiept mani savā antresolā. Tas nu būtu skaidrs — antresols ir Gustiņa midzenis, tur viņš bija nolēmis pie manis ķerties pa īstam.

Nokļūt tur man ļoti negribējās. Ar brīvās kājas pēdu atspēries pret viņa degunu, cik spēka parāvu otru kāju un to atbrīvoju, bet kaut kas nošņirkstēja — vai nu bikšu drēbe, vai āda. Kāju izbrīvējis, ieguvu pusmetru. Tomēr Gustiņš, mazliet salēcies, mērķēja uz manu galvu. Aizbāzu viņam rīkli ar elkoni, tomēr viņš atkal uzņēma atpakaļgaitu, šoreiz ieķēries rokā.

Tobrīd beidzot sapratu, ka esmu pagalam un gals man pienāks lauvas nagos. Un ari ilkņos. Vai nav traki — sagaidīt pirmatnējā mednieka nāvi pašā Ļeņin- gradas centrā divdesmitā gadsimta beigās!? Mani izglābt varētu tikai Noras ierašanās. Un viņa taču bija gluži netālu — no mums līdz «Ļenfiļm» studijai tikai piecpadsmit minūšu gājums, taču viņa šobrīd atrodas pie redaktora un stāsta, cik jauku epizodi mēs esam izdomājuši, tātad būs projām vēl ilgi.

Kā par izsmieklu iedzinkstējās telefons. Ja nu tā ir Nora? Varētu pateikt, lai steidz, lai drāž šurp! Un, pat ja nav Nora,— tik un tā ir jāpasaka! Ir taču milicija, ugunsdzēsēji — lai uzlauž durvis! Izdzirdējis pazīstamās skaņas, Gustiņš pagrieza galvu sāņus, un vienubrīd manī pamodās cerība: pie telefona viņš mani laidīs, kopš bērnības taču audzināts, ka telefons ir nozīmīgs, respektējams priekšmets. Tomēr, kad mēģināju kustēt uz aparāta pusi, viņš mani tā saimnieciski ar ķepu piespieda pie grīdas un pat klusu ierūcās — līdz šim viņš bija ap mani ņēmies klusēdams.

Tļrtefons nozvanīja, un mana bojāeja turpinājās. Skaidri zinādams, ka situācija ir bezcerīga, centos tomēr vēl izglābties. Sapratu, ka pagalam esmu, taču mani nepārņēma šausmas, prāts darbojās skaidri, lietišķi: jāaizgrūž rīklei priekšā plecs, jāpiesedz vēders, jāpašļūc uz galda pusi. . . Kāds no maniem draugiem, kuram reiz gadījās kļūme ar izpletņa atvēršanos, man bija stāstījis tā: «Tie ir tīrie meli, ka pirms nāves cilvēkam acu priekšā nozibot visa dzīve! Nedomāju ne par dzīvi, ne par tēvu, ne par māti, ne par mīļoto meiteni. Neatlika laiks, bija jāgriež pušu štropes!» Patiešām, varu apliecināt — nav laika!

Gustiņš mani centās sakampt, bet es rāvos ārā. Izrāvos vēl un vēl un tā tiku līdz galdam pa otram lāgam. Un arī pa trešam. Taču ar katru nākamo reizi man gāja grūtāk — ne tikai spēku izsīkuma, bet arī noasiņošanas dēļ. Beidzot Gustiņš ar mani zobos bija atmuguriski aizvilcies līdz trepītēm, kas veda uz antresolu, un tādā pašā veidā stiepa augšup. Es ieķēros pakāpienos ar rokām, strauji parāvu sazelēto kāju, atbrīvojos un nošļācu uz grīdas, ar galvu noklaudzinādams pakāpienus. Taču Gustiņš mīksti uzlēca man tieši uz krūtīm, es piesedzu no viņa zobiem kaklu, tad viņš ieķērās rokā un atkal stiepa mani augšā. Es roku izrāvu un šoreiz nevis nobraucu pa pakāpieniem, bet nogāzos uz sāniem, tādēļ viņa lēciens iznāca neprecīzs, un es paguvu nokļūt savā nedrošajā patvērumā — zem galda.

Vēl viena atelpa. Biju tik pārguris, ka viss kļuva vienaldzīgs. Pat lietišķās domas vairs nerosījās galvā. Pieņemsim, ka atkaušos vēlreiz, bet galu galā viņš tik un tā aizstieps mani uz antresolu un tur jau nu tiks klāt i krūtīm, i vēderam, i kaklam. Gustiņš atkal ar zobiem sakampa mani pie potītes, un es jau tīri automātiski ar brīvo kāju iebraucu viņam degunā . . .

Mani izglāba vecmāmiņa. Tā pati, par kuru biju piemirsis. Man ij prātā nevarēja ienākt, ka no viņas gaidāma palīdzība. Tā pati vecmāmiņa, kurai piecus mēnešus vecais Gustiņš savulaik bija uzgāzies uz galvas un kura kopš tā brīža caurām dienām sēdēja ieslēgusies istabā, bet mēs bijām spiesti viņu pavadīt līdz tualetei.

Jau kuro reizi raušus izrāvis savu apzelēto kāju, no gaiteņa puses pēkšņi padzirdēju šļūcošus soļus un balsi:

—  Kas jums tur notiek?

Vēlāk viņa paskaidroja, ka izdzirdējusi neizprotamu ļembastu un nolēmusi paraudzīties, kas tur notiek. Tā nospriedusi, viņa pat sadūšojusies pamest savu aizslēgto istabu — viena, bez pavadītājiem!

Vāja balss:

—  Kas jums tur notiek?

—   Pametiet man nūju un pazūdiet! Atri!

Mana balss, saprotams, bija nenormāla, taču esmu lepns, ka no šausmām nekviecu. Pārbīlī kviecošs vīrietis, manuprāt, ir vispretīgākais, kas var būt!

—   Nūja . . . Bet kur tad tā ir?

Velns parāvis, kamēr viņa atradīs . . .Viņa taču gandrīz akla. Aiziet bojā, kad tepat blakus ir palīdzība, likās gaužām skumīgi.

—  Cepuri! Tā ir uz pakaramā!

Mana briedēnādas cepure iedarbojās neatvairāmi: Gustiņš ar lēcienu atkāpās, es piecēlos stāvus — tātad biju glābts. Jā, tā ir laime, ka viņš šajā cepurē saskata kaut ko briesmīgu. Gribētos gan zināt — ko?! Un vēl man paveicās tai ziņā, ka šogad agri uznācis sals, citādi cepure ar naftalīnu apkaisīta gulētu kastē — un arī mani pašu būtu jāgulda kastē.. . Gandrīz vai sāku dziedāt: «Liek kastē miroņus pa piecpadsmit…» Jā, izturējos kā nenormāls.

Gustiņš, protams, saprata, ka bija uzvedies huligāniski, tāpēc aizmuka uz savu antresolu. Vēl piespiedu sevi uzkāpt pa trepītēm, lai no apakšas aizslēgtu lūku.

Lejup vairs nenokāpu, bet nogāzos.

Tūdaļ viss manī sāka smelgt. Viss! Nebija pat iespējams noteikt, kur stiprāk. Sāpēja visur! Jutos kā viens vienīgs smeldzošs zobs. Kaut kas plandījās gar vaigu, aizskardams ari plecu. Pataustīju: auss. Mana auss! Tā karājās ādas strēmelē. Pat nepamanīju, kad viņš bija ticis klāt ausij.

Nezinu, cik ilgi paliku pie trepītēm pusguļus. Mazpama- zām sāku kaut ko saskatīt istabā. Pilnīga postaža. Un tik daudz šo krēsla kāju — tātad nūju. . . Nē, goda vārds, lauvas ķetnās nejutu nekādas šausmas, pa galvu rosījās tīri ikdienišķas domas, taču, kā izrādās, neesmu istabā redzējis itin neko, pat ne veselu lērumu nūju — un sava neizprotamā akluma dēļ gandrīz dabūjis galu. Tas būtu piedodams vecmāmuļai, kas patiešām ir pusakla — viņai taču ir glaukoma —, bet man?!

Vecmāmuļa pa telefonu izsauca ātro palīdzību, bet es tik sēdēju, sēdēju, sēdēju . ..

Mani lāpīja četri ķirurgi reizē. Tā sakot — astoņrocīgi. Vairāk nekā simt šuvju. Visrūdītākais diedza klāt ausi. Vēlāk viņš ļoti lepojās ar savu darbu un ikreiz atkārtoja, ka man esot ļoti paveicies, jo trāpījos tieši viņa dežūrā. Mājienu sapratis, šo to pačukstēju Norai pie auss, un tai dienā, kad mani laida mājās, viņa pasniedza ārstam lielu pašceptu, ar krēma ausi greznotu torti. Viņš nudien bija labi pastrādājis, jo šuves no malas gandrīz nebija manāmas. Kaut rētas ir vīrieša lepnums, man to tagad ir tā kā par daudz.

Kopš tā laika mīļu prātu apmeklēju pirti. Tur noteikti kāds pajautā: «Vai tu, puis, frontē esi bijis? No skata gan tāds jauns…» To vien gaidījis, es tīksmi gremdējos atmiņās, kā mani tika plosījis lauva.

Slimnīcā kļuvu par ievērības cienīgu objektu, un mani maigi aprūpēja māsiņas pat ar vissaltākajām sirdīm. Lejā pie durvīm gaidīja apmeklētāju rinda. Tieši no salidojuma, uz kuru biju posies, bet netiku, pilnā sastāvā ieradās mūsu klase. Tēvs un māte skaļi gan vaimanāja, taču sirds dziļumos arī priecājās. Nē, ja es būtu saplosīts, viņi bēdātos bez gala, bet, ja nu esmu palicis dzīvs, ir iemesls atgādināt:«Nu, ko mēs tev teicām?!» Tā taču tik liela laime — kļūt par pravieti savā tēvzemē.

Nora bija atskrējusi jau manas lāpīšanas laikā, viņu ar pūlēm izdevās aizturēt pie operāciju zāles durvīm. Pirmajā naktī man viss traki sāpēja, pat vēl stiprāk nekā tūdaļ pēc Gustiņa draiskulībām, un Nora sāpes remdinošo injekciju dēļ saplēsās ar visām māsiņām. Cietu klusu, man būtu sevi jānicina, ja es stenētu un vaidētu, izturēju arī tad, kad mani lāpīja, kaut šī procedūra pa pusei tika veikta vispār bez jebkādas narkozes. Lai gan nežēlojos, Nora tāpat visu labi saprata un skrēja ķīvēties ar māsiņām. Nevarēju aizmigt, un Nora man sarunāja visu ko, bet pašu galveno pateica uz rīta pusi:

— Nolemts, Augustu sūtu uz būri!

Pirmajā mirklī nemaz nesapratu, jo biju piemirsis, ka Gustiņš īstenībā ir Augusts. Bet, tiklīdz man pielēca, kas ir Augusts, sapratu pat par daudz — arī to, ko viņa nepateica. Ja sūtām Augustu uz būri, tad nebūs arī mūsu filmu. Nezinu, vai viņa gaidīja, ka centīšos atrunāt, nezinu, taču neiebildu neko.

Nora to darīja manis dēļ — viņai taču Gustiņš nebija uzbrucis. Un arī man viņš uzbruka tikai pēc tam, kad Nora bija atļāvusies viņa klātbūtnē mest man ar nūju,— zvērs it kā saņēma saimnieces svētību. Jā, to viņa izdarīja manis dēļ. Atteicās no filmēšanās — ko niekus! — upurēja visus savus sapņus. Varēja taču Gustiņu paturēt, sameklēt sev jaunu pārinieku, varbūt kādu no dresētājiem, kam lielāka pieredze ar lauvām. Manis dēļ viņa ziedoja visus savus sapņus, taču gluži velti.

To, ka šim upurim nav jēgas, mēs sapratām tikai pamazām. Pirmajā brīdī es apjautu, cik stipri viņa mani mīl. Un viņas mīla man bija gandrīz tikpat liels lepnums kā manas rētas.

Pārnācis no slimnīcas, iztiepos uz mūsu dīvāna un pētīju tā apšuvuma svaigos ielāpus (derētu saskaitīt, kam ir vairāk — man vai dīvānam), un tikai tad Nora pateica, ka mūsu dīkstāve nepieklājīgi ievilkusies un vienīgā izeja — atkal kļūt par ekscentriķi… Jau rīt pat jālidojot uz Kuibiševu. Mani ņemot viņas numuram par asistentu — Oļegs Vitaļjevičs aizbildis vārdu.

Tikai tad sapratu, ka viss ir zaudēts. Ko es darīšu, kļūdams par viņas asistentu? Uzraudzīšu cilindrus un stabules? Tātad tapšu par algotu vīru! Tas ir vēl sliktāk nekā tēvam, kurš simt reižu dienā joņo uz priekšu un atpakaļ pa tuneli. Taču arī nekam citam cirkā neesmu derīgs — kad tev pāri divdesmit, par vēlu mācīties dejošanu uz virves vai žonglēšanu ar deviņām vālītēm. Un pat ja nebūtu par vēlu . . . Lentes, kurās mēs ar Gustiņu nofilmētos, būtu ko vērts, tā būtu interesanta dzīve, bet braukāt pa valsti ar idiotisku numuru, kuru piecieš tikai pa blatu, ir gan garlaicīgi, gan apkaunojoši.

Man nav ko darīt cirkā, bet Norai — ārpus tā. Piecas Barsovu paaudzes — dinastija. Iznāk, ka mēs dzīvojam itin kā dažādās zemēs un neviens no mums negrib braukt uz svešatni.

Ne grib, ne spēj.

Tā, redz. Tik vien bija mums ar Noru laimīgas dzīves kā pieci mēneši un vienpadsmit dienas …

Skaidri visu sapratu, un mani ļoti skumdināja atziņa, ka cirka ļaudis ar «svešzemniekiem» neprecas. Kas zina, ko es šādās skumjās varētu sarunāt un sadarīt. Varbūt vēl ļautos vājumam un, atcerējies mūsu labākās dieniņas un naktis, aizbrauktu Norai līdzi uz Kuibiševu kā algots vīrs, mīlestības dēļ sevi nolemdams kaunam un garlaicībai/ Par laimi, Nora sarīkoja grandiozu skandālu. Kliedza, ka es neģēlīgā kārtā tīkojot aizlaisties pie savām meičām, ka esmu ļāvies mammai sevi pierunāt, bet tā jau kopš sākta gala gribējusi mūs izšķirt, tāpēc Gustiņš, mani plosīdams, pareizi vien darījis, jo tādi tipi kā es nekā cita neesot pelnījuši! Viņa klaigāja, un man vairs nebija skumji — vieglāk kļuva pagājušo aizmirst. Viņa klaigāja, ārdījās un tādējādi mani atbrīvoja. Kad nu viņa ar ietrenētu metienu (tik tiešām viņai būtu jāspēlē gorodki!) noslaucīja no galda tasītes, cukurtrauku un savu platfilmas «Kijevu», pagriezos un aizgāju. Vēlāk nožēloju vienīgi to, ka neatvadījos no vecmāmuļas — savas glābējas. Gustiņa gan vairs nebija, taču ieraduma spēks večiņai joprojām lika sēdēt savā istabā, kuras durvis viņa, šķiet, vēl arvien mēdza pieslēgt.

Tā, redz. Pagaidām atkal stūrēju ātrās palīdzības mašīnu. Taču esmu iekārtojies citā nodaļā: negribējās braukāt ar to dakterieni… Rūgta pieredze — viss sākas ar mīlestību, bet beigās pa gaisu lido krēsla kājas. Kas zina, kā turpmāk iegrozīsies dzīve, vai gadīsies kāda dēka. Es gaidu. Palaikam aplūkoju fotogrāfijas, kurās mēs ar Gustiņu laužamies stāvus un parterā. Un ik nedēļas apmeklēju pirti…

BORDENS DILS,

amerikāņu rakstnieks

ANTEJS1

Tas notika kara laikā, kad ziemeļos uz darbiem fabrikās un kara rūpnīcās ieplūda milzums ļaužu, kad cilvēki no vienas vietas uz otru pārvietojās daudz vairāk nekā tagad un kad bērni, izrauti no savas ierastās vides, nereti sadūrās ar tādu dzīvesveidu, kas tiem bija pilnīgi svešs un nemaz nelīdzinājās tam, pie kāda tie bija pieraduši agrāk. Vienu tādu zēnu, kura ģimene tajā laikā ievācās uz dzivi mūsu namā, es atceros vēl šodien; viņu sauca T. Dž., un viņa dzimtā puse bija kaut kur dienvidos. Uz ziemeļiem viņi bija atbraukuši ar visu savu mantību, kas bija sakrauta uz aizmugurējā sēdekļa tik senlaicīga modeļa sedanam, ka bija taisni jābrīnās, kā tam izdevies šo pārbraucienu izturēt, un šis grabažu kaudzes pašā galā līgojās T. Dž. ar savām trim mazajām māšelēm.

Mūsu māja bija gluži tāda pati kā visas pārējās tajā rajonā, kurās, saspiedušās pāris istabelēs, mitinājās prāvas ģimenes, un bērnu vien — apmēram mana vecuma — katrā no tām bija, liekas, ne mazāk par divdesmit pieciem, trīsdesmit. Protams, mēs bijām sadalījušies nelielos bariņos un pēcstundu laiku parasti pavadījām, skraidelēdami kopā; es mūsējā pulkā iesaistīju arī T. Dž., un ar to tad viss ari iesākās.

Tieši blakus mūsu mājai atradās kāda fabrika, kurā gatavoja staigājošas lelles. Tā bija drūma būve ar plakanu, darvotu jumtu, kam gar malu visapkārt, apmēram galvas augstumā, stiepās margas, un mēs jau sen bijām atklājuši, ka neviens, pat naktssargs, šim jumtam nepievērsa ne vismazāko vērību, jo tas pacēlās tālu pāri visām apkārtējām celtnēm. Mūsu bars uz tā bija ierīkojis savu «galveno štābu». Nokļūt tur varēja, pārejot pa laipu no

' © Bantam Books, New York, 1978. Tulkojums latviešu valodā. Laikraksts «Literatūra un Māksla», 1984. g. 2.novembrī.

mūsu mājas jumta līdz fabrikas ugunsdzēsības kāpnēm un tad pa tām taisni uz augšu. Mums tā skaitījās slepena vieta, kurā neviens bez mūsu atļaujas nevarēja iekļūt.

Es atceros to dienu, kad pirmo reizi tur uzvedu T. Dž. un iepazīstināju ar mūsu baru. T. Dž. bija drukns, spēcīgs zēns ar baltu matu cekulu un ne jau kāds memmesdēliņš, vienīgi balss viņam bija smalka gluži kā skuķim — viņš runāja pavisam citādi nekā mēs, un tas tūdaliņ bija pamanāms.

Bet man viņš vienalga patika, un tāpēc es viņam teicu, lai kāpj man līdzi augšā.

Mēs pārrāpāmies pār margām un novēlāmies uz jumta. Pārējie jau atradās priekšā.

—   Sveiks!— es uzsaucu un ar īkšķi norādīju uz T.Dž.

—   Sis vakar tikko kā ievācās mūsu mājā.

T. Dž. stāvēja un nepavisam nelikās nobijies, un izskats viņam bija tāds, ka es vairs nemaz nebiju pārliecināts, vai viņš man patiks arī turpmāk.

—   Sveiks!— atsaucās Blekijs.— No kurienes tu esi?

—   No Marionas apgabala,— T.Dž. atbildēja.

Mēs iesmējāmies.— No Marionas apgabala?— es pārvaicāju.— Kur ta tāds atrodas?

Zēns paskatījās uz mani kā uz svešinieku.— Tas atrodas Alabamā,— viņš atbildēja tā, it kā man jau nu to būtu vajadzējis zināt.

—   Kā tevi sauc?— interesējās Cārlijs.

—   T.Dž.,— viņš teica atskatīdamies. Viņam bija tik gaišzilas acis, ka tās likās gandrīz vai bezkrāsainas, un viņš raudzījās taisni Cārlijā, gaidīdams, kā tas uz šo atbildi reaģēs. Malacis, es nodomāju. Nepavisam nav skuķupuika … tikai tā balss. Kur viņš tādu rāvis?

—   T.Dž.,— Blekijs atkārtoja.— Tie jau ir tikai lielie sākuma burti. Bet kāds ir tavs īstais vārds? Nevienu pasaulē taču nesauc tikai pēc iniciāļiem,

—   Mani sauc,— viņš noteica.— Un tie ir T.Dž. Tas ir viss mans vārds.

Balss viņam skanēja stingri — kā cilvēkam, kas apzinās savu taisnību, un kādu mirkli neviens no mums neattapa, ko te vēl varētu iebilst. T.Dž. pārlaida skatienu jumtam un paraudzījās sev zem kājām uz melno darvu.— Tur, no kurienes es nāku,— viņš ierunājās,

—   mēs spēlējāmies ārā, mežos. Vai jums te nekur nav mežu?

—   Nē-e,— Blekijs atbildēja.— Kādus pāris kvartālus tālāk gan ir parks, bet tas ir mūžīgi pilns ar sīkajiem, policistiem un visādām vecenēm. Tur jau neko nevar iesākt.

T.Dž. vēl aizvien raudzījās uz darvu zem kājām.— Tas nozīmē, ka jums nav arī nekādu lauku, kur varētu kaut ko izaudzēt? Ne arbūzus, ne arī ko citu?

—   Nē-e,— es nicīgi novilku.— Un kam tad vajag kaut ko izaudzēt? Cilvēki taču var visu, kas tiem nepieciešams, nopirkt veikalā.

Viņš uzmeta man tādu dīvainu, svešādu skatienu.

—   Marionas apgabalā,— viņš teica,— man pašam bija savs akrs kokvilnas un savs akrs labības. Un katru gadu man pašam tie bija arī jāapsēj.

Izklausījās, ka viņš ar to lepotos, un es nezinu, kāpēc, bet viņa paskaidrojums mūs sadusmoja.— Ha!— Blekijs iesaucās.— Kam gan te vajadzīgs savs akrs kokvilnas vai savs akrs labības! Tas taču ir darbs! Un ko tad ar tādu kokvilnas vai labības akru var iesākt?

T.Dž. pavērās viņā.— No viena kokvilnas akra es ieguvu pusķīpas kokvilnas,— viņš nopietni atbildēja. — Bet labības akru es izbaroju savam teļam.

Mēs galīgi nekā nesapratām, ko viņš tur gvelza, bet laikam jau viņa runa bija mūs vairāk samulsinājusi nekā sadusmojusi, jo citādi, domājams, mēs viņu no jumta būtu notriekuši un nebūtu ļāvuši vairs savam baram pievienoties. Bet viņš bija savāds, gluži citāds nekā mēs, un mūs pievilka viņa nelokāmā taisnīguma izjūta un lietišķība un varbūt arī viņa dīvaini maigā balss, kas tik ļoti atšķīrās no mūsu pašu skarbajām balsīm.

Viņš pašvīkāja ar kāju pa melno darvu.— Mēs te varētu ierīkot paši savu lauku,— viņš klusi un domīgi ieteicās.— Atnāks pavasaris, un mēs tajā varēsim izaudzēt visu, ko vien gribēsim … arbūzus un saknes, un vēl daudz ko citu.

—   Tad jau nu gan tev būs jābūt nāvīgi labam fermerim, lai no šitā piķa izspiestu kaut kādus tur arbūzus,— es teicu. Un mēs visi smējāmies.

Bet T.Dž. palika nopietns.— Mēs varētu uzstiept te augšā drusku zemes,— viņš turpināja.— Un to līdzeni izklāt un aplaistīt, un jūs nepaspēsiet ne atjēgties, kad jau būs ienākusies raža.— Viņš vērīgi uz mums visiem noskatījās.— Vai tas nebūtu labs joks?

—  Mums jau neļaus,— Blekijs strauji iebilda.

—  Bet man likās, tu sacīji, ka šis esot jūsu jumts,— T.Dž. pievērsās man.— Un jūs uz tā varot darīt visu, kas vien ienāk prātā.

—   Līdz šim jau neviens nekad neko nav teicis,— es atbildēju. Jutu, ka man viņa ierosinājums sāk iepatikties. Tā bija varena ideja, tikai vajadzēja ļaut tai «iesēsties», un, jo vairāk es par to domāju, jo vairāk tā mani ieinteresēja. — Paklausieties,— es griezos pie savējiem, — varbūt viņam te patiešām kaut kas sanāk. Uztaisīs mums īstu «gaisa dārzu» ar puķēm, zāli, kokiem un visu pārējo. Un turklāt viss mūsu pašu,— es turpināju.— Un nevienu citu te augšā nelaidīsim, tikai tos, kuriem būsim atļāvuši.

Kokiem gan būs vajadzīgs ilgāks laiks, kamēr tie izaugs,— T.Dž. steidza paskaidrot, bet mēs viņā vairs neklausījāmies. Visi pēkšņi sāka runāt vienā laikā, visi bija jaunās idejas satraukti — īpaši pēc tam, kad es to vēlreiz tiku izklāstījis saviem vārdiem. Mēs zinājām, ka «gaisa dārzi» bija tikai bagātniekiem, un tāpēc doma, ka mums arī varētu tāds piederēt, visus sajūsmināja.

—   Zemi mēs sanesīsim augšā ar maisiem un kastēm,— Blekijs ierosināja.— Tikai tas būs jāizdara tā, lai neviens nepamanītu. Vispirms būs jāuzrāpjas uz mūsu mājas jumta un tad ar visu nesamo augšā te.

—   Bet kur mēs to zemi ņemsim?— kāds norūpējies ievaicājās.

—  Tukšajos klajumos blakus skolai,— Blekijs atbildēja.— Kas gan ievēros, ja mēs tur drusku parakņāsimies.

Es uzsitu T.Dž. uz pleca.— Cilvēk, tā taču ir kolosāla ideja,— es sacīju, un visi viņam uzsmaidīja, atcerēdamies, ka tieši viņš par to bija ieminējies pirmais.— Mūsu pašu personīgais «gaisa dārzs».

Viņš arī mums uzsmaidīja.— Mūsu pašu,— viņš piekrita.— Viss mūsu.— Bet tad atkal kļuva domīgs.— Varbūt es tomēr varētu kaut kur sadabūt kokvilnas sēklas. Kā jūs domājat — vai mēs te nevarētu izaudzēt arī kokvilnu?

Ne reizi vien arī agrāk mēs tikām iecerējuši — kā jau bērni savos baros to palaikam mēdz darīt — visādus lielus plānus, bet organizācijas un vadības trūkuma dēļ tie allaž bija izjukuši. Taču šis neizjuka … vienādi vai otrādi T.Dž. prata uzturēt mūsu interesi par to visu cauru ziemu. Atkal un atkal viņš stāstīja mums par arbūziem un kokvilnu, kuru mēs, tiklīdz atnāks pavasaris, sāksim audzēt, bet, ja tas neradīja vēlamo iespaidu, novirzīja sarunu uz manu priekšlikumu par puķēm, zāli un kokiem, gan nekad neaizmirsdams godīgi piebilst, ka kokam, lai izaugtu, tomēr būšot vajadzīgs ilgāks laiks. Sis plāns viņam, liekas, pastāvīgi bija prātā, jo reiz kādā pēcpusdienā viņš par to ierunājās pat skolā un, sastādījis mūs visus rindā, teica, ka nupat esot klāt brīdis sākt zemes nešanu, it kā starp citu piebilzdams, ka pēc viņa rēķina ar dažām nedēļām pietikšot, lai tiktu ar šo darbu galā.

Musu personīgais zemes gabaliņš apmēros pieņemas gausi. Taču T.Dž. izrādījās gudrs un attapīgs — viņš to sāka veidot vienā jumta stūrī, bērdams sanesto zemi divu trīs pēdu biezumā tā, lai mēs jau tūlīt varētu saredzēt sava darba rezultātu,— un mēs stāvējām un ar bijību to aplūkojām. Protams, bija arī tādi vakari, kad T.Dž. palika viens, jo pārējie bara biedri bija izklīduši un aizrāvušies ar citiem pasākumiem vai darīšanām, bet viņš savu darbu nepārtrauca, un beigu beigās mēs visi pie viņa atkal atgriezāmies, un tad mūsu mazais zemes akriņš sāka plesties plašumā daudz straujāk.

T.Dž. ļoti rūpīgi pārbaudīja katru mūsu uzstiepto zemes sauju un ne reizi vien nolidināja pāri margām pa kādam smilšu pikucim, ja tas viņam nešķita pietiekami labs. Viņš izpētīja zemi visos apkārtējos tukšajos klajumos, ņēma to saujā, spaidīja un ostīja, kaut arī dažreiz tā bija galīgi sasalusi, un tad pavēstīja, vai tā ir laba augsne vai nekam neder; un tad mums bija jādodas meklēt uz kādu citu vietu.

Pārdomājot to visu tagad, es nesaprotu tikai vienu — kā viņam izdevās mūs pie šīs savas idejas tā piesaistīt un noturēt. Tas taču bija smags darbs — uzstiept ar zemēm piebērtos maisus un kastes pa mūsu mājas kāpnēm vien, turklāt tā, lai pieaugušie mūs nepamanītu un šajā nodarbībā nepieķertu. Un, kaut arī viņi droši vien neko lielu nebūtu teikuši, jo vispār mūs daudz neievēroja, mēs tomēr gribējām, lai tas citiem paliktu noslēpums. Kad bēniņi bija laimīgi sasniegti, mums ar visu nesamo vajadzēja izspraukties cauri lūkai uz mūsu mājas jumta, no tā pa laipu pārkļūt līdz leļļu fabrikas ugunsdzēsības kāpnēm, uzrāpties pa tām savus divus trīs stāvus līdz margām, pārkļūt tām pāri un novelties uz jumta. Un tas viss mazās augsnes čupiņas dēļ, kas dažbrīd mums vairs nemaz nelikās tādu pūliņu vērta. Tomēr T.Dž. spēja uzturēt šo paša reiz uzburto viziju par gaisa dārzu mūsu iztēlē kā dzīvu: viss, ko viņš teica un darīja, bija vērsts- tikai uz vienu — šīs vīzijas materializāciju; un viņš strādāja tās labā vairāk nekā jebkurš no mums. Likās, viņš virzījās pretim kādam mērķim, kuru mums nebija dots saskatīt; kādam īpašam punktam laikā un telpā, kuru precīzi bija norādījušas tikai viņam vien izprotamas zīmes.

Visus aukstos ziemas mēnešus sanestā zeme nogulēja augšā uz jumta inerta un nedzīva, sasalušie kukuržņi grabēja vien zem kājām, kad mēs pa tiem staigājām. Bet tack kādu dienu nolija lietus, gaiss atmaiga, un zeme mirrumā un siltumā it kā atdzīvojās un kļuva atkal elastīga un irdena. Tajā vakarā T.Dž. ievilka dziļi krūtīs gaisu, un nāsis viņam, ieelpojot zem kājām guļošās zemes smaržu, iepletās.

—  Tas ir pavasaris,— viņš teica, un viņa balsī ieskanējās prieks, kas pamazām pārņēma arī mūs — pārējos. — Gan briesmīgi vēls, tomēr pavasaris. Es jau biju nobažījies, vai tas te vispār kādreiz atnāks.

Arī mēs visi sākām ošņāt gaisu, cenzdamies to darīt tāpat kā T.Dž., un es vēl tagad jūtu, cik saldi toreiz smaržoja zeme zem mūsu kājām. Pirmo reizi mūžā zeme un pavasaris kaut ko nozīmēja arī man. Es paraudzījos uz T.Dž.— kādas slāpes viņš bija izcietis pa šiem garajiem ziemas mēnešiem, kādas aprises bija tam sapnim, kas slēpās aiz viņa ieceres,— es varēju vienīgi neskaidri nojaust. Viņš šķita kā jaunais mūsdienu Antejs, kas pats radīja sava spēka avotu.

—  Stādīšanas laiks ir klāt,— viņš teica.— Vajadzētu kaut kur sadabūt sēklas.

—  Ko vajadzētu?— Blekijs nesaprata.— Ko mēs tagad darīsim?

—  Vispirms sasmalcināsim zemes pikas,— T.Dž. paskaidroja.— Tas nebūs grūts darbs. Tad iesēsim sēklas, un pēc kāda laika tās uzdīgs. Tad ievāksim ražu.— Viņš sarauca pieri.— Bet vēl jau mēs to neesam izaudzējuši. Sējums ir jākopj un jākaplē, un jāaprūpē, un pa to laiku, kamēr mēs vai nu gulēsim, vai būsim nomodā, tas tikai augs un augs. Bet, kad tas būs izaudzis, tad vēl kādu laiku būs jāatstāj mierā, lai nogatavojas, un tikai pēc tam varēs ievākt ražu.

—   Sestajā avēnijā ir tādi sēklu vairumtirdzniecības veikali,— es ieminējos.— Varbūt mēs varam tur kādu drusku zāļu sēklu nočiept.

T.Dž. lūkojās zemē.— Jūs visi, liekas, trakoti gribat audzēt vienīgi zāli,— viņš teica.— Bet es tieši to negribu. Visu mūžu esmu centies zāli neaudzēt.

—   Tā taču ir tik skaista,— Blekijs pretojās.— Mēs tajā varētu spēlēties un gulēt, un sauļoties. It kā mums pašiem būtu savs mauriņš. Daudziem taču ir savi mauriņi.

—   Nu labi,— T.Dž. piekrita. Viņš nopētīja mūs visus pēc kārtas, pirmo reizi it kā par kaut ko svārstīdamies. Tā viņš pētīja labu brīdi.— Es gan biju nodomājis izaudzēt labību un dārzājus. Nu, bet varam jau sēt arī zāli.

Viņš bija atjautīgs. Viņš zināja, kur un kad jāpiekāp- jas. Lai gan man liekas, ka būtībā viņam bija pilnīgi vienalga, ko sēt. Viņam vienkārši vajadzēja kaut ko audzēt, kaut vai zaļi.

—   Protams, nebūtu slikti, ja mēs varētu iestādīt arī kādu rindu arbūzu. Kad gulēsim uz tās zāles, tie varētu izrādīties varen labs paēdiens.

Mēs visi iesmējāmies.— Labs ir,— es teicu.— Iestādīsim arī veselu rindu arbūzu.

Pēc tam darbi sāka veikties pavisam raiti. Mūsu sanestā zeme apsedza apmēram pusi jumta — to pusi, kuru neizraibināja ventilatori: pa sestdienām un skolas garā pārtraukuma laiku mēs, iejukuši starp pircējiem, no vairumtirdzniecības veikala atvērtajām lādēm piečiepām sev pilnas kabatas ar zāļu sēklām. T. Dž. mums parādīja, kā jāsagatavo augsne — kā jāsasmalcina zemes pikuči, kā tie jānolīdzina un kā jāizsēj sēklas. Tagad zeme — apsēta un aplaistīta — izskatījās melna un auglīga, un likās: bāli zaļganie dzinumi ir uzdīguši pa vienu pašu agrā pavasara nakti.

Mēs nespējām no tiem nedz skatienu novērst, nedz arī ticēt, ka paši bijām šos trauslos asniņus radījuši. Nu mēs uz T.Dž. raudzījāmies ar pavisam citādām acīm, jo sapratām, ka tieši viņš bija tas, kas izauklēja sevī šo sapni. Mēs gan bijām strādājuši, taču ne pilnībā arī izpratuši sava darba jēgu, turpretī viņš jau no paša sākuma bija zinājis, ka rezultāts tam būs tieši šāds.

Un vēl mēs sapratām, ka nespēsim pa šiem trauslajiem stiebriņiem nedz staigāt, nedz arī uz tiem spēlēties, taču šoreiz iebildumu nevienam nebija. Mums pilnīgi pietika ar to, ka varējām uz tiem tāpat vien skatīties, tikai pamazām atskāršot, ka tas bija mūsu pašu roku darbs; Un ik vakarus mēs salasījāmies kopā un ik vakarus centāmies izmērīt, cik gara pa to dienu zāle bija pastiepusies.

Vienu reizi kāja tomēr tika sperta uz šī mazā zemes gabaliņa … to vienīgo reizi, kad Blekijs tam pēkšņā bramanībā uzmina. Bet, kad viņš ieraudzīja salauztos stiebriņus, sejā viņam ielija kauna sārtums. Un vairāk viņš tā nekad netika darījis. Tā taču bija arī viņa zāle, arī viņa svētums, un to nedrīkstēja apgānīt. Neviens viņam neko neteica, jo nebija nepieciešams.

fi.Dž. bija atstājis nelielu vietiņu arī arbūziem un joprojām centās sadabūt kādu sēkliņu. Vairumtirdzniecības veikalā tādu pārdošanā nebija, un mums nebija ne mazākā priekšstata, kur citur meklēt. Arī mazas dobītes T.Dž. jau bija izveidojis — trīs mazas dobītes taisnā rindiņā gar pašu zālaines malu — trūka tikai sēkliņu.

Mēs nolēmām, ka šoreiz tās — ja jau bija vajadzīgas — laikam nāksies nopirkt, lai gan tas bija pret mūsu principu, bet neko nevarēja darīt — mēs visi vēlējāmies, lai arī arbūzi beidzot sāktu augt. Bet tad kaut kādā veidā T.Dž. rokās bija nokļuvis sēklu katalogs, un vienu vakaru viņš to uznesa līdzi augšā uz mūsu «gaisa dārzu».

—   Tagad mēs tās varēsim pasūtīt,— viņš priecājās, katalogu rādīdams.— Paskatieties!

Mēs sadrūzmējāmies viņam apkārt un lūkojāmies uz apaļajiem, zaļajiem arbūziem, kas visā krāšņumā bija uzzīmēti uz kataloga lapām. Daži bija pārgriezti, un atklājās to sārtais, kārdinošais mīkstums, kas sadzina mums mutē siekalas.

—   Nu tikai kaut kā jāsagrabina sēklām nauda,— T.Dž. teica, paskatīdamies uz mums.— Man ir divdesmit pieci centi. Cik par jums visiem sanāktu?

Par mums visiem sanāca pāris dolāru, un T.Dž. apmierināts pamāja ar galvu.— Tas ir vairāk nekā pietiekami. Nu vēl jāizlemj, kādas šķirnes sēklas pirkt. Man liekas, ka vajadzētu Kleklija saldos. Kā jūs domājat?

Viņš runāja par tik tumšām lietām, ka mēs vairs itin nekā nesapratām. Mēs taču pat nezinājām, ka arbūziem var būt arī dažādas šķirnes. Tāpēc mēs tikai piekrītoši klanījām galvas un atbildējām, ka, pēc māsu domām, Kleklija saldie patiešām būtu tie vislabākie.

—   Es pasūtīšu jau šovakar pat,— T.Dž. sacīja.— Un pēc pāris dienām mēs tās jau saņemsim.

Sajā mirklī mums aiz mugurām atskanēja kāda pieaugušā balss:

—  Ko jūs, puikas, te augšā darāt?

Balss reizē pārsteidza un izbiedēja, jo līdz šim, kopš mēs te dzīvojāmies, neviens nekad augšā nebija kāpis. Mēs apsviedāmies apkārt un ieraudzījām jumta otrā galā blakus lūkai stāvam trīs vīrus. Tie nebija ne policisti, ne naktssargi, bet trīs parasti vīrieši mīkstos darba tērpos; viņi skatījās uz mums. Tad nāca klāt.

—   Ko jūs, puikas, te augšā darāt?— tas, kurš stāvēja vidū, atkal ieprasījās.

Mēs klusējām un raudzījāmies uz svešajiem, mūs bija pārņēmusi smaga vainas apziņa — to bija radījis runātāja balss tonis.

Svešie savukārt raudzījās uz zāli, kas auga mums aiz mugurām.— Kas tas ir?— iepriekšējais runātājs prasīja.— Kā tā te gadījusies?

—   Labi sazēlusi, vai ne?— T.Dž. runīgi iesāka.— Mēs to izaudzējām.

Vīri neko neatbildēja, bet joprojām raudzījās, it kā neticēdami paši savām acīm. Kā bieza, zaļa sega zelmenis klāja plāno zemes kārtiņu — mazs, sprigans dzīvības plankumiņš kailajā industriālajā vidē.

—  Jā, ser,— T.Dž. lepni turpināja.— Mēs uzstiepām te augšā zemi un iesējām šo zāli.— Viņš pavicināja sēklu katalogu.— Un tikko kā nolēmām iesēt arī dažus arbūzus.

Tagad vīrietis skatījās tieši uz T.Dž., bet acis tam bija savādas, it kā neko neredzošas.— Ko jūs īsti domājat, sanesdami visu šito uz manas fabrikas jumta? Cietumā gribat nokļūt, vai?

T.Dž. notrīsēja. Mēs, pārējie, runātāja valdonīgās balss iebiedēti, klusējām. Mēs bijām audzināti un mācīti cienīt un ievērot pieaugušo cilvēku — policistu, naktssargu, skolotāju — autoritāti. Un šis vīrs izskatījās gluži tāds pats kā tie. Tikai mūsu draugam T. Dž. tas bija kaut kas pavisam jauns.

—   Nu, bet jūs taču šo jumtu neizmantojat,— viņš teica. Un, mirkli padomājis, piebilda:— Tāpēc mēs nolēmām to mazdrusciņ izskaistināt.

—   Līdz tas ielīks tā, ka man to nāksies pārbūvēt,— vīrs skarbi atteica. Viņš pagiiezās pret vienu no blakusstāvē- tājiem un tam pavēlēja:— Raugieties, lai līdz ritam visi tie mēsli no jumta būtu nošķūrēti.

—  Jā, ser,— tas atbildēja.

T.Dž. pagāja uz priekšu.— To jūs nedrīkstat darīt,— viņš sacīja.— Mēs zemi te augšā sanesām, un tā ir mūsu. Un mēs to apsējām un kopām.

Virs viņam uzmeta ciešu, aukstu skatienu.— Bet šis ir mans nams,— viņš atbildēja.— Un rīt lai tas būtu tīrs.

—  Tā ir mūsu zeme!— T.Dž. izmisis iesaucās.— Jums nav tiesību!

Bet vīri viņā nemaz neklausījās, pagriezās un devās prom, neveikli ielīzdami atpakaļ lūkā. T.Dž. stāvēja un sfyЈtījās, kamēr tie bija nozuduši,— viss viņa augums aiz dusmām bija sasprindzis. Viņi pat nebija ar to strīdējušies, nebija ļāvuši tam aizstāvēt savas tiesības uz šo zemes gabaliņu.

Tad viņš pagriezās pret mums.— Mēs viņiem neļausim to darīt,— viņš nikni noteica.— Mēs paliksim te augšā rīt visu dienu un parīt un neļausim viņiem to darīt.

Taču mēs tikai stāvējām un skatījāmies. Jo zinājām, ka neko nepanāksim. Viņš to noprata no mūsu izskata; viņa seja sāpīgi noraustījās, bet tad atkal kļuva stingra un noteikta.

—   Viņiem nav nekādu tiesību,— viņš teica.— Tas ir mūsu zālājs. Tā ir mūsu zeme. Neviens nedrīkst aizskart otra zemi.

Mēs klusējām; viņa vārdus gan dzirdējām, bet tiem vairs nebija nekādas nozīmes. Mūsu skaistajam sapnim bija uzbrukusi pieaugušo pasaule, un no pieredzes zinājām, ka ar to nav vērts ne strīdēties, ne cīnīties,— to mums tik un tā neuzvarēt..

Mēs sākām lēnām virzīties uz ugunsdzēsības kāpņu pusi, vairīdamies atskatīties uz mazo, zaļo brīnumiņu, kuru T.Dž. bija mums iesējis . .. iesējis dziļi mūsu prātos un sirdīs. Cits pēc cita gausi pārrāpāmies pāri margām un devāmies lejup; T.Dž. nāca pats pēdējais, un mēs visi jutām, cik viņam bija smagi.

—   Pagaidiet drusku,— viņš pēkšņi uzsauca, un balss viņam aiz piepūles skanēja griezīgi. Mēs apstājāmies un pagriezāmies — mūs bija pārsteigusi viņa baiss intonācija —, un paskatījāmies augšup: viņš stāvēja uz ugunsdzēsības kāpnēm.

—  Tātad mēs nevaram viņus aizkavēt?— viņš vaicāja, lūkodamies lejup uz mums; krēslā viņa seja likās svē" šāda.— Tātad mēs nekādi nevaram viņus aizkavēt?

—  Nē,— Blekijs atbildēja tādā toni, kas nepieļāva iebildumus.— Tas nams pieder viņiem.

Kādu brīdi mēs klusi stāvējām un lūkojāmies uz T.Dž.— viņš acīm redzami nupat bija izšķīries par kādu lēmumu. Viņš cieši noraudzījās uz mums visiem, seja dziestošajā dienas gaismā izskatījās bāla un sakritusies, āda neveselīgi pelēka, kāda dažkārt mēdz būt kropliem cilvēkiem.

—  Viņi neaizskars manu zemi!— T.Dž. dedzīgi iesaucās.— Viņi tai pat ne ar pirkstu nepieskarsies! Nāciet!

Viņš apgriezās un gandrīz vai skriešus devās pa ugunsdzēsības kāpnēm atkal augšā. Mēs sekojām daudz lēnāk, nezinādami, kas viņam padomā. Pa to laiku, kamēr mēs viņu sasniedzām, viņš jau bija sadabūjis kādu dēļa galu, iedūris zemē, sācis to rakt un mest pāri margām. Viņš izslējās un paraudzījās mums taisni acīs.

—  Viņi to neaiztiks,— viņš noteica.— Es neļaušu tai pieskarties viņu netīrajām rokām.

Beidzot sapratām. Un, kad viņš atkal noliecās pie sava smagā darba, mēs arī sekojām viņa paraugam, rausdami zemi un mezdami to pāri margām, trakās dusmās iznīcinādami visu, ko tik maigi un rūpīgi bijām audzējuši un lolojuši. Zeme, kuru mēs ar tik lielām pūlēm bijām sanesuši augšā tuvāk saulei un gaismai, tagad strauji gāzās lejā pagalma tumsā, un zaļie zāles stiebriņi krītot gumzījās un lūza.

Tas prasīja mazāk laika, nekā varētu iedomāties . . . postīt ir nesalīdzināmi vieglāk nekā radīt. Beidzot mēs tomēr aprimām — tikai šur tur vēl bija palicis pa kādai pussaujai izbārstītas zemes, un, kad viss bija galā, pār mūsu mazo bariņu un fabrikas ēku nolaidās klusums. Acis nodūruši, skatījāmies uz melnās darvas tukšo neauglību, sajūtām zem savu kurpju zolēm tās grumbuļaino veidojumu, un dusmas bija izgaisušas, atstādamas sirdī vienīgi smeldzošu aizvainojuma brūci.

T.Dž. aiz piepūles un dusmām smagi elpoja un, tāpat kā mēs visi, domāja par šo postīšanu. Viņš gurdi pieliecās un pacēla vienu nez kā aizķērušos zāles stiebriņu, kas bija gulējis sabradāts zem mūsu kājām, un ielika to mutē un sakošļāja. Tad strauji metās pie ugunsdzēsības kāpnēm un, pirms mēs bijām paspējuši attapties, nozuda pāri margām un mūsu skatieniem.

Mēs viņam sekojām, bet viņš jau bija pusceļā uz zemi, pārgājis pa dēli, pa kuru mēs parasti šķērsojām savas mājas jumtu, izlīdis cauri bēniņu lūkai un noskrējis pa trepēm. Dēlis vēl šūpojās no viņa auguma svara, bet pats viņš jau stāvēja lejā pagalmā un lūkojās uz mēmo zemi, kas krītot bija izkaisījusies pa betonētājām plāksnēm. Tad viņš devās tām pāri un nozuda ielas virzienā, nepamezdams skatienu vairs ne atpakaļ, ne augšup uz mums.

Veselas divas nedēļas viņu izmeklējās un nekur nevarēja atrast. Beidzot Nešvilas policija aizturēja viņu pie pašas preču stacijas. Viņš bija gājis pa dzelzceļa sliedēm — taisni uz dienvidiem, taisni uz mājām.

Bet mēs, kuriem tādu atmiņu māju, kas sauktu un aicinātu atpakaļ, nebija,— mēs nekad vairs netikām kāpuši augšup pa ugunsdzēsības kāpnēm uz jumta.

JONS DRUCE,

moldāvu rakstnieks

BALĀDE PAR PIECIEM KAĶENIEM[5]

Pilsētas augšgalu kaķi uzskatīja par vislaimīgāko zemes stūrīti pasaulē, un nebija tāda kaķa, kurš nesapņotu kādreiz uz turieni pārvākties. Ej nu sazini, kas viņus tur vilināja — varbūt mazais tirdziņš, kur tirgussievas snauduļo, gaidīdamas pircējus, un tām var viegli nočiept kādu gardu kumosu; varbūt plašie dārzi, kur dzīvo veci, tuvredzīgi zvirbuļi; varbūt senie, krēslainie jumti, uz kuriem allaž var satikt kādu kaķi, kam izsūdzēt bēdas . ..

Lai būtu kā būdams, augšpilsēta bija atzīta par sava veida kaķu paradīzi, un viņi te sanāca no malu malām. Daudziem šeit bija savi saimnieki, savs miteklis, citi šeit dzīvoja ar attālu radinieku tiesībām, bet lielais vairums klīda pa dārziem un vēroja, vai tas ir tiesa, ko stāsta par šejienes dzīves labumiem.

Kādā jaukā dienā te uzradās vēl viens kaķis. Tā bija kaķenīte, tik noplukuši, ka neviens tai nepievērsa uzmanību: abas ausis bija pārplēstas, aste vai līdz pusei norauta. Dievs vien zina, kam viņa piederēja. Droši vien viņai nebija saimnieka, jo viņas baltā spalva izskatījās netīri dzeltenīga — tātad kaķenīte ilgi bija klaiņojusi. Viņa gāja klusi un zaglīgi.

Bezmaz pusi dienas kaķenīte ložņāja pa sētām, acīmredzot grasījās pārcelties te uz dzīvošanu. Viņa kaut ko meklēja un tik ļoti bija ar to aizņemta, ka pat laikus nepamanīja suņus, kas no mugurpuses taisījās viņai uzklupt. Un, kad suņu asie zobi jau atradās sprīdi no viņas muguras, kaķenīte uzmeta kūkumu un tik nikni un mežonīgi iešņācās, ka suņi atzina par prātīgāku lasīties prom, izlikdamies, ka gribējuši tāpat vien pajokot.

Kaķenīte vēl ilgi klaiņoja, ložņāja gar žogiem, ostīdama pēdas, līdz pēdīgi apstājās kāda pagalma stūri pie dēļu būdiņas. Sl ēka bija pagalam veca: jumts nošļucis uz pašas pieres, sānos atbalstam iesprausti mieti. Sādā izskatā būdiņa stāvēja jau daudzus gadus, gaidīdama savu pēdējo stundiņu, un neviens tajā nedzīvoja. Kaimiņu pagalma ļaudis laiku pa laikam tai pielika jaunus atspaidus, stingri piekodinot bērniem, lai nenāk šurp spēlēties: būdiņa varēja sabrukt — un bērni palikt zem drupām.

Taču kaķenīte nebija no bailīgajām. Viņa visādi izmēģinājās iekļūt iekšā — gan pa durvju apakšu, gan pa spraugu, tad, parāpusies pa visgarāko atspaida koku, uzlēca uz jumta un apmierināta ieņurdējās — tur bija brīnišķīgas peļu alas.

Tiīdz krēslai kaķenīte nenāca ārā no bēniņiem, bet Vakarā nolēca lejā un visu nakti vilka augšā dažādas lupatas. Uznesa arī veca cimda īkšķi un ādas gabaliņu no izmestas cepures. Rītausmā vēl uzvilka bēniņos zivs asti un tad vairs pagalmā nerādījās. Viņa nebija manāma visu nākamo un arī aiznākamo dienu, tikai trešajā rītā norāpās pa atspaida koku lejā — izkāmējusi, vieni kauli un āda.

Kaķenīte piegāja pie pirmās tuvākās mājas un bikli, klusi ieņaudējās. Taču viņai nebija pacietības gaidīt, kamēr saimniecei iežēlosies sirds, un viņa pati iegāja pa stiklotajām verandas durvīm, bet tūdaļ izspruka laukā: viņai pakaļ lidoja slota. Pēc tam kaķenīte ierāpās atkritumu kastē, un tur sapulcējušos kaķu vidū izcēlās briesmīgs jandāliņš, tāpēc ka iepriekšējā vakarā viņa nebija ieņēmusi rindu. Klaidoņiem ir savas pašcieņas jūtas — tādas bija arī noplukušajai kaķenītei, bet šai rītā bija kaut kas noticis, jo viņai vairs nebija ne kripatiņas lepnuma. Viņa spiedās pie katrām durvīm, bruka virsū suņiem, nezin kālab uzsāka ar tiem plūkties, zaga no tirgussie- vām un čiepa no pagrabiem visu, ko varēja. Vecajā būdiņā viņa iegriezās tikai uz pusstundu un no jauna devās savās gaitās.

Tā pagāja apmēram nedēļa, un virls būdiņas jumta parādījās kaķēna purniņš. Tas mīlīgi paskatījās apkārt, it kā lūgdamies:

«Kas iedos man kamoliņu, ar ko parotaļāties?…»

Pēc brītiņa parādījās vēl viens kaķēns, kas arī kāroja kamoliņu, taču šis negaidīja, kamēr kāds pienesīs mantiņu klāt. 2igli pats pagāja uz paspārnes pusi un, protams, nokrita zemē, burkānu dobē. Kaķēns tā apjuka, ka pat aizmirsa ieņaudēties, toties viņa brālis uz jumta sacēla neiedomājamas vaimanas. Tai pašā mirklī kaķenīte bija klāt. Viņa maigi saņēma kaķēnu aiz skausta mutē un lēnītiņām sāka rāpties pa atspaida koku uz augšu, tad aizķērās ar ķepu aiz paspārnes — abi kādu brīdi karājās gaisā, pēc tam kaķenīte saliecās kā atspere, izstiepās un nozuda bēniņos.

Pavisam bija pieci kaķēni. Tas, kurš pirmais parādījās uz jumta, bija lielākais no visiem un ar to varen lepojās. Gandrīz tikpat liels bija arī tas, kurš bija nokritis zemē,— spēcīgs, žirgts resnītis. Viņam patika gulēt mātei uz muguras — tur bija gan mīksti, gan silti.

Divi kaķēni no lielās saimes izskatījās vienādi, un viņiem tas laikam ļoti patika, jo starp abiem radās tāda draudzība, kāda kaķu pasaulē ir retums,— no paša rīta abi satikās pie cimda īkšķa un spēlējās ar to, kamēr aizmiga.

Piektais bija maziņš un slimīgs. Viņam tikai nupat atvērās actiņas.

Kaķēni zīž: piecas gaisā izslietas astītes labpatikā šūpojas. Desmit stāvus saceltas austiņas gatavas uzsākt strīdu ar katru, kurš mēģinātu maltīti traucēt. Bet tad jau astītes mazliet nolaižas, austiņas noļūk — un kaķēni iemieg, tikai viens samiegojies traušas māmiņai uz muguras — ko lai dara, tāds ieradums …

Kaķenīte raugās uz saviem bērniem: visi pieci tīri un apaļi kā kamoliņi, tādi paši, kāda viņa pati reiz bijusi. Visiem veselas austiņas un skaistas astītes — prieks skatīties! Nabaga kaķenīte laikam gaidījusi, ka viņas mazuļiem būs izplūkātas austiņas un līdz pusei norautas astītes. Taču ir iznācis citādi, un mātes lepnumam nu nav gala.

Klusītiņām, lai bērnus nepamodinātu, viņa tos sāka laizīt, it kā vēlēdamās, lai tie visu mūžu būtu tikpat tīri un gludi kā tagad . .. Saules stars, ielauzies bēniņos pa jumta spraugu, apspīdēja kaķēnus, bet viņa aizvien vēl tos laizīja un sildīja, kamēr pati aizmiga.

Rītausmā viņa kaķēnus pamodināja, lai vēlreiz pabarotu. Visjaunākais nemaz negribēja mosties: kas jāzīž, kālab jāzīž? Taču, pārējo iztraucēts, piecēlās un arī sāka grūstīties — patiesi, ko šie viņu uzcēluši no miega! Kaķēni zīda ilgi, pēc tam no jauna aizmiga, un tikai tad kaķenīte klusītēm norāpās lejā un devās apstaigāt pagalmus.

Bija jau vēls rudens. Kaķi, kas piederēja kādiem saimniekiem, pārgāja dzīvot istabās; pagrabu durvju priekšā parādījās atslēgas, un tirgussievas mazajā tirgus laukumā vairs nesnauduļoja, tāpēc ka bija auksti. Tagad kaķenītei klājās grūti. Viņa augas dienas klīda pa sētām un vakarā atgriezās tik nogurusi, ka tikko jaudāja uzrāpties uz bēniņiem.

Kādudien viņa nozuda agri no rīta un ilgi neatgriezās. Kaķēni gulēja visi kopā un gaidīja, gudrodami, kā remdēt neciešamo izsalkumu . .. Māte aizvien vēl nenāca, un beigu beigās bads izdzina kaķēnus uz jumta. Viņi drusciņ pasildījās saulītē, tad piecās balsīs sāka sūdzēt sawas bēdas — varbūt mamma viņus aizmirsusi un tagad atcerēsies . . .

Resnītim pirmajām apnika šāda dziedāšana — ja jau tas nelīdz, tad viņš pats nokāps lejā un palūkosies, kāpēc mamma nenāk … Šoreiz viņš vairs nebija tāds muļķis — gāja nevis taisni, bet norāpās pa atspaida koku, kā to darīja māmiņa. Pēc tam lejā devās vecākais brālis — droši vien aiz skaudības. Viņam sekoja arī abi draugi — pēc ceturtdaļstundas jau visi bija lejā. Pat vismazākais izbrīnījies lūkojās apkārt — paskat, tas tik ir joks — arī viņš norāpies!

Pārnākusi mājās, nabaga kaķenīte vai zaudēja galvu. Pa visu pagalmu mazās ķepiņas bija skraidījušas un purniņi ostījuši — vārdu sakot, viņi paši nolēmuši sadabūt sev ēdamo . . .

Kādu laiku kaķenīte nekustējās no vietas. Viņa sauca mazuļus, taču tie negribēja nākt, vienīgi visjaunākais jau grasījās to darīt, bet tad atrada tukšu sērkociņu kastīti un sāka to apostīt.

Mazuļi bija izauguši, bet vēl nesen tie taču izskatījās tik maziņi un vārgi, ka kurš katrs ņerga kucēns ar tiem būtu varējis tikt galā, tomēr viņas prombūtnē kāds laikam būs atnācis un mazajiem samelsis, ka šie jau ir lieli.

Visu nakti kaķenīte nomocījās, stiepdama bērnus atpakaļ uz bēniņiem,— nu tos tik viegli vairs nevarēja noturēt zobos. Uz rīta pusi kaķēni jau tupēja visi kopā, tomēr nekādi negribēja gulēt.

Tad uznāca salts, spēcīgs lietus — kaķēni atkal kļuva maziņi. Viņi spiedās cits pie cita, pie māmiņas, mēģinādami sasildīties, un viņa iesāka tiem stāstīt garu garo kaķu vēsturi — no pašiem pirmsākumiem līdz šai dienai;

pastāstīja, kālab un no kura laika kaķi ir ar suņiem naidā, un visbeidzot — kā peles bija gribējušas kaķi pievārēt. ..

Kad mazuļi aizmiga, kaķenīte norāpās lejā palūkot, vai lietus nav pārstājis, vai tas vēl ilgi līs. Viņas stipri novalkātajam kažociņam sabozās spalva, un tas nozīmēja, ka tuvojas ziema — smaga un barga ziema ar sniegu un salu . .. Kaķenīte atgriezās atpakaļ, apgūlās līdzās kaķēniem, lai sasildītos un sasildītu arī viņus, un ilgi gulēja ar vaļējām acīm; pieci bērniņi — un visi pieci tik maziņi un vājini, bet ziema pie durvīm …

Kaķenīte negulēja augas naktis, domādama par saviem mazuļiem, kuriem vajadzēja izaugt par visskaistākajiem kaķiem pasaulē. Un kādu rītu viņa palika mājās. Sadabūja dažas garozas, kas bija paslēptas nebaltai dienai, sameklēja zivs asti…

Bija saulaina, gaiša diena. Šodien vecās būdiņas bēniņos valdīja prieks un līksmība. Kaķēniem pat prātā nebija ienācis, ka viņu mammai arī patīk rotaļāties ar cimda īkšķi! No lieliem priekiem viņi visi uzrāpās mātei mugurā un sāka tīrīt viņas kažoku, lai tas kļūtu balts. Pēc tam viņi izdzirda skrapstoņu — kaut kas grabinājās, un mazuļi saspringa — gribēja ķert peli. Tikai pievakarē viņi apgūlās atpūsties — kaķenīte kādu laiciņu pastāvēja viņiem blakus, tad tos pamodināja un sāka vadīt visus piecus lejā no bēniņiem. Viņa izskatījās dusmīga, un nabaga kaķēni nesaprata, kāpēc māmiņa pēkšņi kļuvusi pikta, mazie nezināja, kas darāms, lai ar viņu izlīgtu. Taču kaķenīte to nemaz negribēja darīt un veda kaķēnus prom gar žogiem.

Viņa gāja klusi, zaglīgi. Plati ieplestās acis raudzījās vērīgi, meklēdamas visīsāko ceļu, vispiemērotāko caurumu žogā. Saskrāpētās ausis saspringa, tiklīdz iečabējās kāda lapa vai ierūcās suns. Pieci kamoliņi baltoja krēslainajā novakarē — priecīgi, ka var kaut kur velties.

Vējš iznēsāja pa dārziem rudens naksnīgo dzestrumu. Cauri kailajiem koku zariem mirdzēja apgaismotie māju logi, tur dzīvoja kaķi, un no turienes atplūda garšīgas un kairinošas smaržas …

Negaidot kaķenīte apstājās. Sapulcināja mazos pie krūma. Tad paaicināja lielāko draiskuli un kopā ar to iegāja kādā pagalmā. Meitenīte, kurai diena acīmredzot rotaļām bijusi par īsu, stāvēja pie vārtiem un ziņkārīgi skatījās ārā. Kaķenīte ar savu mazuli devās tieši viņai garām, tad pagriezās atpakaļ. Ieraudzījusi kaķēnu, meite- nlte tūliņ steidzās to tvarstīt:«Minka, minka!»— un tad jau tas bija viņai rokās. Pēc tam viņa, cik jaudas, metās uz mājas pusi, saukdama: '

— Vecmāmuļ! Vecmāmuļ!

Kaķenīte negaidīja, cik priecīga būs vecmāmuļa, viņa naski atgriezās pie kaķēniem, kas kavējās aiz krūma. Apgāja tiem apkārt it kā saskaitīdama un devās tālāk.

Kaķu saime pagāja garām vairākām sētām, un pagriezienā kaķenīte ieraudzīja, ka pakaļ veļas tikai trīs kamoliņi. Resnitis bija nozudis. Vai tiešām viņš pats būtu atradis sev labu vietu? Kaķenīte brīdi pastāvēja, domā- daipa, ko darīt — iet tālāk vai griezties atpakaļ?

#iņa tomēr atgriezās un atrada resnīti blakus atkritumu kastei. Viņš tur kaut ko bija sameklējis. Kaķenīte gribēja mazuli ņemt sev līdzi — varbūt atradīs viņam labāku vietu, taču negaidot pamanīja pelēku kaķeni tuvojamies kastei. Māmiņa jau uzmeta kūkumu, gatava doties dēlam palīgā, taču svešiniece piegāja kaķēnam klāt, notupās līdzās, un abi sāka kaut ko grauzt. Lielā kaķene ēda gariem zobiem, redzams, izlutināta — tai bija savi saimnieki.. . Resnītis palika tur.

Divi dvīņu brālīši negribēja šķirties, un kaķenīte aizveda viņus uz kādas skolas gaiteni. Cementa grīda bija auksta, un kaķēni negribēja tur palikt, skrēja māmiņai pakaļ, tomēr viņa veda tos atpakaļ, sadabūja abiem kādas ēdiena atliekas, kaķēni tās apēda un atkal skrēja viņai pakaļ. Taču kaķenītei bija stingrs raksturs. Pagalmā viņa sameklēja veca lakata strēmeli un, kamēr kaķēni ar to rotaļājās, pati nozuda.

Visgrūtāk bija ar jaunāko. Tas, it kā sapratis, kas viņu sagaida, nepārtraukti pīkstēdams, vilkās kaķenītei nopakaļ. Viņa aizveda mazo uz kādu pagrabu, taču kaķēns no turienes tūlīt iznāca ārā. Tad māte to ieveda kādā priekšnamā un lika iekāpt grozā, bet viņš arī no tā izlēca ārā. Kūleņodams viņai pakaļ, mazais ievēlās bedrē, kas bija izrakta ceļmalā koka dēstīšanai, un izmisīgi sāka pīkstēt. ..

Kaķenīte sarāvusies klusiņām tupēja tumsā. Kaķēns ņaudēja. Viņa tā ilgi tupēja, bet tad ielas galā parādījās vīrs, kas gāja grīļodamies un dungodams dziesmiņu. Nonācis pie bedres, viņš izvilka kaķēnu laukā, bet, brītiņu padomājis, nometa to zemē un devās tālāk, taču kaķēns ņaudēdams jau skrēja viņam pakaļ. Beigu beigās vīrs noskaitās, ka dzīvnieciņš neļauj tam nodziedāt iesākto dziesmu. Viņš apstājās un, paņēmis kaķēnu, iebāza to azotē — siltumā mazais apklusa, bet virs no jauna sāka dziedāt, šūpodamies dziesmas takti.

Ausa gaisma. Vējš šaudījās pa dārziem, traukdams no kokiem pēdējās lapas, it kā tās būtu viņa bērni, kam pa ziemu jādodas vējam līdzi uz labāku zemi. Kaķenīte pagurusi vilkās uz priekšu zemu nokārtu galvu, viņas saskrambātās austiņas vairs nestāvēja izslietas un netīri dzeltenīgais kažoks nokarājās, it kā tas nepiederētu viņai, bet būtu patapināts no kāda cita — lielāka kaķa …

Kad atausa gaisma, kaķenīte bija atgriezusies pie vecās dēļu būdas. Viņa žigli uzrāpās pa atspaida koku uz jumta, taču bēniņi bija tukši. Tur mētājās tikai cimda īkšķis. Nogurusi viņa apgūlās tukšajos bēniņos un nogulēja tur visu dienu un nakti — šķita, ka viņa vairs neelpo. Otrā dienā kaķenīte norāpās lejā — bija nolēmusi aiziet no šejienes, no šī paradīzes stūrīša, pazust tikpat negaidīti, kā bija nesen šeit parādījusies. Viņa bija no klaidoņu kaķu cilts, un viņai patika klīst no vienas vietas uz otru.

Tomēr pēc dienas kaķenīte atkal atgriezās. Tad vēlreiz nozuda un atkal atgriezās — tukšā guļvieta uz bēniņiem viņai šķita kā viens no viņas bērniem, kuru nevar paņemt sev līdzi.

Un tā kaķenīte palika. Pienāca ziema. Kad viņu mocīja pārlieku liels izsalkums vai aukstums, viņa norāpās no bēniņiem, klīda pa pagalmu puspievērtām acīm, sarāvusies piegāja pie atkritumu kastes un pacietīgi gaidīja, kamēr pieēdīsies pārējie kaķi, lai tad palūkotos, vai nav kas atlicis arī viņai.

Ja reizēm kāds no cilvēkiem iegriezās pagalmā, kaķenīte atdzīvojās. Klibodama viņa steidzās atnācējam pretī un klusu ņaudēja, it kā jautādama:

«Vai neesat kaut kur satikuši manus kaķēnus? Kādi viņi tagad izskatās, kā viņiem klājas?»

HANSS FALLADA,

vācu rakstnieks

UZTICAMAIS EZIS

Kāds vīrs no pilsētas bija pārcēlies uz dzīvi laukos, viņš vēl nepazina ežus un nezināja, cik tie var būt uzticami paliki. Kādu vakaru, krēslas stundā izgājis pastaigāties savā dārzā, viņš izdzirdēja zem krūma čaboņu, un, apskatot šo vietu vērīgāk, viņam šķita, ka zem zariem uz īsām kājiņām zvalstās pelēka ola ar smailu galu.

—   Ei, ko tu te meklē? Tas ir mans dārzs!— viņš uzsauca, bet smailā ola nozuda zirņu dobē un tajā vakarā vairs nebija manāma.

Nākamo reizi viņš ar to sastapās, lasot avenes. Starp biezi saaugušajiem avenājiem kaut kas nočabēja, un viņš nepaspēja ne apskatīties, kad kaut kas pelēks, ieapaļi smails bija pārskrējis pār ceļu un nozudis dobē starp sparģeļiem.

—  Tie nu gan ir joki!— viņš izsaucās.— Sis radījums izskatās gluži kā maza mežacūka. Vai manā dārzā būtu ieviesušās cūkas? Tas gan būtu kas nedzirdēts!— Saimnieks apstaigāja visā garumā sētu, kas apjoza māju, pagalmu un dārzu, bet stiepļu pinums bija jauns, kvalitatīvs, un tajā nevarēja saskatīt nevienu caurumu.— Tas tiešām ir kas nedzirdēts!— viņš vēlreiz iesaucās.— Savā dārzā es nebarošu nevienu mežazvēru.

Bet, kad viņš tajā vakarā, jau lielā tumsā, vēlreiz izgāja dārzā, mauriņā vīdēja kaut kas balts un apaļš. Un no šī baltā, apaļā trauka ēdienu rija kāds tumšs radījums ar smailu degunu. «

—  Taisni neticami!— pilsētnieks sašutis noteica.— Tagad šis svešais zellis aprij mana suņa vakariņas.

Viņš ātri devās uz māju, lai pasauktu suni. Kad viņi abi atgriezās, nelūgtais viesis jau bija prom un suņa bļodiņa izlakta tukša.

—   Laukos man tomēr nepatīk,— vīrs nopūtās.— Pilsētā man bija, augstākais, kāda pelīte pieliekamajā. Seit uz laukiem baloži izknābā zirņus un vistas izkašā dobes.

Strazdi nolasa ķiršus, un vardes noēd zemenes un lapsenes bumbierus. Tārpi saviesušies avenēs, kāpuri izgrauž kāpostus, un vaboles aprij manus kartupeļus. Te ir tik daudz parazītu, ka es nemaz nezinu, vai mans dārzs spēs mani uzturēt,— un tagad uzradies vēl viens svešs zellis, kas izskatās pēc lieldienu olas ar smailu galu, un tas grib iztukšot ari mana Lāča bļodiņu? Nē, to es necietīšu!

Tāpēc saimnieks gāja un meklēja, kur noslēpies svešais dzīvnieks, bet, lai ari cik cītīgi viņš to darīja, panākumu nebija. Naktī viņš noguris valstījās savā gultā un nevarēja aizmigt, jo suns sētā rēja un kauca kā negudrs. «Kas Lācim noticis?» vīrs prātoja. «Viņš taisa tik briesmīgu troksni, ka ne acu nav iespējams aizvērt! Man tomēr jāredz, kas tur notiek.» Nopūzdamies viņš cēlās augšā un, tā kā bija silta vasaras nakts, izgāja pagalmā tāds, kā bija gulējis, proti, vienā kreklā un basām kājām. Ārā spīdēja blāvs mēness, un tā gaismā saimnieks varēja saskatīt, ka uz sētas bruģa atrodas kāda pelēka čupiņa. Lācis ar lēcienu metās čupiņai virsū, gribēja tai iekost, bet iekaucās aiz sāpēm un atsprāga atpakaļ. Tad viņš lēca vēlreiz, cirta ar ķepu, atkal sāpīgi iekaucās .. .

—   Kas tā par jocīgu čupiņu?— vīrs jautāja un pagrūda to ar kāju. Kāja bija basa.— Au-ū!— viņš iekliedzās. — Kas te pagalmā uz bruģa nolicis dzeloņstiepļu kamolu?— Un viņš satvēra čupiņu ar roku. — Au-u! Au-u! Au-u!— vīrs atkal iekliedzās. Viņš labprāt būtu kaucis tāpat kā suns.

Pa to laiku dzeloņstiepļu kamolam bija pieaugušas kājas, tas nopukšķēja un tecēja prom, nozuzdams aiz malkas šķūņa stūra.

—  Lāci!— saimnieks uzrunāja suni.— Tagad es zinu. Tādu zvēru esmu redzējis bilžu grāmatās. Tas ir ezis!

Lācis ievaukšķējās, un tas nozīmēja piekrišanu.

—   Adatains ezis, viens pavisam parasts sušķis!— vīrs teica.— Mēs tādus savās mājās nemaz negribam, tāpēc ka tas ir ass un turklāt apēd tavas vakariņas, vai ne?

Suns atkal ievaukšķējās.

—   Iesim meklēt rokā šo nejauko ezi un izsviedīsim viņu no dārza,— viņš teica, atvēra vārtiņus, un abi ar suni iegāja dārzā. Citā laikā sunim bija stingri aizliegts tur ieiet, jo viņš nevarēja pierast, ka tur pieklājīgi jāstaigā pa celiņiem, un vienmēr izbradāja dobes. Taču šajā vakarā vīram bija vienalga.

—  Meklē, Lāci, meklē, meklē, labo sunīt!— viņš mudināja, un Lācis skrēja un lēca pa dobēm un samina tik daudz zaļo augu, kā to desmit eži nespētu izdarīt desmit dienās.

Beidzot viņi atrada ezi augļu dārzā, kur tas šmakstinādams notiesāja lielu, pārgatavojušos zemē nokritušu bumbieri. Izdzirdis tuvojamies cilvēku un suni, ezis ātri saritinājās dzeloņainā kamolā.

—   Vai tu redzi, Lāci,— saimnieks apbēdināts teica sunim,— kas tas par nejauku ezi. Nepietiek ar to, ka viņš iztukšo tavu bļodiņu, nē, viņš norij arī manus skaistos bunfrbierus. Mums vajadzētu viņu iznīdēt. Bet kā . ..

Lācis uz tādu jautājumu nezināja atbildi, viņš vienīgi smilkstēja un kauca, jo aso adatu dēļ ežiem vairs neuzticējās. Arī vīrs vairs ežiem neuzticējās, tāpēc viņš labu laiku stāvēja un cītīgi domāja. Pietiekami ilgi to darījis, saimnieks draudzīgi teica:

—   Lāci, man ienāca prātā laba ideja — mēs nomērdēsim ezi badā! Tagad es iešu uz malkas šķūni un atnesīšu tukšu kasti. To mēs uzliksim ezim virsū, un, kad viņš trīs naktis un trīs dienas tur būs notupējis, viņš droši būs nomiris badā.

Lācis klusu ievaukšķējās. Vīrs to uzskatīja par piekrišanu un devās uz malkas šķūni. Bet, pagājis soļus desmit, viņš pamanīja, ka suns viņam seko aiz muguras. Tad viņš teica:

—  Tā nevar, mīļo Lācīt. Tev jāsēž pie eža un jāuzmana, lai viņš neaizbēg, kamēr es atnesīšu kasti.

Un saimnieks kopā ar suni atgriezās pie eža, pavēlēja Lācim apsēsties pie tā, bet pats atkal devās pēc kastes. Taču tumšajā malkas šķūnī viņu nekas patīkams negaidīja: viena kaste uzkrita viņam uz kailās kājas un saspieda to, pie otras viņš ierāva skabargu, bet pie trešās sadūrās uz naglas.— Ak, cik tāds ezis tomēr ir briesmīgs zvērs!— vīrs novaidējās.— Ļaudīm ir pilnīga taisnība, kad viņi sauc to par sušķi.— Tā runādams, viņš paņēma ceturto kasti un atgriezās augļu dārzā zem bumbieres.

Tur vairs nebija ne suņa, ne eža. Saimnieks skatījās, cik vien labi prata, viņš svilpa un aicināja kā mācēdams, bet ne suns, ne ezis neatsaucās.

—   Kas noticis? Droši vien ezis ir gājis prom un Lācis viņam sekojis. Tagad viņš gan varētu atsaukties un pariet.

Viņš ilgi staigāja pa dārzu, bet neko neatrada. Beidzot meklēšana viņu nogurdināja, kailās kājas bija samirkušas rasā, un, tā kā mugurā bija vienīgi krekls, viņam sala. «Tagad likšos gultā, sasildīšos un aizmigšu,» virs domāja. «Lācis ezi uzmanīs.»

Tikko saimnieks bija iegājis mājā pa durvīm, kuras pirmīt steigā tika atstātas vaļā, viņš izdzirdēja virtuvē lielu traci un plīstošu trauku šķindoņu. Uzdedzis gaismu, vīrs ieraudzīja savu suni Lāci ar priekškāju apgāztā tauku bļodiņā un pakaļkāju melleņu kompotā; viņa aste bija pielipusi pie mušpapīra un palikusi stāvus gaisā, degunu viņš bija iebāzis biezpiena šķīvī; piens bija izliets, teļa cepetis apkosts un šķīvis ar pupiņām nogrūsts no galda.

— Ak tu, nelietīgais suns!— saimnieks saniknots iekliedzās.— Vai vecais ezis tev samācīja tādas nekrietnības? Nu pagaidi tik!— Un viņš metās virsū sunim ar slotu. Kad Lācis manīja, ka saņems pērienu, turklāt pamatīgu, un redzēja, ka kungs stāv durvis un nelaiž viņu ārā, suns taisīja veiklu lēcienu, mezdamies pret loga rūti, un aiz sāpēm iekaucās, stikli šķindēdami saplīsa. Tad viņš aizjoza nakts tumsā un drāzās uz priekšu, kamēr vairs nebija redzamas ne mājas, ne gaisma un cilvēks.

Bet saimnieks, nopūzdamies un aiz noguruma žāvādamies, sakārtoja izdemolēto virtuvi un runāja pie sevis: — Patiesībā es pats esmu vainīgs, man vajadzēja aiztaisīt virtuves durvis. Nē, īstais vainīgais tomēr ir vienīgi vecais ezis: ja viņš nebūtu skrējis pāri pagalmam, suns nebūtu rējis. Ja suns nebūtu taisījis troksni, es nebūtu pamodies. Ja es nebūtu pamodies, nebūtu arī izgājis pagalmā. Ja nebūtu gājis pagalmā, nebūtu atvēris virtuves durvis. Ja virtuves durvis būtu ciet, suns nebūtu ticis virtuvē. Ja suns nebūtu ienācis virtuvē, viss būtu palicis vesels. Tātad tāpēc, ka ezis skrēja pāri pagalmam, mani trauki ir saplēsti un garšīgais ēdiens sagandēts. Nu pagaidi tik, vecais ezi, gan es tevi notveršu!— To teicis, vīrs nožāvājās vēlreiz, ielīda gultā un iesilis aizmiga.

Nākamajā rītā Lācis atkal bija klāt; viņam trīcēja galva, viņš kautrīgi nolaida acis un iežmiedza asti starp kājām, kad saimnieks viņam pārmetoši teica:— Lāci, man liekas, tu esi īsts nekrietnelis.— Tad viņš attapās un turpināja:— Nūja, bet adatainais nezvērs, kas pie visa vainīgs, gan ir īsts velna dzimums!— To teicis, vīrs devās pie darba, domādams par vakaru, kad viņam vajadzēs noķert ezi. Turpretim Lācis pēc vētraini pavadītās nakts mierīgi gulēja savā būdā un tikai reizēm pa miegam klusi ierējās, jo sapnī redzēja iegarenu olu uz četrām kājām.

Pēc vakariņām, kad bija jau gandrīz pilnīgi satumsis, saimnieks iebāza kabatā lukturīti un devās pie bumbieres, zem kuras iepriekšējā vakarā viņš bija atstājis kasti. Tā vēl tur stāvēja, bet līdzās patiešām atkal tupēja nekaunīgais ezis un atkal rija bumbieri!

«Tā!» vīrs pie sevis noteica. «Kaste ir sagatavota, šis zellis man nekur vairs nespruks, bet vispirms es gribu noskatīties, cik bumbieru viņš savā nekaunībā var aprīt.»

CUvēks stāvēja un gaidīja, ezis tupēja un rija. Cilvē- kartf patiesībā nebija laika, viņam gribējās ātrāk tikt pie miera, turpretī ezim nebija nekur jāsteidzas — viņš ēda ar lielu baudu, šmakstinādams kā sivēns. «Ak tu sušķis tāds!» cilvēks sodījās pie sevis. «Nu, daudz bumbieru tu man vairs nenošmakstināsi!»

Kad ezis bija bumbierus diezgan pieēdies, viņš nolikās zālē uz muguras un iztiepa kājas. «Nu, nu!» cilvēks noteica. «Tā nu ir nedzirdēti nekaunīga uzvedība. Laikam tev mans dārzs ir ļoti iepaticies.» It kā saimnieka domas sapratis, adatainais zvēriņš sāka zālē vārtīties un aiz patikas apmierināts klusu pukšķēja.

—   Arvien jaukāk!— vīrs pikti noteica.— Zem manas kastes tev pāries prieks valstīties.

Ezis atkal piecēlās kājās un sāka virzīties prom.— Kur tad nu?— vīrs iesaucās.— Kas tev tagad prātā?— Tad viņš iededza savu kabatas lukturīti un apgaismoja ezi, uzsaukdams:— Stāvi, nekaunīgais bumbierzagli!— Ezis palika uz vietas un saritinājās, sasliedams adatas gaisā. Vīrs piegāja tam klāt un, protams, ieraudzīja, ka ezis ir daudz ļaunāks bumbierzaglis, nekā viņš bija domājis. Jo adatainis bija valstījies nevis tāpat vien — aiz patikas, nē, viņš bija uzdūris uz adatām dažus nogatavojušos bumbierus. Tos viņš laikam gribēja paņemt līdzi uz savu mītni mazai nakts uzkodai.

—   Ezi!— cilvēks uzrunāja saritinājušos adataino dzīvnieciņu.— Sliktais ezi, bumbierzagli, ak tu nekrietnais sušķi, tagad vispirms tu cietīsi badu un tad mirsi!— To teicis, viņš paņēma kasti un, vēlreiz uzsaucis:— Nu, tagad tu būsi drošībā!— uzlika to ezim virsū.

Pēc tam saimnieks iegāja mājā un apmierināts likās gultā. Bet, tikko viņš gatavojās laisties miegā, viņam iešāvās prātā, ka rīkojies aplam. Viņš taču bija atstājis bumbierus ezim uz adatām, tāpēc paies ilgs laiks, kamēr tas nomirs badā.«Nē, ar tādu ezi ir nu gan liela noņemšanās,» vīrs nopūtās, cēlās atkal augšā un gāja ārā dārzā

Zem kastes bija dzirdama čaboņa un pīksti. Saimnieks ar roku piedauzīja pie kastes un brīdinoši uzsauca:— Cietumniekam jāuzvedas klusi un pieklājīgi. Tagad atkal saritinies kamolā, citādi tu vēl aizbēgsi, tikko es pacelšu kasti augšā.— Viņš ieklausījās, zem kastes bija klusums. Tad viņš to uzmanīgi pacēla, zem kastes ezis patiešām bija saritinājies.— Nu, tas jau ir pavisam jauki, bet tagad, protams, tava pieklājība nāk par vēlu, tev jāmirst.— To teicis, viņš savāca bumbierus, no kuriem viens jau bija nokritis no eža adatām, atkal uzlika virs adataiņa kasti, iegāja mājā, likās gultā, nodzēsa gaismu un iemiga, ļoti apmierināts ar paveikto.

Visu nākamo dienu saimnieks bija labā garastāvoklī, laiku pa laikam pameta savu darbu mājā vai dārzā un devās pie kastes. Viņš pieklauvēja ar pirkstu pie tās dibena un klausījās, bet apakšā nebija manāma nekāda dzīvība. «Droši vien ezis no bada kļuvis pavisam vājš un bezspēcīgs, ja jau tas nespēj vairs kustēties,» viņš nodomāja. «Tomēr kasti es tagad labāk augšā necelšu. Varbūt no dusmām ezis man iekož kājā, un tāds kodums var būt indīgs, un varbūt es nomirstu un tātad esmu beigts ātrāk nekā ezis. Nē, to mēs gan labāk nedarīsim.»

Vīrs atkal atgriezās pie sava darba, un tā viņš rīkojās trīs dienas no vietas, līdz bija pārliecināts, ka tagad ezis noteikti ir nomiris badā. Tikai tad viņš piegāja pie kastes un klusu — uzmanīgi, saudzīgi, pat bijīgi un gādīgi — cēla kasti uz augšu un skatījās, kas zem tās atrodas. Zem kastes nebija nekā!

—   Tā!— vīrs noteica, pakasīja degunu un noskatījās uz tukšo zāles laukumiņu. Tur patiešām nebija nekā. «Vai ezis no bada būtu pavisam izgaisis?» viņš prātoja. Tomēr ezis to nebija vis darījis, jo, rūpīgāk ieskatoties, saimnieks ievēroja, ka ezis zem kastes ir izracis eju un aizšmaucis.

—   Kāds viltnieks!— vīrs brīnījās.— Tāpēc zem kastes bija tāds klusums! Tātad trīs dienas esmu velti priecājies,— viņš sirdījās.— Tā patiešām ir sodība!

«No mana dārza viņš droši vien būs aizvilcies,» saimnieks sevi mierināja. «Viņš taču būs sapratis, ka es viņa nekrietno uzvedību neatstāšu nesodītu.»

Tomēr saimnieks maldījās. Viņš vēl nezināja, cik eži ir uzticami radījumi.

Kādā klusā, jaukā vakarā saimnieks pavisam apmierināts, pīpi smēķēdams, sēdēja uz soliņa pie savas komposta kaudzes. Augšā uz tās auga gurķi, bet blakus uz sola pīpēdams sēdēja saimnieks. «Rīt varētu mazliet uzlīt,» viņš prātoja. «Mūžīgā laistīšana man ir jau līdz kaklam. Bet par saviem gurķiem man nav ko galvu lauzīt — tie būs paši lielākie un garšīgākie.» Uz kaudzes patiešām bija redzami lieli, skaisti gurķi, bet saimnieks gribēja, lai tie būtu vēl skaistāki un vēl lielāki.

Kamēr saimnieks tā prātoja, uz kaudzes kaut kas klusu noč^bēja, un — blauks!— viens gurķis nokrita zeme.— Es protestēju!— saimnieks iesaucās un izņēma pīpi no mutes.— Jums, gurķi, ir jāaug, nevis jākrīt zemē!— Viņš noliecās, lai paņemtu gurķi, un otrs gurķis uzkrita viņam uz muguras, ka noplaukšķēja vien.— Au-u! Man taču sāp!— saimnieks iekliedzās un paberzēja muguru.

Uz kaudzes atkal kas nočabēja, bet tagad neviens gurķis nenokrita, nē, vienīgi izklausījās, it kā kaut kas aizbēgtu prom. «Zaglis!» saimniekam iešāvās prātā. «Gurķu zaglis!» Viņš žigli apskrēja apkārt kaudzei, bet nekā neredzēja, jo kaudze bija par augstu.

—   Ei, jūs tur augšā!— saimnieks uzsauca.— Vācieties prom no manas gurķu dobes, citādi saukšu policiju.

Blauks!— kaut kas novēlās zemē no komposta kaudzes, un, kad saimnieks to apskatīja, tas izrādījās atkal ezis.

—   Tā jau es domāju!— saimnieks sašutis teica.— Kad esmu savus bumbierus novācis, tu nāc pie maniem gurķiem. Kad ar gurķiem būs cauri, tu ķersies pie ķirbjiem, un, kad tiksi galā ar ķirbju ražu, tu metīsies uz bietēm. Pēc tam nāks kārta kartupeļiem. Pēc kartupeļu norakšanas ziema ir klāt — un tu varbūt gribēsi tikt manā siltajā mājā. Nē, tagad mans pacietības mērs beidzot ir pilns. Zem kastes tevi vairs nelikšu, no turienes tu vari atkal aizlaisties.

Saimnieks paņēma liekšķeri, pabāza to zem adatu kamola, aiznesa ezi lejā uz ezeru un ielika laivā. Tad viņš iekāpa tajā pats, aizairēja krietnu gabalu no krasta un iemeta ezi ūdenī.

—  Tā,— viņš noteica.— Tagad būšu ticis no tevis vaļā. Manis dēļ lai zivis sadurstās uz tavām adatām.

Tad viņam ienāca prātā, ka pie tā paša var pārbaudīt arī savu zušu murdu. Viņš pieairēja pie tiem, izcēla vienu, un patiešām — tur iekšā bija divi brangi resgaļi. «Tas taču lieliski,» saimnieks nodomāja. «Nu man ir gurķi un zuši. Svaigi zuši ar gurķu salātiem ir ēdiens, kas man visvairāk garšo.»

Priecīgs un apmierināts saimnieks airēja uz krastu, paņēma katrā rokā pa zutim, izkāpa no laivas un pa taciņu devās uz mājām. Bet kas tur stāvēja uz takas?

Ezis! Zvēriņš izskatījās vēl mazliet slapjš, bet citādi pavisam apmierināts.

Pārsteigumā saimnieks palaida zušus vaļā, ezis pukšķinādams ietecēja ēnā zem rožu krūma, zuši locīdamies aizslīdēja pa zāli, saimnieks iekliegdamies metās ērkšķu krūmos, kur pamatīgi sadurstījās un saskrāpējās. Zuši bija prom, ezis nozudis, bet saimniekam rokas saskrāpētas vienās asinīs. Sajā naktī viņam atkal nenāca miegs!

Sim vīram no pilsētas dārzā bija kāda vietiņa, ko viņš bija iemīļojis vēl vairāk nekā savus kokus un gurķus. Tas bija mazs akmensdārzs ūdens tuvumā. Svīzdams saimnieks paša spēkiem ar ķerru bija savedis lielus laukakmeņus un sakrāvis tos citu uz cita. Akmeņu starpās viņš bija sabēris smiltis un melnzemi un tur iestādījis un iesējis dažādus augus, kam patika starp akmeņiem. Tagad šajā dārzā auga un krāšņi ziedēja daudz augu, kā, piemēram, kreses, arnika un citi.

Akmensdārziņā, kas saimniekam nedeva nekādus augļus, viņš labprāt pasēdēja pa pusstundai, atpūtās pēc darba, ļāvās saules stariem un pārmaiņus skatījās gan uz ziedošajiem augiem, gan uz ezeru, kas saulē spīdēja un atstaroja gaismu kā liels spogulis.

Nākamajā dienā pēc satraucošajiem notikumiem ar ezi, kas atkal bija nozudis viņa mājas tuvumā, saimnieks atpūzdamies sēdēja pie sava dārziņa. Nejauši viņš ievēroja, ka akmeņu starpās kāds no augiem bija sērīgi nokāris tumšzilos ziediņus, it kā tas būtu palicis bez valgmes un pavisam izkaltis. Viņš piegāja tuvāk un pamanīja zemē pie auga saknēm caurumu.— Ak, šīs negantās peles,— saimnieks patiesi noskumis nomurmināja,— tās apgrauzušas tavas saknes, un bez saknēm tu nevari dzīvot, nabaga puķīte!— Ar pirkstu viņš pabakstīja caurumā, taču tūlīt baiļu pilns atrāvās atpakaļ.

No cauruma atskanēja nikns, ass šņāciens un ārā izšāvās maza galviņa ar sarkanīgi spīdošām acīm, atvērtu rīkli, un starp plaši atplestajiem žokļiem šaudījās tieva, divdaļīga mēle. Augšup uzšāvās lokans, pelēks ķermenis ar tumšu līčloču līniju uz muguras. Kad viss garais rāpulis bija izlīdis ārā, saimnieks ar bailēm ieraudzīja, ka tā ir odze — niknākā un indīgākā čūska, kas mīt Vācijā, tik indīga, ka viens vienīgs tās kodiens var nonāvēt cilvēku.

Odze saniknota izlīda no alas, jo cilvēks bija iztraucējis viņas miegu, un tagad augsti izslieto galvu tā locīja viņam gar kājām, mēle starp atvērtajiem žokļiem šaudījās, odze bija gatava jebkuru mirkli iedzelt. Saimnieks stāvēja, bailēs sastindzis, un nezināja, ko iesākt. Tikko cilvgks sakustētos, lai lūkotu bēgt, mēģinājums varētu odzē izraisīt jaunu dusmu izvirdumu, tā izšautu galvu uz priekšu, un viņam draudētu nāvējošais kodiens. Viņam tuvumā nebija nekāda ieroča, vienīgi paša kailās rokas, bet ar kailām rokām nav iespējams satvert čūsku, neriskējot tikt sakostam.

Tātad saimnieks stāvēja, šausmās sastindzis, un domāja: «Ja es nekustēšos, varbūt čūska manas kājas uzskatīs par diviem kokiem vai stabiņiem un pēc kāda laika, kad dusmas būs aprimušas, viņa ielīdīs atpakaļ alā, bet es varēšu aizbēgt.»

Tomēr čūska vēl arvien nikni grozīja galvu samnieka kāju tuvumā, un viņš kā hipnotizēts lielās bailēs skatījās uz šaudīgo mēli un indes zobiem.

Saimnieka domas rosījās ap vienu un to pašu:«Es nevaru tik ilgi nostāvēt uz vietas bez kustībām. Jau tagad man sāk tirpt kājas, no lielā saprindzinājuma muskuļi sāp. Man ir jākustas. Bet, tiklīdz es to darīšu, čūska man iekodis, un man būs jāmirst. Es mūžīgi esmu tikai par visu un uz visiem dusmojies — par katru mušu, odiem un lapsenēm, par ezi, kāpuriem un nokritušiem gurķiem. Katru dienu esmu piktojies. Ja es būtu pratis priecāties, būtu dzīvojis laimīgi. Tā kā nemitīgi esmu bijis saērcināts, mana dzīve izvērtusies par mūžīgām nepatikšanām, bijusi ciešanu pilna. Ja vēl šoreiz tikšu sveikā cauri, turpmāk vairs nevēlos par katru nieku dusmoties, katru dienu gribu priecāties.»

Kad saimnieks tā sevī bija apņēmies, viņš izdzirda klusu troksni. Piesardzīgi palūkojies sāņus, viņš ieraudzīja no kāda krūma apakšas parādāmies ezi. «Labāk taisies, ka tiec, ezi,» saimnieks domāja, «citādi čūska iedzels arī tev, tu tepat nobeigsies.»

Bet ezis čabinādamies mierīgi tipināja tuvāk. Viņš zvalstīdamies tiešā ceļā tuvojās niknajai odzei, un izskatījās, ka mazais zvēriņš ir sadusmots, jo galvas āda bija savilkta grumbās un adatas saslietas stāvus gaisā. Ada- tainis nāca odzei arvien tuvāk, un tā vairs nešaudīja galvu ap cilvēka kājām, bet pagrieza to pret ezi un nikni šņāca.

Tomēr ezis par čūskas draudiem nelikās ne zinis, viņam nebija no tās bail, un, pienācis tai cieši klāt, viņš ar savu melno, smailo, mitro purniņu to apostīja. Caps!— un čūska viņam iekoda.

Nabaga ezis!» saimnieks nodomāja un lieliem soļiem ātri attālinājās no čūskas. ♦Tagad tev ir beigas.» Bet ezis tikai pakratīja galvu un sāka lēnām laizīt sakosto degunu. Caps!— un čūska viņam iecirta vēlreiz.

—   Ai, ai, ai!— saimnieks iesaucās, visu to novērodams drošā attālumā.— Mazais nabaga saindētais ezi!

Dzīvnieciņš ievilka mēli mutē, muļķīgi pavērās uz odzi un atkal sāka to apostīt, it kā no tās nāktu jauka ziedu smarža.

Caps! Caps! Caps!— ezis saņēma trīs dūrienus galvā.

—   Tā, nu ir cauri!— saimnieks skumji noteica un brīnījās vienīgi, kāpēc ezis vēl nav nokritis bez dzīvības.— Tā kā tu esi mani izglābis, es gribu tevi skaisti apbedīt zem savas bumbieres.

Ezis pacēla degunu augšup, it kā gribētu nožāvāties aiz garlaicības par čūsku, kas citu neko neprata kā tikai šņākt un kost, un — caps, caps!— viņš jau bija sagrābis odzi aiz galvas, koda un gremoja, un košļāja — un odze varēja mētāties un svaidīt savu lokano ķermeni, cik gribēja, ezis viņu apēda visu — no galvas līdz astes galiņam. Tad drosmīgais uzvarētājs laiski atlaidās saulītē pagulēt.

Saimnieks piegāja ezim klāt. Viņam bija gluži vienalga, ka eža adatas ir asas, viņš paņēma zvēriņu rokās, ienesa mājā un ielika kastē, iepriekš to izklājis ar mīkstu sienu, tad ielēja trauciņā pienu.

—   Ak tu manu uzticamo ezīt!— saimnieks to uzrunāja.— Cik bieži esmu draudējis tevi nogalināt un izdzīt no dārza. Tomēr tu vienmēr esi atgriezies un tagad pat izglābi man dzīvību. Ja tu tagad neaiziesi bojā, es tevi uzskatīšu par savu sirsnīgāko biedru, tu drīkstēsi dzīvot pie manis un tev netrūks vislabāko bumbieru un gurķu.

Ezis šo skaisto runu nemaz nedzirdēja, jo viņš gulēja. Viņš tiešām palika dzīvs, jo čūskas inde viņam neko ļaunu nebija nodarījusi. Ezis dzīvoja pie saimnieka viņa mājā, un abi visur staigāja kopā. Saimnieks tagad uzzināja, cik ezis ir derīgs dzīvnieks, kas ne tikai nogalina čūskas, bet iznīcina ari peles un vaboles, kāpurus un dažādus tārpus.

Tā ezis, kuru saimnieks sākumā gribēja nogalināt, kļuva par viņa mīļāko draugu. Arī saimnieks turēja vārdu: vairāk priecājās, mazāk dusmojās, tāpēc dzīve bija labāka.

Tikai vienu saimnieks nedarīja: neļāva ezim gulēt sev blakus gultā. Bet to viņam nevarēja ņemt ļaunā, jo gultā ezis^ tiešām nederēja — bija par asu un, kā jau visiem ežiem, viņam bija daudz blusu.

VASILIJS GROSMANIS,

krievu padomju rakstnieks

TIRGARTENE1 1

Berlīnes zooloģiskā dārza iemītnieki kļuva nemierīgi, izdzirdējuši tikko saklausāmo artilērijas dunoņu. Tā nebija nedz pierastā nakts bombardēšanas svilpoņa un dārdēšana, nedz arī smago zenītlielgabalu būkšķošā rēkšana.

Lāču, ziloņu, gorillas un paviāna jutīgās ausis tūdaļ uztvēra to jauno, no nakts bombardēšanas atšķirīgo, kas bija šajās tikko saklausāmajās skaņās, jau tad, kad kauja vēl bija tālu no Lielās Berlīnes loka dzelzceļa un apvedceļiem — autostrādēm.

Zvēri satraucās tāpēc, ka juta tuvojamies ko jaunu, neparastu. Arvien biežāk bija dzirdama zooloģiskā dārza žogam garāmbraucošo tanku kāpurķēžu žvadzoņa. Tā nebija līdzīga ne vieglo automašīnu pierastajai švīkoņai, ne tramvaju klindzināšanai, ne arī pār namiem izbūvētā pilsētas dzelzceļa trokšņiem. Pa jaunam skanošie radījumi vienmēr pārvietojās baros, no tiem nāca sadegušas eļļas treknais smārds, kas atšķīrās no pierastās benzīn- būtņu dvingas.

Skaņu dažādība ik dienas pieauga. Pilsētas duna, ko krātiņu iemītnieki uztvēra kā dabisku cietās stepes zāles čaboņu, lietus šalkoņu ekvatoriālo mežu biezajā lapotnē vai ledusgabalu strīķēšanos gar ziemeļu jūras krastiem,— šī pilsētas duna, kuras pastiprināšanās vai atslābšana agrāk bija nepārprotami saistīta ar dienas vai nakts iestāšanos, nu likās jau neatkarīga no saules un mēness kustības. Naktīs, kad pilsēta parasti pieklusa, gaiss tagad bija vēl zemes trokšņu pilns: cilvēku balsis, soļu dipoņa, motoru rūkoņa.

Debesu svilpšana un pērkons, vienveidīgā zumēšana, kas nāca no augšas,— agrāk tas viss jo cieši bija saistīts ar nakts stundām un tās vēsumu, ar zvaigznēm un mēnesi. Bet tagad debesu trokšņi gandrīz neatslābdami joprojām pastāvēja arī dienas gaismā — gan saulei austot, gan rietot. Duļķainajā gaisā jautās smaka, kas neciešami uzbudināja visas būtnes, kuru asinīs mita mūžīgas bailes no stepju vai mežu ugunsgrēkiem, no sviluma tvana, kas augustā cēlās pār tundru. Uz zemes aizdomīgi nolaidās melnas, trauslas pelnu plēksnes: tur dedzināja ministriju arhīvus,— un dzīvnieki savās novietnēs ar bailēm, elsdami un šķaudīdami tos ostīja.

Pārmaiņa bija arī tāda, ka cilvēki, kas no rīta līdz vakaram bija staigājuši no krātiņa uz krātiņu, pēkšņi nozuda. Palika dzelzs un betons — varenais, neizdibināmais liktenis.

Pa visu dienu tikai trīs cilvēki bija pagājuši garām krātiņiem — veča, puisēns un karavīrs. Dzīvnieki, kuros gluži kā bērnos mīt vienkāršība un vērīgums, iegaumēja tos un spēja atšķirt. Večas acis bija ciešanu pilnas, pavērstas pret būru iemītniekiem, tās lūdza līdzjūtību. Karavīra acis stingi pauda nāves bailes; zvēri vairs nepiedalījās cīņā par dzīvību, taču savu eksistenci bija saglabājuši, un karavīrs tos apskauda. Puisēna bālganzi- lajās acīs, kas bija pievērstas lāčiem un gorillam, staroja sajūsma un mīlestība, sapnis aizbēgt no pilsētas mājām uz mežu.

Bēdas, šausmas un mīlestība, ar kurām pie dzīvniekiem bija atnākusi sirmgalve, karavīrs un bērns, nepalika bez ievērības un pārceļoja no viena acu pāra pie cita.

Dzīvnieki pamanīja vēl divus apmeklētājus: ievainotu karavīru hospitāļa halātā ar apelsīnkrāsas atlokiem — viņa galva bija ievīkstīta mīkstā vatē un apsaitēta ar marli, bet ieģipsētā roka aiz pārsējiem iekārta kaklā —, kā arī izstīdzējušu meiteni iecietinātā aubē ar sarkanu krustu. Viņi sēdēja uz sola un ne reizi neatskatījās: zvērudāza iemītnieki neredzēja ne viņu acis, ne sejas. Abi sēdēja, pieliekušies viens pie otra, kara sagrauzts jauns zemnieks un meitene.

Bija pārvērtušies arī sargi, tās būtnes, kuras ārēji izskatījās pēc. cilvēkiem, bet kuru rokās atradās liela vara. Ilgus gadus viņi bija dalījušies ar krātiņu iemītniekiem pārtikā; gaļu, kas tika iegūta allaž veiksmīgās nakts medībās, saņēma gan cilvēki, gan dzīvnieki.

Sajās dienās sargu guvums bija apsīcis; dažreiz viņi vispār nekā neatnesa. Varbūt medījums, trokšņu un ugunsgrēku izbiedēts, bija aizmucis. Varbūt sargi, badu ciezdami, gatavojās mainīt medību laukus, pavadīt zāl- ēdājus uz to jaunajām ganību vietām. Bads lika tīģeriem un lauvām ķerstīt gan zvirbuļus, kas klimta pa būriem, gan ari peles. Taču zvirbuļi un peles no tiem nebaidījās, sen zinādami, ka šīs miegainās, nekaitīgās būtnes tikai pēc izskata ir līdzīgas pilsētas kaķiem.

Nemieram bija vēl viens iemesls: skurbinošais rīta gaiss, jaunā zālīte, kas lauzās cauri asfaltam, tumšie, ar dzīvības sulām piebriedušie zari un pumpuri — šī jaunība un svaigums pat gaļēdājos pamodināja vēlēšanos kļūt par zālēdājiem.

Burvīgajās aprīļa dienās pasaule pat pagurušiem večiem kļūst atkal jauna un neparasta. Viss, kas aizslīd garām bez pēdām, pēkšņi kļūst uzskatāms, saprotams un sajūtams. Šajā gadalaikā pat laukuma noblietētā zeme un ūdens grāvjos, tumšais novakares asfalts un lietuslā- ses uz nespodrās autobusa rūts šķiet it kā svinīgas, neikdienišķas.

Tā nu gadījās, ka tas viss — gan tālā dunoņa, gan pavasara smaržas, gan ugunsgrēka smaka — pamodināja daudzajos zvērudārza iemītniekos priecīgas nenovēršamu pārmaiņu un jauna likteņa nojausmas.

Daži no tiem bija saķerti jau mazotnē un neko neatcerējās par brīvi, citi bija krātiņā piedzimuši. Dažiem tēvi, mātes, vectēvi un vecāsmātes bija piedzimušas šeit, un šķita, brīvības izjūta tiem pagaisusi pat no asinīm. Tomēr šīs būtnes, kas bija aizmirsušas brīvību un nepazina to, radījumi, kuriem pat tēvutēvi to netika redzējuši, miglainā nojausmā vien, tvīkdami pēc brīves, svaidījās pa krātiņiem.

2

Pērtiķu mītnes uzraugs Ramms bija ļoti pieķēries gorillam Fricijam. Apmeklētāji, īpaši sievietes, izbailēs spiedza, ieraugot milzīgā cilvēkpērtiķa brūno, kailo, spalvām neapklāto seju un dzeltenos ilkņus. Gorillas garās, varenās rokas un bazaltmelnie pleci apmatojuma dēļ likās vēl spēcīgāki, vēl masīvāki, nekā bija īstenībā.

Pēc īpaša pasūtījuma Krupa rūpnīcā izkaltais režģis šķīra nelaimīgo pērtiķi no apmeklētājiem. Kad gorilla ar plaukstām ieķērās dzelzs stieņos, cilvēki satraucās. Taču Ramms zināja, ka pasaulē ir maz būtņu, kas labsirdīgākas par Friciju: viņa pirksti, kas spēja saliekt resnu dzelzsgabalu, prata tik labvēlīgi un smalkjūtīgi paspiest sirmgalvja roku, kad vajadzēja pateikties ne tikai par gardumiem, bet arī par vēlīgo smaidu. Fricijs mīļi pastiepa uz priekšu zilganās lūpas, pieprasīdams, lai Ramms atļauj sevi noskūpstīt.

Un, kad gorillas lūpas pieskārās uzrauga grumbainajam kaklam, Ramms mulsi smaidīja: maz būs tādu, kuriem varētu rasties vēlēšanās skūpstīt likteņa pamesto večuku. Ramms zināja, ka cilvēki vienaldzīgi, dažkārt pat ar riebumu noraudzījās viņa vecīgajā sejā, uz viņa trūcīgo, salāpīto apģērbu; veikalā neviens ar viņu neuzsāka sarunu, kad viņš stāvēja rindā pēc produktiem, neviens viņam nejautāja, kādas vēstis šodien pienākušas no Austrumu frontes, nevienam ne prātā nenāca atbrīvot viņ/m vietu autobusā. Tāpēc večukam kļuva mazliet neērti, kad viņš redzēja, ar kādu sajūsmu un maigumu viņā noraugās gorilla.

Pērtiķu mītnes uzrauga trīs dēli bija krituši frontē, Ramma ceturto dēlu, galantērijas komiju apvienības sekretāru, arestēja policija, kas neganti sargāja vācu tautas eksistenci. Trīs gadus vēlāk no Dahavas tika atsūtīta melna plastmasas kastīte ar dažām saujām bālganpelēku pelnu un paziņojums, ka ieslodzītais Teodors Ramms divdesmit deviņu gadu vecumā miris no plaušu karsoņa. Pelēkas pārslas, tumšas plēksnītes, daži sacietējuši izdedžu gabaliņi — tas bija viss, kas palicis pāri no nebēdnīgā, jaukā, brūnacainā arodbiedrības kora dziedātāja, kuram patika spilgtas kaklasaites un gaišas žaketes. Policija bija nežēlīga ne tikai pret nepakļāvīgajiem, kas mēģināja cīnīties pret Hitleru. Valsts slepenpolicija uzskatīja, ka pasaulē nevainīgo nav.

Melnie plastmasas šķirstiņi ar rūgtenkodīgajiem pelniem no Dahavas un Mauthauzenes tika saņemti daudzos dzīvokļos: tā nu beidzot atgriezās mājās tie, kurus naktī bija aizvedusi policija, kas sargāja tautas beztiesību un valsts drošību. Ramms saprata, juta, ka zem hitleriskās valsts laķētās, mēmās virskārtas nav laimes un pārticības. Daudzi ilgojās pēc brīvības. Bet kā *viņš varētu tos atrast? Cilvēki taču baidījās no policijas, baidījās no denunciācijām, klusēja.

Kādreiz Ramms bija simpatizējis sociāldemokrātiem, kādreiz viņš bija klausījies Bēbeli, un viņa vecišķajās, sklerotiskajās smadzenēs, kas bija uzdrošinājušās spriedelēt pa tukšo, viss sajuka. Jāteic gan, viņam pašam neienāca prātā pārdomāt Vācijas dzīvi, viņš bija spiests tā darīt, to panāca fašisms. Katrs, kas izvairījās kļūt par papagaili, to darīja savā veidā. Večuki sargi, asenizatori, kasieri un rēķinveži analfabētiski un nezinātniski secināja to pašu, ko gandrīz vai tikpat diletantiski savā laikā mēģināja dažas privātpersonas, diženu valstu pilsoņi: ēģiptieši, jūdi, grieķi un romieši.

Rarnmam šķita, ka zvēri ir visapspiestākās būtnes pasaulē. Un viņš bija apspiesto pusē: kādreiz taču viņš bija simpatizējis sociāldemokrātiem. Zvērudārzā ieslodzītajiem neviens nerakstīja vēstules, tie nevienam nesūdzēja savas bēdas. To personiskā dzīve un laime nevienu neinteresēja. Un, protams, visā zvērudārza pastāvēšanas laikā neviens no tiem neatgriezās dzimtenē un to pīšļi netika aizsūtīti uz mežiem un stepēm. To beztiesība bija bezgalīga.

Naktīs savā vientuļajā zvērudārza dienestmājas istabā Ramms klausījās amerikāņu un angļu lidmašīnu rūkoņā, artilērijas un bumbu dārdos, bet klusās naktīs — vieglo automobiļu riepu švīkoņā.

Kļuva baisi, kad pie zooloģiskā dārza dienestmājas pēkšņi apklusa, noslāpa mīkstā, murrājošā automobiļa motora rūkoņa. Sai jaunajai cilvēku sugai, kas nepazina šaubu, kā ari visiem saprotamajām nacionālsociālisma idejām un Hitlera uzceltajai bezdomu valstij piemita apbrīnojams spēks.

Kad pie kādas Berlīnes mājas naktī apstājās automobilis, sirds pamira visiem, ne tikai ebrejiem vien,— ja tā vispār aiz varas iestāžu nevērības tiem vēl pukstēja. Iespējams, ka bija mirkļi, kad bailes no visuredzošās un visudzirdošās valsts slepenpolicijas naktī pamodās arī paša fīrera krūtīs.

Tā nu vecais Ramms, kas bija zaudējis divus dēlus Austrumu frontē un vienu — Rommela Āfrikas korpusā, kas bija saņēmis šķirstu ar ceturtā — koncentrācijas nometnē nobendētā — dēla pelniem, kas bija apglabājis aiz bēdām mirušo večiņu sievu, ar savām sklerotiskajām smadzenēm, kuras nekad nebija bijušas sevišķi attīstītas un attapīgas, sāka domāt par valsti, kurā domāt vispār nepieklājās.

Doma — tā taču ir brīvestība! Hitlera valsts turējās uz gluži citādiem balstiem. Ramms apjēdza, ka nacionālsociālistiskā valsts dibināta uz savādiem pamatiem. Visu, ko Hitlera partija pasludināja par tautas ideālu vai par cīņā iekarotu,— to visu tā atņēma iedzīvotājiem. Hitlers

paziņoja, ka cīnoties par vāciešu brīvību,— un cilvēki nonāca verdzībā. Nacionālsociālistiskās Vācijas diženums bija saistīts ar vācu tautas beztiesiskumu un pazemojošu atkarību suverenitāti ieguvušajā impērijā. Vācijas lauksaimniecība plauka un zēla, bet zemnieki grima trūkumā. Rūpniecība attīstījās, bet strādnieku ienākumi kritās. Notika cīņa par vāciešu nacionālo lepnumu, bet cilvēki, arī vācieši, tika pretīgi pazemoti. Hitlers izdaiļoja pilsētas, iekārtoja tajās puķudobes un parkus, un dzīve šajās pilsētās kļuva pelēcīgāka un bezcerīgāka. Tika pasludināta totāla cīņa par mieru, bet tautu gatavoja totālam karam.

Izrādījās, ka valsts, nevis cilvēki, ir dzīvs un brīvs radījums; cilvēki dzīvā valstī ir līdzīgi akmeņiem, kurus var un pat vajag spridzināt, drupināt, skaldīt un slīpēt. Nevajadzīgās cilvēku sugas, gluži kā tukši ieži un būvlaukuma gruži, jāizved uz izgāztuvi un jāsaber bedrēs un grāvjos.

Notika velnišķīga atlase: kā noskaidrojās, nevajadzīgi bija drosmīgie, brīvi mīlošie cilvēki ar skaidru domu un krietnu sirdi — tieši viņus veda uz izgāztuvēm. Granītu pieveica kaļķakmens un smilšakmens.

Hitlera valsts viegli un ātri uzbarojās, bet bērni izģinda; tai patika našķēties ar smadzenēm un dvēselēm. Jo mazāk dvēseles, brīvestības, saprāta palika cilvēkam, jo pilnasinīgāka, skaļāka un jautrāka kļuva valsts. Taču pat šī cilvēkam naidīgā valsts īpaši neuztrauca Rammu. Visbriesmīgākais bija tas, ka daudzi no cilvēkiem, kuriem valsts atņēmusi brīvību un pārvērtusi tos par akmeņiem, kalpoja šai valstij, atdeva par to dzīvību un dievināja fīrera ģēniju. Un tajā pašā laikā Ramma dvēselē mita neapzināta ticība, ka par vergu pārvērsts cilvēks tāds kļūst likteņa spiests, nevis pēc savas dabas. Viņš juta: tieksmi pēc brīvības var nomākt, taču nevar to iznīcināt. Nometnēs un cietumos bija daudz cilvēku, kas palikuši uzticīgi brīvībai.

Naktī no zooloģiskā dārza skanēja lauvu ērģeliskā rēkoņa, bronhītiskās tīģeru balsis, šakāļu riešana. Ramms pēc balss saklausīja, ka veco lauvu Fēniksu ir satraucis jaunais mēness, ka tīģeriene Lizija, kas nesen bija dzemdējusi divus tīģerēnus, pūlas pašķirt režģa stieņus un izvest bērnus brīvībā — lai padraiskojas zaļganajā jaunā mēness gaismā. Sī rēkoņa, sēkšana, murrā- šana, kāss un rejas skanēja tik jauki un nevainīgi

salīdzinājumā ar tiem trokšņiem, kurus varēja sagaidīt 110 nakts Berlīnes!

Kādudien pie Ramma atnāca viņa mirušā drauga dēls Rūdolfs. Viņš bija dienējis apsardzes vienībās, taču viņu bez ierunām demobilizēja: esesietim atklāja kavernozu tuberkulozi. Viņš uzkavējās pie Ramma vairākas stundas, un, vai nu tāpēc, ka bija krietni iedzēris, vai arī tāpēc, ka juta tuvojamies nāvi, bet viņam šķita, ka, večukā, kas sēdēja blakus, nu bija it kā koncentrējies viss labais, ko esesieša atmiņa glabāja par tēvu, māti un bērnību, viņš pastāstīja Rammam ko tādu, ko neatklāj pat grēksūdzē. Kratīdamies kāsa lēkmē, atsegdams nomelnējušos un ar zeltu apvilktos zobus, spļaudams krēpas oranžā stikla pudelītē, lādēdamies, slaucīdams sviedrus un šņukstēdams, viņš, čērkstoši čukstot, izstāstīja par Osvencimas gāzes kamerām un kremācijas krāsnīm, par to, ka ar gāzi ticis nosmacēts milzīgs daudzums bērnu un sieviešu, par to, ka viņu liķus sadedzinājuši un ar pelniem mēslojuši sakņu dārzus.

Ramms skatījās uz šo kalsno puisi mundierī bez uzplečiem, un viņam šķita, ka no slimā esesieša, kuru viņš kādreiz kā mazu puisīti bija turējis uz rokām un nēsājis kukuragā, dveš līķu un apdegušas gaļas smaka. Un visdraņķīgākais bija tas, ka Rūdolfs nav nekāds izdzimtenis, vispār viņš uzskatāms par cilvēku. Bet bērnībā viņš bija jauks, labsirdīgs puisēns. Taču, kā redzams, ne vien dzīve padara cilvēkus briesmīgus, bet arī cilvēki tādu padara dzīvi.

Nakti vecais uzraugs piecēlās no gultas, apģērbās un, gaisa irauksmes sirēnai skanot, devās uz plēsīgo zvēru bloku. Tur viņš nosēdēja gandrīz līdz rītausmai. Viņš ielūkojās vecā lauvas Feniksa slimajās, asarojošajās acīs; tīģerienes Liziias paplašinātajās — kā jau visām barojošām mātēm — acu zīlītēs; vecās, jau sirmot sākušās hiēnas Bernāras sarkanīgi brūnganajos, šķietami neprātīgajos redzokļos. Nekā ļauna viņš šajās acīs nemanīja. Dienai austot, pa ceļam uz mājām viņš iegriezās pērtiķu mītnē. Fricijs gulēja uz sāniem, pabāzis dūri zem galvas, un nedzirdēja, ka pie viņa pienācis Ramms.

Gorillas pavērtās lūpas bija atsegušas milzīgos ilkņus, un tā fizionomija varētu likties pat drausmīga.

Aizmigušais dzīvnieks laikam sajuta pazīstamu smaržu un neatmodies — sapnī, bet varbūt vēl kā citādi savas zemapziņas dzīlēs — iztēlojās iemīļoto būtni. Lūpas miegā klusi šmakstināja, un sejā parādījās tā brīnišķā izteiksme, kāda vērojama tikai maziem bērniem, kad tie pamostas, miegs vēl nav aizgaiņāts, bet tie jut pār gultiņu noliekušās mātes siltumu, smaržu un smaidu.

Cik daudz vienkāršības bija dzīvniekos! Kā viņi mīlēja savus sargus! Bet tie taču viņus apzaga. Un tomēr Fēnikss priecājās, izdzirdējis sardzes sievas zābaku čīkstēšanu, kaut arī šie zābaki tika pirkti uz Fēniksa rēķina. Un ne jau zābaki vien! Bikses mazdēliem, priekšautiņi mazmeitām, vilnas dzijas kamoli adīkļiem — visu maksāja šie likteņa pabērni. Apsargi attaisnoja šādu rīcību ar Jnazajām algām, kuru tikko pietiekot uzturam, bet par šo'naudu apģērbties nu nekādi vairs neesot iespējams. Ko lai dara? Arī Ramms bija dzīvnieku priekšā grēkojis. Arī viņš mēdza aizstaigāt uz tirdziņu pie zooparka ziemeļu sienas, kur ieradās dzīvnieku mīļotāji, lai nopirktu no sargiem barību savām vāverēm, trušiem, putniem un tropiskajām zivtiņām.

Ramms labprāt iedzēra . ..

Vientiesīgais Fricijs, protams, nezināja sirmgalvja grēkus un priecājās, kad sargs deva viņam cukuru, apelsīnus, burkānus, rīsu zupu, pienu un baltmaizi. Tas viss darīja Ramma sirdsapziņu nemierīgu, un zvēri viņam likās īpaši mīļi. Tiesa kas tiesa, tiem nebija Ceisa optikas un panākumu sintētiskā benzīna ražošanā. Bet ne jau zvēri izdomājuši nacionālsociālismu.

Savā tieksmē patstāvīgi, bez fīrera palīdzības izprast dzīvi — cilvēkam, kas zaudējis četrus dēlus un apglabājis savu veco sievu, tā bija nepārvarama iekšēja nepieciešamība — viņš mēģināja radīt kādu ačgārnu, ar kājām gaisā apgrieztu darvinismu. Viņam likās, ka Hitlera laikā evolūcija pagriezusies pretējā virzienā: dzīvās būtnes pa attīstības kāpnēm nevis kāpj augšup, bet šļūc lejup, bezdibenī. Uz zaļa zara bija tikuši vergi, nelieši, viduvējības, cilvēki bez sirdsapziņas; nepakļāvīgie, brīvību mīlošie gudrie un krietnie gaja bojā! Sī antievolū- cija fašisma apstākļos izveidoja jaunu — viszemāko, nožēlojamāko sugu.

3

Starp zvērudārza uzraugiem bija ne mazums savādnieku. Taču pat šo īpatņu vidū Ramms izpelnījās ūnikuma slavu;

daži viņu cēla pat kāpienu augstāk — uzskatīja par vājprātīgu.

Sestdienas rītā direktora vietnieks nosūtīja Rammu uz lopkautuvi, lai tas noformē pavadzīmes un vienojas par to, ka pilsētas lopu slaktētavas izsniedz dzīvnieku uzturam ne tikai kvalitatīvu galu, bet arī atgriezumus un kaulus. Zooloģiskais dārzs tagad bija ar mieru pieņemt jebkuru, pat kritušu dzīvnieku gaļu. Sakarā ar frontes tuvošanos apgāde bija ļoti slikta. Pat iedzīvotāji saņēma sasmakušu, sālītu gaļu, vai nu laiks vairs domāt par dzīvniekiem!

Par laimi, pērtiķi un zālēdāji tika nodrošināti samērā labi: noliktavā bija rezerves. Taču gaļu ilgām priekšdienām uzkrāt nevar, pat ja ir leduspagrabs.

Siltā aprīļa dienā Ramms, sēdēdams kravas mašīnas kabīnē, brauca uz kautuvi. Bija rīts — laiks, kad uzkopj galvaspilsētu. Dažnedažādas mašīnas laistīja, slaucīja un skrāpēja ielas, un jautrais, žiglais ūdens plūda pa asfaltu, šļakatas iemirdzējās varavīksnes krāsās, švīkstēja apaļās, cietās sukas. Sajā rītā milzīgā kara posta pārņemtā, pa pusei sagrautā pilsēta izskatījās līksma un bezrūpīga.

Ramms piebrauca pie lopkautuves kantora brīdi, kad no preču vagoniem izdzītie lopi tika pa asfaltētiem celiņiem dzīti uz kautuves atvērto vārtu pusi. Parasti to darīja pustumsā, agrā rītā. Taču. šonakt, kā kravas mašīnas šoferis Bunge paskaidroja, dzelzceļa rietumu atzara bombardēšanas dēļ lopu izdzīšana aizkavējusies.

Lēni ejošais dzīvnieku bars aizsprostoja mašīnai ceļu; ar seju pieplacis pie nespodrā, putekļainā priekšējā stikla, Ramms nolūkojās uz liellopu, aitu un cūku baru, kas devās savā pēdējā gaitā. Govis un buļļi gāja, nolaistās, masīvās galvas šūpodami, no uztraukuma apkaltušās lūpas laizīdami; tie izskatījās tik vienaldzīgi un padevīgi, tomēr iekšēji satraukti. Skaistās, aizplīvurotās acis raudzījās uz līksmi zaigojošajām peļķēm, kuras bija pierasinājis neilgais lietus, nāsis sajuta ziedošo ceriņu smaržu un rīta gaisa spirgtumu, kas šķita vēl divtik jaukāks pēc tumsas un smacīguma, kāds bija valdījis vagonā.

Cik svešāda bija apkārtne: gan šis asfalts zem kājām, gan pelēkais betona žogs, gan daudzstāvu gaļas kombināta mirdzošie logi — aiz tiem pa konveijeru vienmērīgi slīdēja nonāvēto dzīvnieku siltie ķermeņi, kas vēl raustījās konvulsijās! Ap šo ēku, kas bija uzbūvēta pēc visām san i •giēniskajām prasībām, virmoja tikko jaušama asi- - ka . . . Pat vieglprātīgie gadu vecie bullēni un tēlo satraukumu.

C baltos un zilos virsvalkos, apskatīdami saņe-

mn- ganāmpulku, nesita dzīvniekus ar nūjām, ne- klir nespārdīja ar apkaltiem zābakiem. Uzsvārčos tērpi, noteica šīs kustīgās, vēl dzīvās miesas šķiru, vidi barojumu, tauku procentu. Tur kustējās gaļa, kas spēja maut, brēkt, skatīties, raustīties konvulsijās, sēkt; dzīvniekus, kas iegāja pa kautuves vārtiem, baltajos un zilajos uzsvārčos tērptie cilvēki neuzskatīja par dzīvām būtnēm — tās bija olbaltumvielas, tauki, epiderma, ragi, ka^tli.

Dzinējs, rupji iecirzdams pa acīm domās iegrimušai un aizdusas nomocītai govij, kas bija atpalikusi no bara, it kā atzina četrkājaino radījumu tiesības sevi uzskatīt par dzīvām būtnēm. Dzinēju niknums uzbangoja tieši tādēļ, ka nokaušanai nolemtie dzīvnieki vēl lidz pat savām pēdējām stundām un minūtēm bija dzīvi, tie baidījās no tumšiem priekšmetiem, tiepās, apstājās, lai urinētu, vai pēkšņi izrādīja vēlēšanos ar izkaltušo mēli steidzīgi pieskarties pie mitrā asfalta.

Bullēns pagrozīja galvu, brītiņu draiski palēkāja, priecādamies par rītu, tad pēkšņi, nelāgas nojausmas pārņemts, apstājās kā iemiets, nolaida platpieraino galvu ar mazajiem radziņiem, it kā pavērsdams tos pret neatvairāmo likteni; viņš klusu iemāvās — kā sūdzēdamies, lūgdams mierinājumu un mīlestību .. . Un vecā, brūngan- sārtā govs, ar pūlēm kustinādama kājas, asarojošām acīm viņu uzlūkojusi, apstājās blakus, uzlika purnu uz viņa siltā, stāvā kakla un nolaizīja bērnišķo galvu. Sī divu lopiņu apstāšanās piebremzēja visa bara kustību, un dzinējs saltā niknumā ar nūju iezvēla pa bullēna samtaino, iesārto degunu, bet vecajai govij ievilka pa netīro pakaļkāju cīpslām.

Pa asfaltēto blakusceļu virzījās aitas ar tumšpelēku, noputējušu vilnu un vājiem, izmocītiem purniem. To kustības bija saraustītas, steidzīgas — tā kustas apjukušas pusmūža sievietes, no savu mierīgo mājokļu krēslas pēkšņi nokļuvušas dzīves kaujas dārdošajā juceklī. Aitu nožēlojamie pūliņi pēdējos dzīvības brīžos aprobežojās ar centieniem sakļauties ciešākā barā. To bezpalīdzība nāves mirkli šķiet bezgalīga: tās taču nespēja nodarīt pāri pat zaķim, pelei vai cālēnam. To biklās, bībeliski skumjās un evaņģēliski šķīstās acis bez pārmetuma un pat bez bailēm raudzījās uz cilvēkiem, jaukie nadziņi dipināja pēdējo reizi. Sablīvēdamās dzīvā netīras vilnas murskulī, tās juta, ka glābiņa nav, žēlsirdību nav ko gaidīt un cerības veltīgas. Sajā rūgtajā stundā tās rada mierinājumu radniecīgajā aitas ķermeņa siltumā, ko tās sajuta cauri sapinkātajai un pieputējušai vilnai,— tas bija vienīgais, kas šajā diženajā un brīnišķajā pasaulē nelikās aitai naidīgs; tās paslēpa galvu biezās vilnas puskrēslā, un acis īsu brīdi neredzēja pavasari, sauli, debesu zilgmi, un to sirdis uz mirkli sajuta atvieglojumu šajā tumsā, pazīstamajā smaržā un siltumā, iznīcībai nolemto skumjajā kopībā.

Bet pa trešo ceļu gāja cūkas, vienas netīras, citas nomazgātas, sārtas. To mazās, saprātīgās ačeles bija baiļu pilnas. Nervi nespēja izturēt spriedzi, un cūku kviecieni bija dzirdami vai ik brīdi.

Pa to ceļu, pa kuru nesen uz lopkautuves vārtiem bija gājis govju un buļļu bars, tagad lēni vilkās veci, darbā nomocīti zirgi, tos dzina divas plecīgas, dzeltenos ādas mēteļos tērpušās sievietes. Sī tad nu bija zvērudārza iemītnieku barība. Kleperi vilkās lēni, klibodami ar sakropļotajām kājām, un, ik soli sperot, šūpojās lopiņu galvas un plīvoja plānās, vecīgās krēpes un astes. Zirgu skatieni bija ļoti skumji, šķita, ielūkojoties šo darbarūķu vecišķajās acīs, uz mūžu var zaudēt sirdsmieru.

Šoferis Bunge, jauns puisis, kas bija atvaļināts no armijas pēc trim ievainojumiem, ar pirkstu iebakstīja Rammam sānos un teica:

—   Paskat, tēvoc, kas par rukšiem, siekalas tek, vai ne? Cīsiņi, zirņu zupa ar ribiņām? Dzirdi, kā tie kviec un grūstās? Steidzas pārvērsties par šķiņķi. Taču šķiņķis nav domāts mūsu galdam, tāpēc nav ko laizīties.

Bunge runāja jautri, satraukti, varēja just, ka viņš mazliet pietēlo, ka viņam maķenīt, nu tikai tādu nieku vien ir nepatīkams šo dzīvnieku izskats.

Pērtiķu mītnes sargs klusēja, un Bunge domīgi teica:

—   Jēragaļu neciešu kopš bērnības. Liec priekšā kaut vislabāko jēra cepeti — man nav ne mazākās intereses. Es biju Kaukāza armiju grupā, tur aunus vien ēda. Puiši par mani pat zobojās — esot izkāmējis.

Viņš palūkojās uz klusējošo Rammu — vai tas nav aizmidzis. Nē, pērtiķu mītnes uzraugs negulēja, tikai lūkojās pa lodziņu un cieta klusu. Vai mazums, ko var atcerēties vecs cilvēks!

4

Sestdienas vakaru Ramms parasti pavadīja alus pagrabiņā. Katru pastāvīgo apmeklētāju krodziņa īpašnieks un viesmīles varēja īsi un pavirši raksturot apmēram tā: «Tas, kurš dzer tikai Marta alu», «Tas, kurš katru dienu maina kaklasaiti», «Tas, kurš nedod dzeramnaudu», «Tas kuofe lasa «Das Reich#».

Apmeklētājiem ir iesaukas, ne nu sevišķi trāpīgas, pārasti pretstatītas apzīmējamai īpašībai: ja apmeklētājs ir korpulents, viņu sauc par «Skalu», ja viņš ir taupīgs un skops, viņu sauc par «Uzdzīvotāju». Ramms dabūja palamu «Pļāpa».

Taču šajā sestdienas vakarā pērtiķu mītnes uzraugs, kas ar paceltu pirkstu pasūtīja alus kausu, bet ar monētas piesitienu pie letes pieteica vēlēšanos norēķināties, pēkšņi attaisnoja savu iesauku.

Visu pamanīja vecākā viesmīle, dūšīgā Annijas kundze, kurai alus galdiņu valstībā piemita gandrīz vai Jehovas visredzība. Pērtiķu mītnes sargs pasūtīja alu, un no viņa plašā, nedabiskā žesta Annija saprata, ka viņš nav savā ādā.

Pašķielējusi ar savu šauro, zaļgandzelteno alus aci, Annija pamanīja, ka večuks nemākulīgi un steidzīgi alum pielej no pudeles šņabi. Tā darīt nedrīkstēja. Taču Annija, protams, vecim neko neteica. Vēlāk gan, iedama garām viņa galdiņam, viesmīle izteiksmīgi nopūtās: izskatījās, ka vecā piepe no pērtiķmājas iešļācis kausā nevis pusglāzi šņabja, kā bija pieņemts, un pat ne glāzi, nē — alus viņa kausā bija kļuvis pavisam gaišs, gandrīz kā ūdens.

Annija nebija studējusi kolorimetrisko analīzi, taču kolorimetrijas pamatus viņa tomēr izprata . ..

Bija pienākušas bargas dienas. Vienmuļais dzīves ritums šķita mānīgs kā klusie ūdeņi, kas strauji plūst uz ūdenskrituma pusi. Annija nebrīnījās, ka viss ierastais brūk un klīrlgais apmeklētājs, kas agrāk dižojās ar savām kaklasaitēm, pēkšņi ierodas pagrabiņā netīrā kreklā, ar neaizpogātu apkaklīti, bet ilggadējais Marta alus sucejs pēkšņi pieprasa degvīna pudeli. Notika pat vel lielākas ērmibas.

Vārdu sakot, večuks piedzērās. Viņš jau gandrīz bija ticis galā ar «dinamīta» kausu, kad pie galdiņa piesēdās subjekts sporta tērpā.

Annija, kārtējo reizi kursēdama gar mazo galdiņu, saklausīja šā subjekta vārdus — vai nu par veiksmīgām, vai gluži otrādi — neveiksmīgām medībām . . .

Nākamajā dienā Annija satikās ar Lahtu, Drošības pārvaldes rajona nodaļas darbinieku, kura pārziņā bija aģentūras ziņu apkopošana no alus dzertuvēm, kafejnīcām un restorāniem. Tas bija cilvēks gados, mazliet uzblīdis sārtvaidzis, taču slimīgs, ar augstu domātāja pieri un brīnišķīgām, uzmanīgām un domīgām, pelēkām acīm. Viņš pieņēma savus klientus vienā no rajona policijas pārvaldes istabiņām; ieeja bija pa tām parādes durvīm, pie kurām caurlaidi neprasīja.

Annija uzkāpa pa nodilušajiem akmens pakāpieniem. Pustumšajā gaitenī viņa saskrējās ar restorāna «Asto- rija» vecāko viesmīli, kas tieši tobrīd nāca ārā no Lahta kabineta. Viņi pamiedza viens otram ar aci. Abi bija pazīstami jau daudzus gadus; jaunībā viņi kopā sāka kādā no ārpilsētas kafejnīcām. Annija, pa ceļam nopūderējusi degunu un nokrāsojusi jau pietiekami sarkanās lūpas, iegāja šefa kabinetā, jūtot tādu kā mīlas satraukumu un arī vieglas bažas. Apciemojot Lahtu, tās bija viņas pastāvīgās pavadones, kas pagaisa, tiklīdz iesākās saruna: Lahts taču bija tik mīļš un apburošs sarunbiedrs. Kad Annija no kabineta izgāja, nepatīkamā, nomācošā satraukuma jutoņa uz minūtēm trim četrām atgriezās. Dažreiz šī sajūta piezagās naktī, ja Annija nespēja aizmigt no trokšņiem galvā un noguruma, ko bija radījusi kņada aluszālē.

Sajā reizē viņa pastāstīja par zvērudārza vecā uzrauga dīvaino uzvedību. Ar pilnvaroto Lahtu runāt bija viegli. Tas nedzēra, bet vīrieši krita Annijai uz nerviem tāpēc, ka, viņu ieraudzījuši, tūdaļ lūdza atnest alu.

Lahta klātbūtnē Annija juta neizprotamu pacilātību, gluži kā tenkojot ar labāko draudzeni, kam zināma visa Annijas dzīve kā savi pieci pirksti.

— Tātad viņi sastrīdējās,— Lahts novilka ar to apvaldīto, taču dziļo ziņkāri, kas spēj iesvelt stāstītājā entuziasmu.

—  Ka nu nc, iznāca varens numurs!

Ann ija maceja & ttelot notikumus aluspagrabiņa, atda rināt balsis, restaurēt smieklīgus žestus. Viņa lepr.i pastiepa roku, atmeta galvu, ar skatienu mērķēdams griestos.

—  Mārtiņa Lutera sprediķis?— Lahts jautāja.

Annija, iejuzdamās lomā, neatbildēja, nicīgi saknieba

lūpas, viņas nedaudz nokarenie vaigi piepūtās, sakustējās.

—   Kā jūs uzdrīkstaties tā runāt par plēsīgiem zvēriem! Jūs esat plēsoņas, nevis viņi!— Annija piepeši ieķērcās tik aizsmakušā balsī, ka Lahts sāka raustīties smieklos.

Sai sievietei piemita tāds talants, ka klausītājs spēja skaidri iztēloties līdz šim neredzētu cilvēku, ticēja kat- rajn žestam, vārdam, balss intonācijai. Tā bija mīkla, kā šī'sieviete mācēja attēlot gan vājās, vecišķās muguras kumpumu, gan sklerozes savilktos drebošos pirkstus, gan no satraukuma lēkājošo žokli! Nupat, nupat skatītājs uz viņas vaigiem ieraudzīs sirmos rugājus! Bet ne jau rugāji bija galvenais. Būtiskākais bija tas, ka cilvēks spēja ielūkoties otra cilvēka dvēselē.

—  Vai paēdis tīģeris, lauva slepkavo? Dzīvniekiem ir jāēd, vai tāpēc viņus kāds vainos? Bet tev, i'edz, svētdien patīk aizbraukt medībās. Tev uzspļaut viņu sašķaidītajiem kauliņiem, viņu asiņojošām ķepām un galvām. Zaķis raud, kliedz kā bērns, bet tu, pār viņu noliecies, aiz pārēšanās žagojies un pēc tam triec viņa galvu pret akmeni!— viņa iesaucās vecīgā, drebelīgā balsī.

Lahts klausījās, pievēris plakstus, un viņa priekšā it kā stāvēja piedzēries, nožēlojams sirmgalvis, kam trīcēja rokas, seja raustījās un acis bija kā ārprātīgajam. Lahts pat saskatīja klaūsītāju apskurbušās sejas, saklausīja smieklus un dusmīgu šņākšanu: «C-š-š! Klusāk, klusāk, netraucējiet viņu!» Sai viesmīlei nebija vis nekāds nieka talantiņš!

—   Kā? Medības ir godīga nodarbošanās? Viltot mīlas smaržas, mīlas balsis, ar strihnīnu ģiptēt izsalkušos, tas ir godīgs darbs? Ko? Atvainojiet., lūdzu,» es slikti dzirdu, ja varat, atkārtojiet skaļāk . . .— To sacīdama, Annija pieliek plaukstu pie auss un, idiotiski pavērusi muti, ieklausās. Taču pēc brīža viņa jau atkal gluži kā antīks orākuls atmasko ļaunumu:— Ak redz, kā! Jūs uzskatāt, ka arī dzīvnieki medī sava prieka pēc? Tieši jūs, jūs pārvērtāt medību suņus par nodevējiem, slepkavām! Un tas viss tiek darīts, nevis lai saglabātu dzīvību, bet spēlējoties, izdabājot savai gardēdības tieksmei. Ko? Bet veco suņu un kaķu «iemidzināšana»! Viņus, kas atdevuši jums savu mīlestību un godu, mirstošus atdod zinātniskiem institūtiem, un tur viņus pirms nonāvēšanas spīdzina. Jūs esat redzējis šo dzīvnieku acis, kad viņus stiepj ārā no dzīvokļiem un viņi tiecas pie saimnieka: «Palīdzi, aizstāvi!»— Annija izdveš kā spēkus zaudējusi.— Jums nebūs laimes!

Viņa noklepojas, izšņauc degunu, izņem no somiņas spogulīti un pūdernīcu — izrāde beigusies. Taču acīmredzot liels ir mākslas spēks, un Lahts tūdaļ nespēj uzsākt profesionālu valodu. Viņš ir sajūsmā, šūpo galvu, iepleš rokas un ne vien smejas, bet pat nopūšas. Kaut kas sāpīgs, satraucošs ir tomēr šajā pusjukušā, piedzērušā veča sprediķī.

—  Brīnišķīga miniatūra, pabeigta un noslīpēta. Jūs varētu uzstāties varietē.

Lahts ir izglītots, smalks cilvēks. Viņa darbs saistīts ar restorāniem, klubiem, kur apgrozās un filozofē ieskurbuši inteliģence. Alus pagrabiņš, kuru pārstāv Annija, taču viņu interesē tikai tāpēc, ka tas atrodas Tīrgartenes rajonā, netālu no Valsts kancelejas. Viņš pavēra galda atvilktni un piedāvāja Annijai šokolādi. Kā visi atturībnieki, viņš bija kārs uz saldumiem.

Taču darbs paliek darbs. Izrādās, ka plānprātiņa sprediķī jaušami politiski mājieni. Apmeklētājs, šķiet, krietnā skurbulī ir kliedzis:

«Tādā laikā jāžēlo ne jau krātiņā iespundētie zvēri! Arī es gribu brīvību! Un ne es vienīgais! Varbūt arī tu to gribi. Bet pamēģini, pasaki to fīreram! Par lopkautuvēm tagad neviens nešausminās, cilvēkiem izdomātas smalkākas pariktes!»

Kā jau parasti gadījumos, kad pļēgurs pēkšņi palaidis pretvalstisku neķītrību, neviens viņu, protams, neatbalstīja, taču neviens arī nerunāja pretī, jo tas tāpat varētu beigties ar nepatikšanām. Visi izlikās, ka nekā nav dzirdējuši, izbrīnījušies pablisināja acis un ar nevainīgiem ģīmjiem atgriezās pie saviem galdiņiem.

Abi ilgi precizēja šī piedzērušā pazīmes. Annija par viņu neko nezināja, cilvēki, kas bija sēdējuši pie tā galdiņa, nebija ar viņu pazīstami.

Pēkšņas iedvesmas pārņemts, Lahts piecēlās.

—   Ak, Annijas kundze! Visbīstamākais nacionālsociālisma ienaidnieks, kas nav vājāks par tankiem un lielga- bāliem, kuri virzās no austrumiem uz rietumiem,— tā ir cilvēku zemiskā, nesaprātīgā tiekšanās pēc brīvības!

Brīvība ir pati pirmā sātana draugaļa! Cik cēls ir mūsu mērķis: ar mūsu varenās dūres un ideju nesatricināmo spēku atsvabināt no brīves indes visuvareno un gudro cilvēku! Atteikšanās no brīvības kulta — tā ir jaunā tipa cilvēka uzvara pār zvēru!

Lahts apsēdās un, elpu atvilkdams, pasmējās par savu iekarsumu.

—   Skaidrs! Sis vecis ir vājprātīgs,— viņš sacīja, — taču būtībā viss, ko sludināja šis pārlopojies večuks, ir slikti maskēta pretvalstisku ideju propaganda. No ilgās upurēšanās zvēru sabiedrībā šī zooloģiskā piepe pati pārvērtusies par dzīvnieku. Tāds vecis ir vācu tautas ienaidnieks, bīstams, rūdīts ienaidnieks, kaut arī impērijas dzīvnieku aizsardzības biedrība ir fīrera personiskā aizbildniecībā. Annij, es jūs lūdzu, nedariet man pāri, ēdiet un paņemiet šo šokolādīti jūsu mazmeitiņai.

Viņš bija uzmanīgs un lietišķs, itin kā pie Oderas nedunētu kaujas, itin kā Berlīnē nebūtu svarīgāku darbu par noņemšanos ar vājprātīgu sargu. «Jaunā kārtība» bija izauklējusi jaunus cilvēkus, vāciešu augstāko sugu.

Annija aizgāja, kā allaž sirdī aiznesdama līdzi tīkamu siltumu. Viņa taču bija Lahtā iemīlējusies — protams, slepeni. Un, kā vienmēr, uz ielas tai piezagās nelāgs mulsums: vai šis vājprātis no zvērudārza nepazudīs tāpat, ka no dzīves bija pazuduši daži cilvēki, par kuriem viņa tika stāstījusi savam laipnajam un gudrajam sarun- biedram? Taču šai traucējošajai neziņai šodien pievienojās jaunas, nerimstošas bažas: visās sejās satraukums, acīs drūms sasprindzinājums; pa ielām trauc mašīnas ar koferiem, steigā sasietiem saiņiem.

Kas manīgāks, laižas no Berlīnes uz rietumiem.

Ja nu visi mīļā Lahta pieraksti — bet tādu astoņos viņu pazīšanās gados sakrājies ne mazums — tiks rokās tiem, kas no austrumiem virzās uz rietumiem, nekas labs nav gaidāms.

Bet Annija, par spīti nelāgajai omai, ar matemātisku precizitāti parodēdama šefa intonāciju, smaidu un žestus, pati par sevi ironizēdama, sacīja:

—   Jā, cienījamā Annij, tās ir nenovērtējamas miniatūras, esat pelnījusi baivu. Atlikumu paturiet sev!

Pēdējās dienas Fricijs biia uz veco uzraugu sapūties. Dusmoties uz Rammu Fricijs nespēja: pārāk stipri viņš sirmgalvi mīlēja. Viņš bija greizsirdīgs, Rammam uzradu- sies jauna simpātija. Tā nebija nedz sīkās bailēs ieslīgusī daudzbērnu pērtiķene Lerhene, nedz arī divkosīgais aprēķinātājs kapucpērtiķis, kas allaž večukam pieglaimojās, tāpat arī ne jautrais un sabiedriskais, taču pret visu pasauli vienaldzīgais, patmīlīgais, sprogainais apaļģimis, jaunais šimpanze Uliss. Izrādījās, ka Ramma jaunais mīlulis ir cilvēks.

Pēc izskata tas bija līdzīgs Rammam. Pa gabalu raugoties, tos varētu pat sajaukt. Tuvumā līdzība pagaisa. Tas bija slikti ģērbies virietis ar iekritušiem, bāliem vaigiem, skumīgu, lūdzošu skatienu, klusu, mazliet stos- tīgu valodu, apvaldītām, biklām kustībām.

No rīta viņi kopā atnāca uz pērtiķu mītni, un šis cilvēks vēroja, kā Ramms, iegājis Fricija būrī, gatavoja brokastis un izkārtoja zilās bļodiņas un rozā šķīvjus.

Ramms nebija kļuvis pret Friciju mazāk uzmanīgs. Gan zīļu kafija ar pienu, gan salāti ar kāpostiem un rāceņiem, gan kompots no žāvētiem bulgāru āboliem, kuriem izgrieztas serdes, gan tradicionālais skābā Moze- les vīna mēriņš desertā — viss tika pasniegts tikpat rūpīgi kā vienmēr. Kā allaž uzmanīgs, Ramms stāvēja līdzās Fricijam, un gorilla, ar papīra salveti noslaucīdams muti un pastiepdams brūnos pirkstus pēc jauna šķīvja, žigli palūkojās augšup uz sirmgalvi — vai Ramms ir novērtējis viņa labās manieres: viņš nesniedzas pēc deserta, bet apzinīgi notiesā vārītos kartupeļus. Parasti viņu acis šajā brīdī sastapās — un Fricijs, atcerēdamies sava drauga glāstošo, gandarīta lepnuma pilno skatienu, līdz pat pusdienām bija labā omā. Taču šoreiz viņu acis nesastapās: večuku pasauca pavadonis, kas stāvēja pie būra.

Fricijs palīdzēja Rammam salikt netīros šķīvjus kaudzītē, pats nolika tos uz paplātes un pavadīja uzraugu līdz durvīm. Tur viņš, kā parasti, nomutēja večuka plecu un vaigu. Ramma pavadītājs pasmējās, un šie labsirdīgie, maigie smiekli Friciju sarūgtināja.

Pēc brokastīm gorilla no iekšējām telpām izgāja vasaras mitnē — svaigā gaisā uzceltā būri.

Ap pusdienlaiku kļuva šim gadalaikam neierasti karsts; pēc pamatīgām nakts lietavām gaiss bija piesūcies ar valgu tveici. Sajā rītā zvērudārzs šķita uzkrītoši tukšs. Fricijs pameta gaisā koka bumbu, tā dārdēdama aizripoja stūrī, tad piegāja pie režģa un, ar roku tajā ieķēries, izklaidīgi palūkojās visapkārt.

Tāpat kā agrāk, kā vienmēr, savās nesaprātīgajās skumjās pa krātiņu šaudījās gorillas kaimiņš — izģindis vilks, kūkumu uzmetis. Viņš skraidīja no būra viena kakta līdz otram, saslējās uz pakaļkājām, atmetis galvu, tirināja gaisā priekšķepas, tad pagriezās un, nerimstošu brīvības alku dzīts, joza gar režģī atpakaļ. Vilks, pamanī- jiapFriciju, pakratīja galvu un turpināja skrējienu. Viņš nedrīkstēja apstāties. Kaut kur taču jābeidzas šim režģim, šai nožēlojamajai verdzības teritorijai, un tad viņš skries pa brīvu, laimīgu un maigu, vēsu meža zemi!

Divi Himalaju lāči, kā jau mūždien, ar fanātisku neatlaidību centās salauzt būri. Viens, ar baltajām krūtīm pieplacis pie režģa, iebāzis garo degunu starp resnajiem stieņiem, mēģināja tos izkustināt; otrs ar šauro mēli laizīja režģi. Likās, stienis no siekalām kļūs irdens un padosies, salieksies, un tad viņi sasniegs kalnu mežu pasakaino valstību, kuras putojošās upes pārplūdinās nožēlojamo būri.

Leopards, atlaidies uz sāniem, ar savu mīksto ķetnu mēģināja paplašināt spraugu, kas šķīra ar cinkotu skārdu apsisto grīdu no dzelzs ietvara apjoztā režģa.

Reiz kāds vecs vīrs — Rūras ogļracis, vērodams šo nodarbošanos, sacīja blakusstāvošai večiņai:

—   Atceros, reiz «Kroņprinča» šahtā tikām apbērti. Es gulēju tāpat kā šis nabadziņš un no milzīgā akmeņogļu blāķa, kas bija mums uzgāzies, ar rokām pa gabalam vien lauzu nost. Mēs taču arī gribam brīvi elpot.

—  Labāk stāvi klusu,— vecene sacīja.

Taču Fricijs, protams, nezināja nedz to, ko bija teicis vecais ogļracis, nedz arī to, ko viņam bija atbildējusi sieva.

Tīģerieni Liziju, kas parasti noņēmās ar bērniem, tajā rītā bija sagrābušas smeldzīgas skumjas. Smagi, taču mīksti un klusi likdama soļus, viņa klīda pa būri, neraz- dama sev vietu, žāvājās, kustināja asti, zem viņas strīpainās ādas cieti kā akmens savilkās, saspringa muskuļi, bet tad, pēkšņi atslābuši, tie it kā izgaisa . .. Viņa īgņojās uz ņaudošajiem bērniem, kas lūdzās, lai māte atguļas un tos pabaro. Likās, šai bridi viņai derdzās šie nebrivē dzemdētie bērni.

Hiēna Bernāra bija bezspēkā nostiepusies gar zemi: aste atšauta, iesārtās, puspievērtās acis asaroja, tajās jautās pārgurums un apātija.

Kondori un ērgli iztālēm izskatījās pēc saltiem granīta bluķiem — tik nekustīgi tie bija! Viss viņu gara spēks, kas bija dzimis tajā ledainajā augstumā, kur retinātais gaiss jau tiek saukts par debess plašumu, tiem bija koncentrēts acīs. So acu nekustīgajā, caururbjošajā gaišumā jautās nežēlīgs spēks, un šķita, šīs acis spēj gluži kā dimants izurbties cauri jebkurai akmens sienai un pārgriezt stiklu .. . Piecdesmit divus gadus būrī sēž druknais, salīkušais ērglis, piecdesmit divus gadus viņa nekustīgās, astronomiski redzīgās acis seko mākoņu kustībai, bet pēdēja laikā arī iznicinātāju gaitai. Mūžīgā katordznieka skatiens izstaro kaisli, kas stiprāka par skumjām un mokām. Brīvība ir bagātība, tā krasi atšķiras no nožēlojamās verdziskās eksistences, gluži kā debesu plašums nav salīdzināms ar cinkotā būra restoto kubu.

Vecais lauva guļ, smago, pinkaino galvu nolicis uz sklerotiskajām ķepām; viņa lielais deguns, kas līdzīgs vecam papēdim no porainas gumijas, ir sažuvis un gluži kā izslēgts radiouztvērējs neuztver pretīgo benzīna smaku un smacējošās izplūdes gāzes, šķebinošo smirdoņu, kas nāk no pārtikas preču un vīnu veikalu pagrabiem, dvaku, kura rodas, nepilnīgi sadegot gāzei neskaitāmajās vannasistabās un virtuvēs, pliekano sēra elpu no Vedinga rūpnīcas skursteņiem, upes motorkuģu rūgteni eļļaino smaku un dienišķo sviedru un naksnīgo skābeni alkoholisko smirdoņu, pēc kuras ož cilvēki, kas mīt akmens aizās . . .

Bet tad lauva ar mēli aplaiza sauso degunu, samitrina to ar siekalām un noskaņo uztveršanai šo sarežģīto, vissmalkāko aparātu. Lauva guļ nekustīgs un atgādina dzeltenpelēku smilšakmens bluķi, taču viņa samitrinātais deguns darbojas — uztver, filtrē, atdala milzum daudz nederīgu, sliktu smaku, kas nāk no Trešās impērijas galvaspilsētas.

Lauvas akmens ķermenis tikko manāmi atdzīvojas, kustas astes gals, un satraukuma trīsas pārskrien smilšainajai ādai. . . Un pēkšņi rāmi, vienmērīgi paveras lielie plaksti un divas milzīgas, gaišas, bargas acis vērīgi noraugās uz vareno, no taisniem stieņiem veidoto režģi, un atkal kā pilnvērtīgs, ieeļļots mehānisms plaksti nolaižas, acis zem tiem paslēpjas. Lauva atkal ir pārakmeņo- jies, atkal izžūst, izslēdzas gumijotais deguns un vairs neuztver un nefiltrē pilsētas smakas.

Tas ik dienas atkārtojas daudzkārt, šīs kustības pauž sāpes, cerību, kura būs dzīva, kamēr vien lauva elpo un redz. Jo ik dienas starp nožēlojamajām nebrīves smakām šis večuks jūt, māk atšķirt arī smalkās kā zirnekļa tīkls stepes smaržas — tur, kavalēristu kazarmās, tiek izkrauts siens —, kā arī ūdens un savvaļā augošo koku elpu. Brīvība! Tā slēpjas milzīgajās, mēness apmirdzētajās Āfrikas debesīs, karstajā, svelošajā tuksneša gaisā . .. Lauva ar cerībām paceļ plakstus: ja nu pēkšņi režģis ir izģaisis un viņam acīs raugās brīvestība?

Tveicīgā, karstā rīta dzidrums pēkšņi pārvērtās negantā lietū. Dzelteni un melni mākoņi brāzmaini savilkās pār Berlīni. Viesulis aizdrāzās virs ielām, balti, krēmkrāsas un sarkani ķieģeļu putekļi uzvirmoja pār simtiem un tūkstošiem sabombardēto ēku; smiltis, papīra stērbeles, netīra vate, apzelēti cigāru izsmēķi un no lūpukrāsas sarkanie cigarešu gali pacēlās gaisā, bet no augšas lejup triecās blīva, karsta, dzeltena ūdensgāzma, un viss sajuka ūdens ķīselī, pa asfalta gultnēm aizšalca tumšbrūnas, straujas un seklas upes.

Fricijs sēdēja krēslā; lietus, kapādams cinkoto skārdu un lapotni, valgā tveice, migla, dzeltenie, izpluinītie mākoņi — tas viss sajaucās gorillas snaudošajā apziņā un uzbūra sapni, kas bija daudz spilgtāks par šodien skatīto realitāti. . .

Tas bija Āfrikas tropu mežos, kur zem varenās, blīvās koku lapotnes un liānu segas valdīja krēsla, kur sutoņa bija tik šausmīga, bet gaiss tik nekustīgs, ka šķita — dusošās gāzu molekulas, no kurām sastāv gaiss, šeit nepakļaujas Avogadro un Zerāra likumiem. Sājos mežos karstas lietusgāzes gandrīz cauru gadu ar mežonīgu niknumu, kuram pa spēkam būtu izraisīt pasaules plūdus, kapāja melno zemi. Seit koki, kā sajukuši no valgmes, karstuma un leknās trūdu dvakas, zaudējuši individualitāti, savijušies ar zariem, ar sulīgajiem stumbriem spiedās cits pie cita, sapīti un savstarpēji sasaistīti ar simtiem tūkstošu liānu, zariņu, zarnu, muskuļu un artēriju, apsegušies ar svina smagu biezādainas, karstas lapotnes cepuri, radīja mežu, kas bija vairs viens vienīgs grandiozs ķermenis.

Dzīvais, elpojošais koku un lapu vienlaidu ņudzeklis bija tik blīvs, nekustīgs un smags, ka to varētu salīdzināt vienīgi ar ģeoloģisku slāni. Tas bija tikai šķitums, ka mežs ir miris, tajā vētraini ritēja dzīve. Uz karstajām lietusgāzēm mežs atbildēja ar dzīvības sprādzienu, kas šāvās augšup, šūnām ar šaušalīgu ātrumu un enerģiju daloties. Smago meža gaisu, kas blīvuma ziņā bija līdzvērtīgs karstam ūdenim, nespēja panest cilvēks un arī lielākā daļa zvēru; šeit, gluži kā ūdenī, bez skafandra varēja nosmakt. Lietavu starplaikos no katras lapas apakšas, vingrinādami kājiņas un pūzdami stabulītes, izlīda simtiem kukaiņu, bet lapu šeit bija daudz. Dūkoņa kļuva sulīga, un šķita, ka dūc nevis gaiss, bet pats mežs ieskandinājis savu stumbru, liānu, zaru un lapu biljonus. Moskīti un odi gūlās pār meža krēslu kā vēl biezāka, nekustīgāka tumsa, nesatilpdami kubikmetrā gaisa, tie cits citam traucēja lidot. To daudzumu varētu izteikt tas pats skaitlis, ar kādu izsakāma galaktikas masa.

Nodzīvojis te dienu, jauns cilvēks varētu no ciešanām savārgt un novecot. Sājos mežos mita gorillas. Un, snauzdams Berlīnes zooloģiskā dārza pērtiķu mītnē, gorilla pa miegam sevi ieraudzīja meža karstajā tumsā, ieraudzīja māti, vecākos brāļus un māsas, kas atgaiņājās ar zariem no odu uzmācības, un no pievērto brūno plakstu apakšas izspraucās laimes asaras.

6

Lietus laikā Ramms un viņa ceļabiedrs Krauze patvērās paviljonā, kurā vasarā mēdza pārdot saldējumu. Paviljonā vēl netirgoja, taču pītie krēsli un galdiņi no noliktavas jau bija atvesti.

Vecais sargs un Krauze, pārlaizdami lietu, sēdēja krēslos, smēķēja un tērzēja.

Krauze bija iesiešanas meistars, tramvaja katastrofā viņam tika sakropļota roka un ielauzts krūškurvis, un tagad viņš iztika no pensijas. Pirms dažām dienām, kad Ramms veica savu vakara apgaitu, viņi iepazinās, šķiet, tīrā sīkuma dēļ. Rammam bija krietna un skaidra sirds, taču viņa necilais prāts nespēja atrisināt dzīves virpuļa savērptās mīklas. Un viņa naids pret Vācijas briesmīgajiem saimniekiem, kas bija izgudrojuši kungu rasi, pārvērta viņa līdzjūtību un cilvēkmīlestību par nicināšanu.

Tieši tagad, šajā mirklī, lietum līstot, Ramms izteica savu galveno domu — līdz šim viņš to nevienam nebija atklājis.

—   Mūsu kungu rase dzīvo tā, itin kā pasaule salīdzinājumā ar viņiem nebūtu nenieka vērta. Jaukajām, godīgajām, labsirdīgajām būtnēm, kurām nav valodas, ir nodarīts pāri, bet kungu rase savās rokās tur visu labāko, kas vien šajā dzīvē ir. Ja kungus traucē vai — tieši otrādi — viņiem ir vajadzīgi kādi dzīvnieki, viņi tos nonāvē veselām tautām. Tie viņiem ir gluži kā smiltis, kā ķieģeļi. Ja viņi izdevīguma vai prieka pēc nolēmuši iznīdēt kādu dzļvnieku sugu, tad kaus gan večus, gan grūtnieces, gan jaundzimušos, viņi tos izkvēpinās no dzimtajām alām, nomērdēs badā, nosmacēs dūmos.

Agrāk izdzīvoja tie, kam bija labs kažoks, tauku slānis, cieņā bija tie, kas skaisti, tie, kam košs akots, bagātāks apmatojums. Taču tagad ieviests jauns, baismīgi nesaudzīgs atlases likums, vēl nežēlīgāks par salu, bada mokām un cīņu mīlestības dēļ; tagad izdzīvo plikie, kaulainie, pelēkie, bez spalvas un akota, ar smirdošu gaļu, bezkrāsainie … Tā tik ir atlase! Tā vērsta uz visa dzīvā iznīcināšanu. Seski ir jāieceļ svēto kārtā.

Kāpēc dzīvnieku nogalināšana netiek uzskatīta par noziegumu? Kāpēc, kādēļ? Augstākas kārtas radījumam ir saudzīgi, mīloši un žēlsirdīgi jāizturas pret zemāko, tāpat kā pieaugušajam pret bērnu.

—   Kāds ir mans secinājums?— viņš domīgi jautāja, it kā pārbaudīdams savas domas.— Ja gribi būt par Visuma valdnieku, jāiemācās cienīt pat šo te tārpu.

Viņš norādīja uz bālganrozā slieku, kas bija izlīdusi no uzrūgušās zemes. Krauze, nežēlodams savu nātno, veco žaketi, izgāja lietū un pārnesa tārpu uz augstāku vietu puķu dobē, zem platajām kannas lapām, kur to neapdraudēja ūdens straumes.

Atgriezies paviljonā un noslaucījis lietuslāses no bālajiem, iekritušajiem vaigiem, viņš sparīgi dauzīja pret grīdu kājas, lai notrauktu pie pazolēm salipušo zemi, un sacīja:

—  Jums taisnība. Jāiemācās godāt un cienīt dzīvību.

Pirms Ramms bija saticis Krauzi, viņam šķita, ka

jebkurš cilvēks, iepazinis viņa uzskatus, nosauks viņu par izdzimteni, vājprātīgo. Bet izrādījās, ka tas tā nav!

Krauze aizsmēķēja cigareti un, norādīdams uz lietus dūmakas apņemtajiem būriem, teica:

—  Tur gan nav cerību, no turienes tikai viens ceļš — uz mēslaini.

—   Tā nu gluži nav,— Ramms iebilda.— Jau gadu simtiem lopkautuvēs nonāvē dzīvniekus. Par šo iepriekšno- lemtību bail pat iedomāties, cik pierasts tas viss ir, un tomēr viņi arvien cer! Pat tie, kas pārsviedušies savu cietumsargu pusē.

Piepeši Krauze pieliecās večukam tuvāk un, pamājis ar tukšo piedurkni, sacīja:

—   Jau notiek kaujas par Berlīni. Hitlers mūs ir piekrāpis. Cilvēki grib pārmaiņas. Tas nu ir kā likts! Kaut arī daudzi pēdējo gadu laikā bijuši ļaunāki par zvēriem.

Viņš nopūtās: ar to vien, ko viņš nupat tika pateicis, kara laikā pietika, lai galva ripotu zem Moabita cirvja. Tagad viņa likteņa saimnieks bija vecais savādnieks ar rugājiem noaugušajiem vaigiem — pērtiķu mājas uzraugs.

Ramms pašūpoja galvu.

—   Pat tārpiem ir vajadzīga brīvība. Naktīs es dažubrīd ieklausos. Un pēc tam pa tumsu eju no būra pie būra un atkārtoju viņiem: «Pacietieties, pacietieties…» Es taču to varu teikt tikai viņiem.

Viņš palūkojās uz urgām, kas skrēja pa celiņiem starp būriem, un sacīja:

—   Gatavie plūdi, bet varbūt tie taisnajie izglābsies. Pār mēru tak nelaimīgi šeit cilvēki, un, kad viņus pašus dzen uz nokaušanu, šķiet,— mana sirds grib tam ticēt,— viņi ir pelnījuši labāku likteni.

Vakarā, uzvilcis citu žaketi, Krauze iegriezās alus pagrabiņā.

Viesmīle nesteidzās viņu apkalpot. Nopūzdams no beidzot dabūtā kausa putas, viņš teica:

—   Ilgi, ilgi gan šodien nācās gaidīt, bet man, lai cik tas dīvaini, vēl ir kāds darbiņš — jāaprunājas par kādu taisnu cilvēku.

Viesmīle paskatījās uz Krauzi ar saraudātām, taču ņirdzīgām acīm un, pieliekusies viņam pie auss, sacīja:

—   Tavs taisnais cilvēks nevienam nav vajadzīgs — šefs ir nošāvies. Viņa dziesmiņa nodziedāta.

Tumšā un siltā pavasara nakti sākās cīņas pašā Berlīnes centrā.

Varenais spēks, kas nāca no Austrumiem, bija ieslēdzis Hitlera galvaspilsētas ļauno sirdi ciešā lokā.

Mobilās daļas, tanki un pašgājēju artilērija ielauzās Tīrgartenes rajonā.

Tumsā zibsnīja trasējošo ložu kārtas, gaiss piepildījās ar kaujas smakām; ne vien ar tām, ko spēj uztvert cilvēka oža — slāppkļa oksīdiem, degoša koka, dūmu un gruzduma tvanu —, bet arī ar tām tikko jaušamajām, kuļ&s atšķiramas tikai ar dzīvnieku maņu. Un šīs smaržas nakts vidū satrauca dzīvniekus vairāk nekā šāvieni, vairāk nekā ugunsgrēku liesmas.

Miklais okeāna vējš, tuksnešu svelme, Himalaju ieleju smaržīgo ganību rēnums, tveicīgā meža elpa, pavasara dvesma — viss sajaucās un kā murskulis kūleņodams vēlās no būra uz būri.

Lāči nostājās uz pakaļkājām un, raudzīdamies tumšsār- tajā miglā, raustīja dzelzs stieņus.

Vilks te piespiedās ar vēderu pie cinkotās grīdas, te lēca kājās. Tūdaļ, tūdaļ viņa kumpo muguru noglaudīs maigie lazdas zari un nagi iegrims mīkstajā, glāstošajā sūnā, un viņa nogurušās acis atveldzēs meža vēsums. Kažoks viņa sānos bija izdilis no ilgas skraidīšanas gar raupjo režģi, un aukstais metāls saldēja ādu; dzelzs pieskāriens atgādināja par verdzību, un tad, aizmirsdams piesardzību, kas mūžam bija mitusi viņa asinīs, nobažījies, ka brīvība paies garām, viņu nepamanījusi, vilks pacēla galvu un kauca, saukdams, lai tā nāk.

Berlīnes ugunsgrēka kāvus būrī atstaroja Feniksa nagu noslīpētā dzelzs grīda . . . Likās, dūmakainais mēness uzlec starp tumšiem akmeņiem pār milzīgo tuksnesi, no kura vēl dveš dienas tveice.

Fricijs, kā jau parasti, pārlaida nakti pērtiķu mītnes telpās un neredzēja kaujas liesmas. Tonakt, nošķirts no pasaules ar biezajām sienām, viņš palika tumsā gluži viens.

Nakts vidū vācu karaspēks un esesiešu vienības no zvērudārza rajona bija padzītas. Uz laiku kaujas trokšņi aprima.

Padomju tanki un kājnieku karaspēks pie zooloģiskā dārza mūra sienām koncentrējās jaunam, varbūt pēdējam triecienam. Vācieši steidza turp pievilkt artilēriju, lai traucētu tanku koncentrēšanos.

Dārdoņa bija Friciju uzmodinājusi, un viņš stāvēja, ar plaši ieplestām rokām ieķēries režģī, šķita, ka viņš izstiepis milzīgus, trīs metrus garus melnus spārnus. Viņa acis ātri mirkšķināja; ieklausīdamies aprimstošās kaujas trokšņos, viņš neskaidri murmināja un aprauti, bet skaļi vilka nāsīs gaisu.

Betonētā kambara tumsa, šķiet, pletās plašumā un pamazām pārvērtās par maigo, rāmo meža tumsu.

Vakarā, kad Fricijs no ārējā būra pārgāja uz savu guļamistabu, Ramms ar segu apsedza viņa plecus un piemetās uz krēsliņa viņam līdzās: Fricijs nevarēja aizmigt, ja palika viens. Ramms, kā parasti, glaudīja viņa galvu, kamēr viņš iesnaudās. Taču tovakar Ramma acīs nebija mūžīgo skumju. Fricijs nesaprata cilvēka valodu, taču viņu satrauca sirmgalvja steidzīgie, klusie vārdi, kurus tas teica, viņu iemidzinādams.

Viņš nevarēja neticēt večukam un, tagad pamodies, stāvēdams pustumsā, bija nobažījies: kādēļ gan šovakar vecā uzrauga nav blakus?

Pēkšņi smagi, dobji triecieni satricināja zemi un lika iedunēties gaisam. Tas bija artilērijas viesulis, ko vācieši raidīja pret Tīrgartenes rajonā koncentrētajiem padomju tankiem.

Šāviņa sprādziena atrautas, plaši pavērās pērtiķu mājas durvis, Friciju apžilbināja dzeļošs gaismas stars.

Likās, pēc mirkļa, kad viņš atvērs acis, nebūs vairs ne apnikušo betona sienu, ne režģa, ne iemīļoto rotaļlietu, ne gultas ar svītroto matraci, ne segas, ne piena tases, kuru Ramms bija nolicis uz galdiņa līdzās gultai. Bija pienācis laiks atgriezties dzimtajos mežos Kivu ezera krastā.

No rīta komandantūras pārstāvis, saimniecības dienesta virsnieks, salīcis, briļļains cilvēks ar paguruma un rūpju ēnu vaigā, pa celiņiem soļodams, apskatīja zvērudārzu.

Savos būros pa kaktiem slapstījās nakts kaujas apdullinātie dzīvnieki, bet līdzās sprostiem stāvēja sarkanarmieši un cauri režģiem sniedza tiem maizi, cukuru, cepumus, desu.

Iegājis pērtiķu mītnē, komandantūras pārstāvis ieraudzīja veco uzraugu ar formas naģeni galvā sēžam pie milzīga, melna pērtiķa līķa — tā krūtis bija saplosījusi artilērijas šāviņa šķemba.

Komandantūras pārstāvis lauzītā vācu valodā pateica, ka sirmgalvis — vienīgais, kas nav pametis savu darba vietu,— pagaidām tiek iecelts par zooloģiskā dārza direktoru; gaļēdāji dzīvnieki jābaro ar zirga gaļu — visapkārt kritušu zirgu esot daudz, bet pēc dažām dienām sākšot darboties pilsētas lopkautuves.

Večuks saprata, pateicās un pēkšņi, rādīdams uz pērtiķa līķi, sāka raudāt.

Komandantūras pārstāvis līdzjūtīgi noplātīja rokas, papliķēja sirmgalvim pa plecu un, izgājis no pērtiķu mītnes, nogriezās sānceliņā.

Uz soliņa zem liepas, kas nupat bija sākusi zaļot, sēdēja divf vācieši — ievainotais karavīrs hospitāļa halātā ar ap/elsīnkrāsas atlokiem un meitene baltajā aubē ar sarkano krustu. Uz zemes un debesīs valdīja klusums. Ievainotajam galva bija apsieta ar netīru marlessaiti, roka gulēja iekārta ģipša šūpulī. Kareivis un meitene kā apburti klusējot raudzījās viens otrā, un komandantūras pārstāvis, ieskatījies viņu sejās, pameta ar aci garāmejošajai patruļai.

MAKSUDS IBRAHIMBEKOVS,

azerbaidžāņu rakstnieks

ARDIEVU, «MILEDIJA»![6]

Tovasar visi lasīja «Trīs musketierus». Patiesību sakot, sākumā mēs nemaz nezinājām, ka tāda grāmata ir. Vispirms bija filma kinoteātrī «Baku komūna», tad visi mūsu ielā dziedāja brīnišķīgo d'Artanjana dziesmiņu — «var-var-var-var-vara» un tā tālāk. Tas skanēja vareni, it īpaši dziedot korī. Ko nozīmē «var-var-var-var-vara», nesaprotu vēl šodien, bet tas arī nav svarīgi. Pēc tam ieradās tēvocis Džebrails un paziņoja, ka esot tāda grāmata —«Trīs musketieri»— un to sarakstījis franču rakstnieks Dimā.

Tēvocis Džebrails bija beidzis franču tekstilinstitūtu Parīzē un tāpēc lieliski orientējās visos jautājumos, kas šā vai tā saistījās ar Franciju. Kopš tā laika pagājuši daudzi gadi, bet visi mūsu radinieki un paziņas līdz pat šai dienai pārliecināti, ka tēvocis Džebrails lieliski pārvalda franču valodu. Iespējams, tā tas arī bija, taču es pats no viņa esmu dzirdējis tikai vienu franču vārdu: «silence», kas nozīmē — klusēšana. Tēvocis Džebrails iespaidīgā balsī to izrunāja brīžos, kad viņu kāds pārtrauca. Kaut gan, atklāti sakot, mūsu pagalmā jau arī nebija neviena, ar ko sarunāties franču valodā.

Tajās reizēs, kad tēvoci Džebrailu uzaicināja uz dzimšanas dienām — bet tas nekad netika aizmirsts —, viņš neatkarīgi no jubilāra vecuma un nodarbošanās dāvināja tikai sporta biksītes, krekliņu un čībiņas.

Tas tika darīts tāpēc, ka tēvocis Džebrails sevi uzskatīja par ievērojamu fiziskās kultūras un sporta darbinieku. Viņš kaut ko pasniedza Fizkultūras institūtā. Nezinu, ko īsti, taču sportu tēvocis propagandēja visiem iespējamajiem līdzekļiem.

Toreiz mēs to vien sapņojām, ka kļūsim par bokseriem vai futbolistiem. Taču viss mainījās tajā dienā, kad tēvocis Džebrails atnesa vecu, nobružātu grāmatu un pateica, ka filma uzņemta pēc šis grāmatas. Viņš vēl piebilda, ka grāmatu ar filmu nemaz nevarot salīdzināt. Sākumā mums likās, ka tēvocim labāk patikusi filma, bet, kad sapratām, ka patiesībā ir gluži otrādi, nekavējoties sākām grāmatu lasīt. Vispirms to izlasījām kopā, balsi, tad pēc kārtas katrs atsevišķi. Mēs to izdarījām Joti ātri, un kopš tās reizes es apskaužu visus, kas «Trīs musketierus» lasa pirmo reizi.

Neviens vairs nevēlējās kļūt nedz par lidotāju, nedz ugunsdzēsēju vai bokseri. Kopš tās dienas virs mūsu māju jumtiem neuzlidoja neviens, pat visvienkāršākais pūķis, Mēs visi iestājāmies musketieros. Bijām paši parastāki^ musketieri — ar pistolēm un zobeniem, ar strausa spalvām rotātu cepuri galvā. Tiesa gan, šis spalvas — musketieru atšķirības zīme — kļuva par strausa spalvām tikai pie mūsu cepurēm, līdz tam tās piederēja mūsu kaimiņienes — cienījamās Lafruzas — tītariem. Putni no tām šķīrās pavisam padevīgi un bez kurnēšanas, ko gan nevarēja teikt par viņu saimnieci.

Pati Lafruza katra jauniesauktā musketiera parādīšanos sagaidīja ar negantu kliegšanu, tā ka nezinātājs pat varētu nodomāt: spalvas izrautas nevis tītariem, bet gan pašai Lafruzai vai tuviem viņas radiniekiem. Viņa lādēja gan mūs, gan nez kāpēc mūsu vecākus. Tomēr visvairāk šādos gadījumos tika dievam. Lafruza bija ļoti dievbijīga. Nekad mūžā neesmu sastapis otru tik dievbijīgu cilvēku. Viņas attiecības ar dievu bija balstītas uz savstarpējās saprašanās un vienlīdzības principiem. Lafruza no viņa neprasīja neko vairāk kā elementāru uzmanību un cieņu. Ja dievs šos noteikumus ievēroja, viņa tam izrādīja vislielāko labvēlību. Bet, ja dievs, aizņemts ar kādām citām, pēc viņas domām, mazāksvarīgām lietām, ļāva notikt kaut kam tādam, kas neatbilda Lafruzas gaumei un plāniem, tad . . . tad viņa iznāca mūsu pagalma vidū, pacēla rokas pret debesīm un sāka izkliegt visu to, ko šādā reizē domāja par debesu valdnieku i un viņa svītu. Apkārtējie iedzīvotāji pat svelmainajās jūlija dienās tad uz karstām pēdām vēra ciet logus un sauca iekšā bērnus …

Dievam, protams, Lafruza pārmeta nepamatoti. Pret Lafruzas ģimeni tas izturējās labi. Viņi bija paši bagātākie cilvēki ne tikai mūsu pagalmā, bet ari ielā. Lafruzas virs bija veikala vadītājs. Liekas, tur viņam maksāja milzīgu algu. Tēvocis Džebrails pat apgalvoja, ka Lafruzas vīrs pelnot vairāk par jebkuru zinātņu akadēmijas prezidentu. Viņš vēl piebilda, ka galu galā nevienam nav jāzina, cik mēnesi pelna prezidents, ka galvenais ir nevis alga, bet gan tas, ka par Lafruzas vīra mēneša izpeļņu pastāvīgi interesējoties milicija.

Taču Lafruza mūs toreiz nemaz neinteresēja — mēs spēlējām musketierus. Pareizāk sakot, nevis spēlējām, bet bijām musketieri. Mūsu pagalmā vairs neviens nekā- vās vienkārši tāpat. Pretinieks tika obligāti izaicināts uz divkauju. Vai tas nebija lieliski? Musketiera profesija ir pati labākā profesija pasaulē. Toreiz mēs visi bijām iemīlējušies Francijas karalienē Austrijas Annā. Viņas dēļ mūsu pagalmā notika divkaujas uz dzīvību un nāvi. Si taču bija vienīgā reize mūsu dzīvē, kad mēs mīlējām karalieni.

Tajā dienā par godu Austrijas Annai vajadzēja notikt kārtējai divkaujai. Mūsu pretinieki no 151. mājas jau izvilka zobenus, sekundanti deva zīmi sākt cīņu, kad Lafruza uzsāka kārtējo skandālu strausa spalvu dēļ. Vispirms viņa griezīgā, dvēseli plosošā balsī novēlēja, lai nokalst rokas tiem, kuri šis spalvas izrāvuši viņas tītaram. Tad ļoti aizkustinoši iztēlojās, kādus pārdzīvojumus tas sagādās nākamo invalīdu vecākiem. Tikai pēc tam Lafruza pievērsās dievam, kurš gan redzējis, kā nejau- cēni puikas ņirgājušies par nabaga neaizsargātiem putniem un par pašu Lafruzu, tomēr nav iejaucies. Viņa kliedza arvien skaļāk un skaļāk, bet dievs klusēja. Liekas, viņš bija nolēmis ar mums izrēķināties vēlāk, kad paaugsimies.

Tītari vienaldzīgi — it kā uz viņiem nekas neattiektos — raudzījās uz savu saimnieci un klusēja, gluži tāpat kā dievs. Klusējām arī mēs. Vispār šiem tītariem neklājās nemaz tik slikti, jo par viņiem tika gādāts labāk nekā par vienu otru cilvēku. Nevarēja būt pat runas par to, ka viņus nokautu un izvārītu zupā — svaiga gaļa un putni katru dienu pietiekamā daudzumā tika piegādāti Lafruzas mājā. Tītarus viņa turēja tikai sava prieka pēc, tāpal kā citi audzē akvārija zivtiņas, tur kanārijputniņus vai papagaiļus. Tiesa, tītari piesmirdināja pagalmu un pievilināja mušas, bet es gribētu gan redzēt cilvēku, kurš būtu iedrošinājies iebilst Lafruzai, ka viņam šī smaka vai mušas nepatīk .. .

Jā . . . Lafruza skaļā balsī auroja, bet mēs stāvējām, klausījāmies un gaidījām, kad viņa beigs .. . Un pēkšņi Lafruza apklusa. Pagalmā iestājās klusums, un šai klusumā mēs izdzirdām dīvainus šmaukstienus — izrādījās, Lafruza bučoja savu meitu, kura tikko bija atgriezusies no vasarnīcas. Lafruzas skuķi sauca par Saidu. Viņa jau bija izrāvusies no mātes skāvieniem un kārtoja izjaukto frizūru.

—   Tu man sajauci visus matus,— viņa smalkā balstiņā pārmeta.

Taču Lafruza staroja laimē un mīlestības pilnām acīm raudzījās savā lolojumā. Arī mēs stāvējām un skatījā- miesi-un nemaz nepazinām Saidu, kuru nebijām redzējuši apmrram pusotru mēnesi. Kā viņa pārvērtusies! Kļuvusi tik skaista! Ļoti skaista! Visiem vai acīs dūrās viņas brīnišķīgais iedegums un daiļums. Klusēdami stāvējām un skatījāmies. Klusēja arī viņa.

—   Ar šitiem resgaļiem tu nespēlējies!— Lafruza pamācīja.— Viņi ir ļauni, moka mūsu tītariņus.

—  Nē, spēlēšos!— lūpu uzmezdama, atcirta Saida.

Viņas iegāja istabā, bet mēs raudzījāmies viņām nopakaļ un sajūsmināti domājām, cik jauka ir Saida. Mēs par to iedomājāmies visi reizē, domājām vairākas stundas pēc kārtas un uz vakarpusi jau bijām viņā pilnīgi iemīlējušies. Pat kļuvām nedaudz labvēlīgāki pret Laf- ruzu. Nevienam tagad vairs nenāca ne prātā viņas tītariem izraut kaut mazāko spalviņu. Tālab arī visiem jaunpienācējiem strausa spalvu trūkuma dēļ neatlika nekas cits kā kļūt par pašiem parastākajiem karaļa gvardiem.

Kopīgi uzrakstījām Saidai vēstuli, kurā atzināmies, cik ļoti viņu mīlam. Patiesi — mēs viņu ļoti mīlējām. Kā viena ūdens lāse ir līdzīga otrai, tā Saida bija līdzīga d'Artanjana iemīļotajai — Konstancei Bonasjē. Šķiet, tas viss ļoti patika arī pašai Saidai. Viņa kļuva pat nedaudz uzpūtīga. Tagad viņa no rīta līdz vakaram spēlējās kopā ar mums. Viņa bija Bonasjē kundze, bet mēs katru dienu mājas parādes durvju priekšā viņas dēļ cīnījāmies un gājām nāvē. Arī Lafruza pret mums tagad izturējās daudz iecietīgāk, un vispār viņas trači bija kļuvuši retāki.

Atceros, tai vakarā tēvocis Džebrails atgriezās no triju republiku turnīra Tbilisi. Viņš sēdēja un stāstīja par sacensībām, par lielisko diska metēju Ņinu Dumbadzi, par diviem neiedomājami talantīgajiem lēcējiem Handa- dašu un Baladadašu Madatoviem. Tēvocis Džebrails bija pārliecināts, ka ari no mums kāds reiz kļūs par pasaules čempionu vai rekordistu. Un tagad es ļoti priecājos, ka tēvocis Džebrails tā ari nekad neuzzināja, cik pamatīgi mēs viņu bijām pievīluši. Viņš teica, ka sports ir cēla nodarbošanās, un gribēja kaut ko bilst arī par smēķēšanas kaitīgumu mūsu vecumā, kad parādījās Saida. Droši vien tēvocis Džebrails arī tūliņ ievēroja, cik ļoti Saida līdzinās Konstancei Bonasjē. Katrā ziņā viņš to ļoti laipni sveicināja. Mēs savukārt iepazīstinājām Saidu: «Tas ir tēvocis Džebrails!»

Tēvocis tad pateica veselu frāzi franciski. Viņš uzrunāja Saidu:

— Le-z-ami de me-z-ami son me-z-ami … — kas tulkojumā nozīmē: «Manu draugu draugi ir arī mani draugi.»

Mēs saspiedāmies ciešāk, lai Saida varētu apsēsties mums līdzās uz kāpnītēm. Viņa apsēdās tieši pretī tēvocim Džebrailam, un tagad izskatījās, ka viss, ko viņš runā, ir domāts tikai viņai.

Tā tas bija vienmēr: vajadzēja tikai Saidai parādīties, kad visi pievērsās viņai un tikai viņai. Bet mums tas bija ļoti patīkami, jo mēs visi viņā toreiz bijām iemīlējušies …

Mēs sēdējām un klausījāmies tēvoča Džebraila interesantajā stāstījumā, kad blakus uz ielas pēkšņi iekaucās automašīnas bremzes, atskanēja skaļas balsis, kliedzieni. Metāmies ārā no pagalma. Iepretim vārtiem ieraudzījām automašīnu, kas stāvēja sagriezusies šķērsām pāri braucamajai daļai. Apkārt bija salasījies vesels cilvēku pūlis. Izspraukušies tam cauri, ieraudzījām, ka zem mašīnas guļ milzīgs, melns suns un tikko dzirdami gārdz … Neviens nezināja, ko darīt. Kāds ieteica suni nošaut, lai viņš nemocītos.

Interesanti, ka vienmēr šādos gadījumos atrodas kāds gudrinieks, kas iesaka dzīvnieku nošaut, lai tas velti nemocītos. Gribētos gan pajautāt, cik reižu viņi paši ir redzējuši, kā šauj suņus, kaķus vai zirgus. Kā vispār šāds teiciens ir radies?

Suns gulēja zem mašīnas un gārdza. Tad apklusa pavisam. Šoferis, kurš staigāja ap mašīnu, paziņoja, ka viņam ir daudz darba, iesēdās kabīnē un aizbrauca. Suns palika guļam ielas vidū. Pamazām visi izklīda, no atvērtajiem logiem pazuda ziņkārīgo sejas.

Mēs dzīvnieku aizvilkām uz ietvi, lai viņam pāri nepārbrauktu vēl kāda mašīna. Sākām gudrot, ko dai'īt.

Kāds ieminējās, ka suņus ved aprakt uz speciālu suņu kapsētu aiz pilsētas. Tā esot teicis pats namu pārvaldnieks. Bet tai bridi, kad visi sāka strīdēties, vai šāda speciāla kapsēta vispār ir, suns pēkšņi atvēra acis. Bet mēs bijām domājuši, ka viņš ir beigts!

Suns ļoti nopietni skatījās uz mums, it kā gribētu ko jautāt. Varbūt viņš vēlējās uzzināt, kas noticis pēc tam, kad, skrienot pāri ielai, viņš bija sadūries ar automobili. Patiesi — kā gan pavisam parasts suns varētu zināt, kas notiek, ja vairākas tonnas smagais automobilis, braukdams ar sešdesmit kilometru ātrumu stundā, saskrienas ar suņa ķermeņa dažiem kilogramiem. Manuprāt, to nezina neviens, pat visdižciltīgākais suns pasaulē. Viņš var/tikai nojaust, ka no šādas satikšanās nekas labs nav gaidāms, un turēties pēc iespējas tālāk no automašīnām. Mūsu sunim nebija paveicies. Tas nekauca, nesmilkstēja, tikai gulēja un skatījās uz mums. Likās, viņš kaut ko pārdomā.

Mēs ienesām suni pagalmā. Visu laiku gan baiļojāmies, ka tas mums iekodīs. Ne jau no niknuma, bet no sāpēm: nabaga dzīvniekam taču bija salauzti visi kauli. Tomēr viņš nekoda, tikai smagi jo smagi elsa.

Saida nāca mums aiz muguras un brīdināja, ka mēs visi mājās dabūsim brāzienu, jo no galvas līdz kājām esam notriepušies ar asinīm.

Suni novietojām pagrabā un līdz vēlai naktij noņēmā- mies, to kopdami. Mājās gan, tiesa kas tiesa, dabūjām krietni trūkties.

No rīta, tikko uzausa gaismiņa, baiļodamies, vai suns jau nebūs nobeidzies, metāmies uz pagrabu. Viņš tik tikko elpoja, tomēr dzīvs bija. Dzīvnieka brūces apziedām ar streptocīda ziedi. Un tikai pēc tam uz skolu aizgāja zēni, kuri mācījās pirmajā maiņā. Pārējie palika pagrabā.

Pēcpusdienā visi kopā devāmies uz veterināro poliklīniku Ceturtajā paralēlajā ielā. Lūdzām ārstus apskatīt mūsu suni. Vispirms mūs uzaicināja atnest to uz šejieni, bet, kad izstāstījām, kas noticis, viens no dakteriem — tāds briļļains, ļoti līdzīgs doktoram Aikāsāp — iesmējās, paņēma čemodāniņu un devās mums līdzi. Apskatījis suni, viņš izteica savu izbrīnu, ka vēl līdz šim brīdim tas esot dzīvs. Dakteris paziņoja, ka ļoti šauboties, vai suns vispār izdzīvošot, bet, ja izdzīvošot, tas būšot vienkārši brīnums. Viņš iedeva zāles, paskaidroja, kā tās lietojamas, un aizgāja. Atvadoties dakteris atgādināja: ja suns pēc trim dienām vēl ir dzīvs, lai mēs viņam to paziņojot. Viņš atnākšot vēlreiz.

Suns nenobeidzās. Pēc trim dienām, kādam no mums ienākot pagrabā, viņš jau cēla galvu un mēģināja luncināt asti. Kaimiņi sunim sūtīja zupas vai buljona atliekas, jo pārsistā žokļa dēļ neko cietu viņš nevarēja ēst. Trīs reizes dienā mēs viņa brūces ziedām ar zālēm, kuras bija atstājis ārsts. Centāmies to darīt ļoti uzmanīgi, jo suns šajos brīžos klusi smilkstēja un mēģināja laizīt mūsu rokas.

Trešajā dienā atnāca dakteris un ļoti brīnījās, ka suns vēl dzīvo. Viņš mūs uzlielīja un teica, ka tagad suns noteikti izdzīvošot. Pēc viņa aiziešanas mēs sākām gudrot, kā suni pēc atveseļošanās sauksim. Izdomājām visdažādākos vārdus, bet neviens nebija tāds, kas patiktu visiem.

Jautājām Saidai: kādu vārdu sunim vēlētos dot viņa? Saida atbildēja, ka viņai vienalga, jo viņai mūsu suns liekoties pretīgs: viņš smirdot un droši vien esot ērču pilns. Vispār viņa to negribot pat redzēt.

Suns, pareizāk sakot, zāles, ar kurām mēs to ieziedām, tiešām oda ne visai patīkami, arī ērču viņam, liekas, netrūka, bet ne jau suns pie tā vainīgs. Mēs apsolījām Saidai, tiklīdz būs iespējams, suni nomazgāt, bet meitene neko neatbildēja un izskatījās pat tāda kā aizvainota. Tēvocis Džebrails tā dīvaini uz viņu palūkojās, taču neko neteica.

Savam sunim vārdu tā arī neizdomājām. Vēlāk, kā parasti, spēlējām musketierus, bet Saida, kā parasti, bija Konstance Bonasjē. Katrs no mums tovakar bija d'Artan- jans, un katrs no mums pēc kārtas viņas dēļ uzvarēja visus pārējos.

Pagāja vēl pāris nedēļas, un suns jau sāka staigāt. Sākumā, paspēris nedaudz soļu, viņš vai nu noguruma, vai lielo sāpju dēļ apgūlās. Viņš jau ēda maizi un gaļu un, ieraugot mūs, priecīgi vēcināja asti. Sāda liela, melna suņa mūsu ielā nebija nevienam.

Visādi centāmies pierunāt Saidu, lai viņa ar mums kopā nokāpj pagrabā apraudzīt suni. Viņa nebija ar mieru, jo baidījās tur nosmērēties.

Mēs nekādi nevarējām noskaidrot, pie kādas šķirnes pieder mūsu suns. Bijām aizmirsuši par to pajautāt veterinārārstam. Tēvocis Džebrails apgalvoja, ka paši gudrākie suņi pasaulē ir ņūfaundlendieši un ļoti iespējams, ka arī mūsu suns ir ņūfaundlendietis, bet tēvocis Džebrails par to tomēr šaubījās, jo, cik viņam zināms, Baku bija tikai vācu aitu suņi, dogi un viens buldogs. Par ņūfaundlendiešiem viņš neko nebija dzirdējis.

—   Bet tas jau neko nenozimē,— viņš piebilda.— Pilnīgi iespējams, ka mūsu suns ir ņūfaundlendietis, par kuru nav nekādu ziņu.

Mēs vēlreiz nokāpām pagrabā, lai par to pārliecinātos. Suns bija liels, melns un gudrs. Pats īstākais ņūfaundlendietis! Tā mēs visi nolēmām, bet tēvocis Džebrails tikai smaidīja.

Un beidzot pienāca diena, kad suns pats bez mūsu palīdzības iznāca ārā 110 pagraba. Viņš gāja, miegdams acis spilgtajā saulē, bet mēs viņam sekojām un priecājāmies. Suns nedaudz kliboja, bet tēvocis apgalvoja, ka tas drīz vien pāries un pēc pāris dienām varēsim viņu ņemt līdzi uz pludmali. Viņš gribēja teikt vēl kaut ko, bet suns tajā brīdī pa atvērtajām durvīm iegāja Lafruzas dzīvoklī. Tur koridorā pie galda brokastoja Saida. Suns piegāja un nolaizīja viņas kāju. Mēs stāvējām pagalmā un skatījāmies, kā viņš iepazīstas ar mūsu Bonasjē kundzi.

—   Mamma,— raudulīgā balsī iesaucās Saida,— šis pretīgais suns mani nolaizīja!

No istabas izsteidzās Lafruza. Viņai rokās bija nūja ar uzrakstu «Kaukāzs». Iekams mēs paspējām kaut ko bilst, Lafruza iesita sunim. Divas reizes, bet ne pārāk stipri. Suns pagriezās un atstāja dzīvokli. Lafruza klaigāja: tikai tā vien viņai trūkstot, lai dzīvoklī sāktu nākt klaidoņi suņi. Saida kaut ko piebalsoja, bet mēs to vairs nedzirdējām. Mēs skrējām uz pagrabu. Vakarā mūsu suns nobeidzās . . .

No šīs dienas pat tie, kas «Trīs musketierus» nebija lasījuši, Saidu sāka saukt tikai par «milēdiju». Un vēl pēc daudziem gadiem, kad bija miris tēvocis Džebrails, kad mēs bijām pieauguši, izklīduši uz vi^ām pusēm, kad bija nojaukta māja, kurā izauga «musketieri», Saida mums bija un palika «milēdija».

KAZILS ISKANDERS,

abhāzu rakstnieks

TEVOCA KJAZIMA ĶĒVE[7]

Tēvocim Kjazimam bija lieliska rikšotāja ķēve. Viņu sauca par Lelli.

Gandrīz vai ik gadus viņa izcīnīja sacensībās kādas balvas. Sevišķi spēcīga viņa bija garāku distanču skrējienos, kā arī sacensībās, kas pazīstamas, šķiet, tikai pie mums Abhāzijā — tā saucamais čerazs.

Ceraza būtība ir tāda, ka zirgam ļauj uzņemt ātrumu un tad liek slīdēt pa mitru lauku. Un zirgam jācenšas nepaklupt un nepārtraukt slīdējumu. Uzvarētājs ir tas, aiz kura paliek visgarākā vaga.

Iespējams, ka šādas sacensības radījušas kalnu ceļu īpatnības, kad zirga māka grūtā brīdī slīdēt, nevīs klupt ir sevišķā vērtē.

Neaprakstīšu Lelles augumu un stāju, jo es no tā neko nesaprotu. Esmu aizgājis no zirga, kaut arī līdz automobilim vēl nonācis neesmu.

Lelles izskatu atceros labi. Tā bija neliela, ruda ķēve slaidu ķermeni un garu asti. Uz pieres tai bija balts plankumiņš. Vārdu sakot, ārēji tā maz atšķīrās no parastajiem abhāzu zirgiem, bet, jādomā, tomēr atšķīrās, ja jau izcīnīja balvas un bija visiem pazīstama.

Pa dienu tā ganījās Sabida ieplakā vai netālu no tās. Pret vakaru pārradās mājās pati. Nekustīgi stāvēja pie vārtiem, tikai laiku pa laikam pakustināja mazās, smailās ausis. Tēvocis tai iznesa šķipsniņu sāls un, kaut ko klusu runādams, no rokas pabaroja. Lelle uzmanīgi sniedzās līdz viņa plaukstai, iepleta nāsis un varen šķielēja ar violeto aci un izvalbīto acs baltumu, kas bija līdzīgs mazam globusam ar sarkaniem asinsvadu meridiāniem.

Kukurūzas ravēšanas laikā tēvocis salasīja nogrieztos stublājus, un vakarā ķēve kraukšķināja jaunās kukurūzas sulīgās lapas.

Krustmāte Manica, tēvoča sieva, dažreiz burkšķēja, ka viņš ar savu ķēvi vien noņemoties. Gluži tā vis nebija. Tēvocis bija krietns saimnieks. Es domāju, ka krustmāte Manica juta pret ķēvi greizsirdību, bet varbūt viņai sāpēja sirds, ka govīm un kazām šāda mīlestība tiek liegta. Kaut gan, ej nu sazini, kāpēc sievietes burkšķ.

Dažreiz Lelle no Sabida ieplakas neatgriezās, tad tēvocis, lai arī cik vēlu par to būtu uzzinājis, tūdaļ apjozās ar iemauktiem, pārmeta cirvīti pār plecu un devās meklēt. Reizām viņš pārnāca tikai vēlu naktī, līdz jostasvietai izmircis rasā vai pat slapjš viscaur, ja lija lietus. Apsēžas pie uguns, sildās. Skaista, kā akmenī kalta liela galva, nekustīgi, plaši ieplesti pirksti. Nu jau viņš ir mierīgs, svarīgākais darbs paveikts — Lelle ir atrasta.

Karstajās dienās viņš veda to peldināt. Līdz viduklim iebridis ledainajā ūdenī, viņš apslacīja ķēvi no visām pusēm, izsukāja krēpes un iztīrīja no dadžiem un visādiem gružiem.

— Mušas ēd nost,— viņš murmināja, nokasīdams no ķēves vēdera veselas riekšavas cietu mušu, kas vēl nekaunīgi spirinājās pretī.

Ūdenī Lelle uzvedās jau padevīgāk. Vēl tikai retumis noraustījās un bez apstājas trīcēja.

Es stāvēju strauta malā un tīksminājos, vērodams tēvoci un viņa ķēvi. Ikreiz, kad viņš noliecās, lai apslacītu to ar ūdeni, pār tās kalsno, kaulaino augumu pārskrēja trīsu vilnis un krasāk iezīmējās ribas. Dažreiz pie tēvoča kājām piesūcās dēles. Izbridis no ūdens, viņš tās mierīgi noņēma un saģērbās. No šīm dēlēm mēs šaušalīgi baidījāmies un to dēļ strautā nepeldējāmies.

161

Pēc peldes tēvocis dažkārt uzsēdināja mani Lellei mugurā, saņēma rokās pavadu — un mēs devāmies augšup, uz mājām. Taciņa bija ļoti stāva, es baidījos, ka neno- šļūku no ķēves slapjās muguras, cik vien spēka, centos ar kājām aptvert tās vēderu un stingri ieķēros krēpēs. Jāšana iznāca tāda slapja, neērta, tomēr bija patīkami, un es turējos pie ķēves, izbailēs priecādamies un arī mulsdams, tādēļ ka jutu viņas netīksmi pret jātnieku un neskaidri apjautu, ka šī netīksme ir taisnīga. Ikreiz, tiklīdz pavada atslāba, viņa pagrieza galvu, lai iekostu man kājā. Taču es biju modrs. Tādā veidā mēs parasti tikām līdz vārtiem, un es nokāpu, priecīgi satraukts, ka esmu ar šo ķēvi jājis, un vēl vairāk tādēļ, ka tagad sveiks un vesels stāvu uz zemes.

Kādudien mēs tā bijām piejājuši pie vārtiem, kad pagalma pretējā pusē pēkšņi parādījās kaimiņš, kuru suņi nez kāpēc jo sevišķi neieredzēja. Tie metās uz nācēja pusi.

— Prom! Prom!— tēvocis kliedza, taču bija jau par vēlu.— Turi!— viņš pasvieda man grožus.

Ķēve, šķiet, to vien bija gaidījusi. Es to jau sajutu, pirms viņa bija pagriezusi galvu. Visiem spēkiem pievilku pavadu un sapratu, ka novaldīt Lelli ir tikpat neiespējami kā apturēt krītošu koku. Sākumā viņa laidās riksī — un es, lēkādams viņas mugurā, vēl pūlējos viņu noturēt. Bet tad viņa sāka auļot, vienmērīgi, taču nemitīgi palielinādama ātrumu, tas bija gluži vai krītoša koka paātrinājums. Pazibēja kaut kas zaļš, un sejā triecās negants vējš, itin kā šajā ātrumā būtu pavisam citādi laika apstākļi.

Nezinu, kā viss beigtos, ja negadītos mans brālēns. Viņš dzīvoja pakalnē netālu no tēvoča un, padzirdējis suņu rejas, bija izgājis paskatīties, kas īsti notiek. Pamanījis mani, viņš izskrēja uz takas, iekliedzās un sāka māt ar rokām. Dažus metrus no viņa ķēve apstājās kā iemieta, un es, pārlidojis pāri tās galvai, nokritu uz zemes.

Pielēcu kājās un pabrīnījos, ka atkal iestājies rāms laiks. Pēkšņs grūdiens manu brīnīšanos pārtrauca. Kaut kas mani nogāza augšpēdu un vilka pa zemi. Bet tūdaļ klāt bija mans brālēns, izrāva no rokām pavadu un sāka Lelli mierināt. Kā izrādījās, es no bailēm biju tā ieķēries pavadā, ka nespēju atlaist pirkstus pat pēc tam, kad tiku nogāzies.

Kopš tās dienas tēvocis mani vairs nesēdināja Lellei mugurā un es arī nelūdzu. Tomēr kļuvu pret Lelli nevis vēsāks, bet gluži otrādi — vēl stiprāk viņu iemīlēju. Tieši tā taču visam bija jānotiek — viņa ir slavena un nekad neatzīs nevienu citu kā vien savu saimnieku.

Jāsaka, arī pašam tēvocim ar viņu negāja viegli. Lai uzliktu tai iemauktus, viņš tuvojās lēnām, pastiepa roku, kaut ko mīļu runāja un, aizsniedzis ķēvi, glāstīja tai skaustu, muguru un beidzot ielika mutē laužņus. Ar tikpat vienmērīgām, gausinātām kustībām dravnieki atver stropus.

Parasti, tēvocim pienākot, Lelle kāpās atpakaļ, atmeta galvu, novērsās — viscaur saspringusi, trīcoša, gatava pēc pirmās neuzmanīgās kustības cirsties prom. Šķita, ka viņa ikreiz ar kaunu un bailēm pakļāvās savam saimniekam.

Dažreiz dienā, kad devāmies uz Sabida ieplaku lasīt mellenes vai lauruķiršus, mēs viņu sastapām visnegaidītākajās vietās.

Ja viņai uzsaucām:«Lelle! Lelle!»—viņa apstājās un nolūkojās ar ilgu, izbrīna pilnu zirga skatienu. Kad viņai tuvojāmies, viņa, savu skaisto, garo asti sacirtusi gaisā, muka. Tālumā no mājām viņa kļuva caurcaurēm savvaļ- niec/r.

Reizēm kaut kur kazeņu, lazdāja vai paparžu biežņā pēkšņi atskanēja šņakstiens, krakšķis, soļu dipoņa. Bailēs sastinguši, gaidām: tūdaļ, tūdaļ mums virsū metīsies satracināts mežakuilis. Taču no brikšņiem izlaužas Lelle un kā ugunīgs rēgs aiztraucas garām, un pēc mirkļa viņas pakavu dipoņa jau noklust kaut kur tālu, tālu.

—   Vai Lelli neredzējāt?— tēvocis jautāja, pamanījis mūs atgriežamies no Sabida ieplakas.

—  Redzējām,— mēs korī atbildējām.

—   Labi, bērni,— viņš apmierināts sacīja, it kā vienīgo, kas Sabida ieplakā darāms, mēs būtu paveikuši un par visu pārējo nav vērts pat jautāt.

Mājās mēs visi jutām, cik ļoti tēvocis mīl savu ķēvi, kaut arī viņš nekad par savu attieksmi nerunāja. Jāsaka, arī Lelle, par spīti savai stūrgalvībai, tēvoci savdabīgi mīlēja. Vakaros stāvēdama pie vārtiem, tiklīdz padzirdēja viņa balsi, tūdaļ pat pagrieza galvu un skatījās, skatījās…

Dažreiz dienā tēvocis saķēra Lelli un atjāja, sēdēdams uz tās sāniski — kājas pārlicis uz vienu pusi. Viņam tas padevās visai braši. Sis mēmais joks bija sevišķi patīkams, tāpat kā patīkams bija arī negaidītais smaids viņa parasti skarbajā sejā. ,

Varēja redzēt, ka viņš ir labā omā, bet oma ir laba tāpēc, ka paredzams krietni tāls un interesants brauciens. Tēvocis piesēja Lelli pie ābeles, uzsildīja krūkā ūdeni, skuvās un mazgāja galvu. Manicas tante sāka burkšķēt, taču viņas vārdi atlēca no tēvoča tāpat kā krusas graudi no aitādas apmetņa, kuru viņš pārģērbies bija uzmetis sev plecos.

Un tad viņš pārliek kāju pāri segliem, apsēžas ērtāk, rokās švītīga kamča[8]. Iznesīgs, spēcīgs, viņš vēl brīdi kavējas sētsvidū, dodams pēdējos rīkojumus par saimniecību. Nedaudz saliecies, viņš pats sev atver vārtus un straujā riksī attālinas. Sajā brīdī par viņu nav iespējams nejūsmot, un tikai tante joprojām burkšķ un tēlo, ka nemaz neklausās viņā un pat neskatās uz viņa pusi. Taču arī viņa nenovaldās. Bet rokās ir siets, žagaru klēpis vai kas cits. Viņa par kaut ko skumst, bet mes nezinām — par ko.

. . . Arvien tuvāk un tuvāk nāca karš. Kaut kur aiz pārejas jau notika kaujas, un, ja ieklausījās, varēja sadzirdēt tālīnu, it kā pagurušu kanonādi. Ciematā vairs gandrīz nebija jaunu puišu un vīriešu.

Kādudien priekšsēdētājs paziņoja, ka uz laiku tiek mobilizēti visi ēzelīši un zirgi, lai nogādātu pāri kalniem munīciju. Sākumā aizveda visus ēzelīšus, bet tad noteica dienu, kad ņems zirgus; lai tos sagatavojot un turot pie mājas.

Iepriekšējā vakarā tēvocis atveda Lelli pagalmā un no rīta viņu vairs neizlaida.

Todien mazā gaismiņā no kaimiņu ciema atbrauca slavenais zirgu pazinējs Mustafa. Tas bija neliela auguma cilvēks ar īsiem uzaču kumšķiem, no kuru apakšas kā tramīgi zvēriņi raudzījās acis.

Mēs sapratām, ka viņš nav ieradies tāpat vien. Par godu viesim nokāva vistu, un tante uzlika galdā aličas degvīnu.

—   Par meblizāciju tu, protams, zini?— viņš jautāja, sākdams ēst.

—   Protams,— tēvocis atbildēja.

—   Ko esi nolēmis?— Mustafa aplaizīja lūpas un, cenzdamies neaizsteigties tēvocim priekšā, uzmanīgi pacēla glāzīti.

—   Pats redzi,— tēvocis pamāja uz pagalma pusi,— nāksies atdot.

—   Muļķa darbs,— zirdzinieks sacīja un bez jebkādas pārejas piebilda:— Par tavu namu, par veciem un maziem, par visu ģimeni!

—   Paldies . . .

Iedzēra un kādu brīdi klusēdami ēda. Tēvocis, kā vienmēr, kūtri, bez garšas. Viesis tieši otrādi — ar baudu.

Mēs, bērni, sēdējām maliņā, ziņkāri klausījāmies un alkatīgi vērojām, kā ciemiņa žokļi samaļ labākos vistas gabalus.

—   Zinu, ka muļķība, bet kur lai liekos .. .

—   Šodien pat tev sameklēšu — nodod citu . ..

—  Neērti, visi pazīst manu Lelli.. .

—   Ne jau man tevi mācīt, tomēr …

—        Par taviem tuviniekiem, kuri ir tur! Lai visi atgriežas!— Tēvocis pamāja uz kalnu pārejas pusi.

—        Paldies, Kjazim! Ja liktenis lems — atgriezīsies. Ja citādi — nekā nepadarīsi. . .

Iedzēra vēlreiz. Viesa taukainie žokļi atkal sāka darboties.

- Liec vērā, pat ja zirgs atgriezīsies, tas vairs nebūs tas zirgs.

—   Ko padarīsi — meblizācija, likums.

—        Es zinu, meblizācija, bet kur tu esi dzirdējis, ka viņi izprastu mūsu zirgus. Viņi paši savējos nesaprot.

—   Ko lai dara …

—   Likums prasa zirgu, nevis Lelli…

—   Bet cilvēki taču pazīst. . .

—   Kārtīgs kukulis aizbāzīs jebkuru muti.

—        Mustafa, šo te redzi?— Tēvocis paņēma rokā baltu siera šķēlīti.

—        Redzu,— Mustafa sacīja, un zvēriņi zem viņa biezajām uzacīm kļuva tramīgi.

—  Tu zini, par ko tas pārvērtīsies, kad būšu to apēdis.

—   Nu un tad?

—        Bet mēs tomēr gribam ēst tīru un baltu. Citādu — ne. Ar to ir tāpat, Mustafa.

—   Tu runā kā mulla, bet zirgu laid postā.

—        Zinu, bet tā būs labāk.— Un pēkšņi pārsteidzoši rūgti piebilda:— Sai sātana sārtā mūsu zēni stāv līdz ceļiem liesmās, un kas ir viens zirgs . . . Labāk iedzersim par viņiem.

—   Protams, iedzersim, bet ko teic likums? Tas teic …

Es atminos, cik sāpīgi man iedzēla tēvoča vārdu pēkšņais rūgtums. Varbūt tāpēc, ka parasti viņš runāja nesaudzīgi izsmejoši. Viņš smaidīja tiešām reti, bet, kad tomēr pasmaidīja, prieks iekvēlojās kā sērkociņa liesma tumsā.

Izdzēruši degvīnu, viņi nomazgāja rokas un izgāja pagalmā. Tēvocis Kjazims liels un sadrūmis, bet līdzās zirdzinieks — mazs un mundrs, ar stingru, sārtu pakausi.

Tēvocis saķēra Lelli un uzlika tai iemauktus. Mustafa piegāja pie ķēves, noglāstīja to. Pēc tam nez kādēļ sāka grūst to atpakaļ. Es pat sabijos, domāju, ka viņš piedzēries. Tad viņš pēkšņi pieliecās un pacēla ķēves priekšējo kāju. Lelle sacirtās un pastiepa kaklu, lai viņam iekostu, taču viņš nevērīgi atgaiņājās un tomēr piespieda to pacelt kāju. Stāvēdams uz ceļiem un tusnīdams, viņš apskatīja katru pakavu. Sākumā priekšējās, pēc tam pakaļkājas. Kad viņš piegāja pie Lelles no mugurpuses, es nodomāju: nu gan tā šim atriebsies par nekaunību, taču ķēve nez kādēļ neiespēra. Pat tad, kad viņš, saķēris asti, norīvēja ar to nagu, lai varētu labāk apskatīt pakavu, viņa tam neiespēra, tikai bez mitas trīcēja.

—   Priekškājas vajadzētu pārkait,— viņš pieceldamies sacīja,— pats zini, kāds ceļš uz Maruhu . ..

Tēvocis iznesa no virtuves darbarīku kasti. «Kāpēc viņš noņemas ar Lelli, ja zina, ka tā viņam netiks?» es domāju, noraudzīdamies uz Mustafu un pūlēdamies izprast zirdzinieka sarežģīto dvēseli.

Lelli aizveda ābeles paēnā, kur bija piesiets Mustafas zirgs.

—   Kas jums par mušām, manu lopiņu dzīvu ēd nost,— Mustafa, apskatījis savu zirgu, dusmīgs brīnījās.

—  Tās mums te kazu dēļ,— sacīja vectēvs. Viņš bija pienācis, lai palīdzētu.

Vectēvs turēja Lelli, satvēris iemauktus pie paša ķēves purna. Mazais zirdzinieks veikli nometās uz viena ceļa, pacēla ķēves kāju un sāka knibināt no pakava laukā sarūsējušās naglas. Parakņājies kastē un salasījis tajā veselu sauju pakavnaglu, gluži kā triku meistars iebāza tās mutē un saspieda ar lūpām. Pēc tam viņš tās pa vienai ņēma un ar diviem trim sitieniem iedzina ķēves apātiski pavērstajā priekškājas nagā. Pēc katra sitiena Lelle satrūkās un pār viņas augumu pārskrēja trīsu vilnis, gluži kā pār ūdensspoguli, ja tajā iemests akmens.

—   Lell-e,— tēvocis ierunājās, lai nomierinātu ķēvi un darītu viņai zināmu, ka redz visu, kas notiek.

Otru zāles un šķembu noslīpētu pakavu Mustafa nez kādēļ noņēma un apmainīja pret jaunu, taču sarūsējušu — no tās pašas tēvoča kastes. Kamēr viņš ņēmās, Lelle vairākkārt uzplāja viņam ar astes galiņu. Tad viņš ikreiz pacēla galvu un, neizlaizdams no mutes naglas, dusmīgi īdēja, it kā izbrīnījies par šādu viņas bērnišķību.

—  Tagad jāj kaut pie paša nelabā!— viņš teica un, iemetis āmuru kastē, izslējās stāvus.

Tēvocis paņēma kasti vienā rokā un it kā negribīgi aiznesa to uz māju. Pat no viņa muguras varēja redzēt, cik nelāgi viņš jūtas. Lelli piesēja blakus Mustafas zirgam.

Noņemtais pakavs sudrabaini iemirdzējās, es aizstājos tam priekšā, lai pēcāk nemanīts paņemtu, taču vectēvs pabīdīja mani nost un pacēla to pats. Viņš tūdaj pienagloja to pie sliekšņa — uz laimi. Tur jau bija piestiprināts kāds pakavs, gan krietni padilis, bet šis pat ēnā spīdēja, itin kā būtu no sudraba. Varbūt vectēvs nolēma, ka laiks atjaunot mūsu laimi.

Mustafa gatavojās aizjāt. Tēvocis pieturēja aiz iemauktiem viņa zirgu. Zirdzinieks ar rokām stingri ieķērās seglos, tie iečīkstējās, un pēkšņi viņš atkal sastinga.

—  Varbūt pārseglosim,— viņš sacīja, it kā grasīdamies noņemt sava zirga seglus un uzlikt tos mugurā tēvoča ķēvei.

No ābeles krita ābols un, dobji nobūkšķējis pret zāli, aizripoja. Lelle satrūkās. Es ar skatienu pavadīju ābolu, lai vēlāk to paceltu. Tas apstājās pie žoga, kur bija sakuplojušas nezāles.

—  Nav vērts, Mustafa,— tēvocis Kjazims padomājis sacīja.

Viesis uzlēca mugurā savam zirgam.

—  Laimīgu ceļu,— tēvocis teica un atlaida pavadu tikai pēc tam, kad zirgs jau spēra soli, lai neizskatītos, ka saimnieks steidz atbrīvoties no sava ciemiņa.

Mustafa pazuda aiz ceļa pagrieziena, tēvocis iegāja mājā, bet es atcerējos par ābolu un, piegājis pie žoga, ar kāju pašķīru nezāļu ceru. Ābola tur nebija. Sākumā es izbrīnījos, taču pēc tam ieraudzīju cūku. Tā pastaigājās viņpus sētas, ieklausīdamās ābeles lapotnes šalkoņā. Kā liekas, tā bija izbāzusi purnu cauri žoga klūgām un izvilkusi manu ābolu. Nomētājis ar akmeņiem, aizdzinu to prom. Cūka apstājās gluži netālu un joprojām vēroja — ne tik daudz mani, cik ābeli — un tas bija sevišķi aizvainojoši.

Visu dienu tēvocis nodzīvoja pa istabu un smēķēja. Garš, izstīdzējis, viņš kūpināja, griestos raudzīdamies, un gulēja kā apgāzts. Tante Manica neuzdrošinājās viņii traucēt un ar visiem saimniecības darbiem tika galā pati. Laiku pa laikam viņa mūs sūtīja, lai paskatāmies, ko tēvocis dara. Mēs iegājām sakņudārzā un no turienes pa lodziņu viņu vērojām. Tēvocis tāpat, diki zvilnēdams, pīpēja un raudzījās griestos — vēl arvien tikpat nomākts.

—   Ko viņš tur dara?— tante ikreiz jautāja, kad mēs atgriezāmies virtuvē.

—  Neko, tikai smēķē.

—   Nekas, lai smēķē vien,— viņa sacīja un, veikli satinusi garu ļuļķi, uzpīpēja pati, pamezdama acis uz durvīm, vai tik nenāk vectēvs.

Vakarpusē atnāca puisis no ciema padomes un mierīgi, kā cilvēks, kas pieradis apstaigāt svešus pagalmus, ar nūju atgaiņādamies no suņiem, iegāja virtuvē. Visi zināja, kāpēc viņš bija atnācis, un arī viņš zināja, ka visi to zina, tomēr sākumā puisis pieklājības pēc runāja visādus niekus. Tēvocis tā arī neiznāca no istabas, kaut gan tante paslepšus bija sūtījusi, lai viņu pasauc. Galu galā puisis paziņoja, kādēļ ieradies, turklāt pūlējās savaikstīt sāju nelaimes vēstneša ģīmi. Ar to pašu nelaimes vēstneša viepli viņš satvēra Lelles pavadu un aizveda ķēvi no pagalma. Viņš veda to ļoti garā pavadā, it kā gribēdams palielināt attālumu starp sevi un zirgu, it kā mēmi mums iegalvodams, ka Lellei darīšana nevis ar viņu, bet ar likumu. Bet tā vien šķiet, viņš to darīja pārāk uzkrītoši, un tāpēc mēs, bērni, ne sevišķi ticējām viņam. Mēs jutām, ka pa ceļam no saimnieka līdz likumam viņš kādu drupaču atskrubinās arī pats sev.

Tiklīdz viņš bija atstājis pagalmu, mēs ieskrējām sakņu dārzā un, slēpdamies kukurūzā, viņu vērojām. Tā jau bija, kā domājām. Netālu no mājām viņš apstājās pie liela akmens, piesardzīgi uzrāpās uz tā un tad uzlēca zirgam mugurā. Lelle saslējās pakaļkājās, taču nomest viņu nespēja. Mūsu pusē ir pārāk daudz labu jātnieku.

—   Meblizācija!— viņš iesaucās, it kā pamudinādams zirgu, it kā taisnodamies, un aizaulekšoja. Līdz ciema padomei bija pieci kilometri.

Mēs vēl pastāvējām kādu brīdi, līdz apklusa zirga pakavu dipoņa, un tad klusu atgriezāmies pagalmā.

Dažas dienas pēc tam, kad tēvoci mobilizēja uz meža ciršanas darbiem, Sabida ielejā lācis saplosīja kaimiņu govi. Tā ilgi māva, laikam palīgā saukdama, taču nebija neviena, kas varētu nokāpt ielejā. Mēs visi drūzmējāmies pie ieplakas malas un klausījāmies. Ilgāk par stundu vilkās šī šaušalīgā maušana, ko vēl drūmāku vērta ieplakas tumsa un mūsu bailes. Pēc tam skaņa kļuva klusāka un stieptāka. Likās, govs balss vairs necentās izlauzties augšup pie cilvēkiem, bet reizē ar asinīm aizplūda ieplakas dibenā. Pēc tam tā pārvērtās tikko dzirdamā vaidā, un šis vaids bija vēl drausmīgāks nekā maušana. Tajā mēs ieklausījāmies īpaši neatlaidīgi un ilgi, cenzdamies to nesajaukt ar citām nakts skaņām, bet galvenais — nepalaist garām, it kā ar savu dzirdīgumu mēs spētu attālināt nāves mirkli. Beidzot viss apklusa, pēc tam kļuva dzirdams, kā pārejas viņā pusē dārd karš.

Vēl vairākas dienas pēc tam, iedami garām vietai, kur tika saplosīta govs, lopi māva un, snaikstīdami purnus, ostUa asins pēdas. Likās, dzīvnieki māj atvadu sveicienus sa^im bojā gājušajam biedram. Vēlāk lietus asinspēdas noskaloja — un tie nomierinājās.

Tēvocis, atgriezies mājās, ierīkoja mežā slēpni un vairākas dienas vaktēja lāci, bet tas vairs neparādījās.

Gāja dienas. Par ķēvi tēvocis nerunāja, un mēs viņa klātbūtnē Lelli nepieminējām, jo tante bija mūs no tā brīdinājusi. Jau no dabas būdams klusētājs, viņš tagad runāja vēl mazāk. Ja noklaudzēja vārti, tante noskatījās viņam pakaļ un nopūtās: «Mūsu saimnieks skumst.»

Kādurīt piecēlos agrāk nekā citi, jo iepriekšējā vakarā biju nolūkojis vīģeskoka augļus, kuriem pa nakti vajadzēja nogatavoties. Izgāju verandā un neticēju savām acīm: pie vārtiem stāvēja zirgs.

—  Lelle!— es pamiris iekliedzos.

—   Nevar būt!— no istabas priecīgi atsaucās tante, it kā tieši manu izsaucienu vien būtu gaidījusi.

Es nolēcu no lieveņa un skrēju pie vārtiem.

Pēc brītiņa pie vārtiem bija sapulcējušies gan pieaugušie, gan bērni. Tēvocis iznāca pēdējais. Savā vieglajā solī viņš izgāja cauri pagalmam. Varēja manīt, ka viņš pūlas izlikties mierīgs. Varbūt kautrējās no mums vai arī domāja, ka priecāties vēl pāragri.

Ķēvi ielaida sētā. Tā paspēra dažus soļus un nedroši apstājās tēvoča priekšā. Viņš apgāja tai riņķī un uzmanīgi apskatīja. Tikai tagad mēs pamanījām, cik tā kārna un nogurusi. Lellei sakustoties, mušu spiets, nikni sīkdams, pacēlās no tās muguras un atkal nosēdās turpat gluži kā sīku maitas putnu bars. Ķēves mugura bija noberzta.

—   Ej nu sazini, ko visu viņa pieredzējusi,— vectēvs pārtrauca klusumu, it kā attaisnodams ķēvi.

—   Cou!— Pavicinājis roku, tēvocis lika Lellei izkustēties no vietas.

Viņa pagāja pāris soļu, apstājās, pastāvēja un piepeši palūkojās uz tēvoci.

—   Cou!— Vēlreiz pametis ar roku, viņš padzina ķēvi uz priekšu un nolūkojās tai nopakaļ. Brūci uz muguras viņš atstāja bez ievērības, it kā tas, ko viņš pūlējās saskatīt un saklausīt, būtu svarīgāks par visādām brūcēm.

Lelle atkal paspēra dažus soļus un bikli apstājās. Visi apklusa, un, it kā sabijusies no šī kolektīvā mēmuma, ķēve atkal atskatījās uz saimnieku.

—   Cou!— viņš uzkliedza vēlreiz, un tā atkal izkustējās, paspēra pāris soļu un bezpalīdzīgi apstājās.

Lelle vairs neatskatījās. Mušas atkal pacēlās gaisā, no jauna saklupa ap brūci, taču tēvocis šo brūci ignorēja vēl nicīgāk, it kā Lellei kāds tīšām būtu noberzis muguru, lai novirzītu viņa uzmanību no paša svarīgākā, kas ar to noticis.

—   Izbeidz,— vectēvs klusu sacīja, kaut gan tēvocis neko nedarīja.

—   Samaitāta,— tēvocis gurdeni sacīja,— pārpūlējusies . . .— Viņš pagriezās un iegāja mājā.

Es nesapratu, ko nozīmē «samaitāta», taču jutu, ka ar ķēvi noticis kaut kas briesmīgs, un tajā pašā laikā tam neticēju.

—   Vai tad brūce nesadzīs?— es jautāju vectēvam, kad tēvocis bija aizgājis uz darbu.

Vectēvs, sēdēdams ābeles paēnā, pina grozu.

—   Ne jau brūcē tā vaina,— viņš atbildēja. Viņa greizie, darbos samocītie pirksti apstājās. Viņš aplūkoja savu pinumu un, izdomājis, kā jāpin tālāk, piebilda:— Ir nokauts viņas lepnums.

—   Kāds lepnums?— es nesapratu.

—   Skaidrs, kāds,— zirga lepnums,— viņš atbildēja, manī vairs neklausīdamies. Vectēvs iebāza starp drebošajiem, stāvus saslietajiem skaliem vienu šķērseniski un ar nikniem, stipriem pirkstiem to savilka, lai pinums kļūtu blīvāks,— tā ar sedulkas siksnu mēdz savilkt zirga vēderu.

—   Bet viņa taču atspirgs,— es atgādināju, cenzdamies uztaustīt to neskaidro, ko viņš bija pieminējis.

—   Viņai tagadīt vienalga, nav viņā rotaļīguma,— viņš sacīja, joprojām savilkdams, liekdams un nostiepdams nesen drāztu lazdas skaliņu. Kaut kas nejauks, vecumam nepiedienīgs bija alkatīgajā baudā, ar kādu viņš pina savu grozu. Tiesa gan, viņš jebkuru darbu darīja tikpat alkatīgi.

Tikai pēc daudziem gadiem es sapratu — viņš līdz pat mūža galam palicis nesalauzts tieši tādē], ka viņam bija krietnu zemnieku un lielu mākslinieku talants — gūt baudu no paša darba, nevis gaidīt augļus, kas bieži vien ir tikai mirāža. Bet toreiz es to vēl nezināju, un man Lelles dēļ sāpēja sirds.

Kādu mēnesi ķēve dzīvoja pagalmā. Mēs, bērni, ticē- jānu ka tā atpūtīsies un kļūs tāda pati kā agrāk. Tagad mēi paši vedām to peldināt, nesām tai svaigu zāli, gaiņājām no muguras mušas, tīrījām brūci ar petrolejā samērcētu lupatiņu. Pēc kāda laika brūce aizvilkās, ķēve kļuva spīdīgi gluda un skaista. Taču, tā vien likās, kaut kas viņā patiešām bija pārvērties. Ja tagad Lellei kāds piegāja klāt un uzlika uz kakla vai muguras plaukstu, viņa vairs nemaz netrīcēja, tikai kā ieklausīdamās pierima. Un dažreiz, kad viņa tā pierimusi klausījās, šķita, ka viņa pūlas, taču nekādi nespēj atcerēties, kāda bijusi iepriekš.

Pēc neilga laika vectēvs ar viņu brauca uz dzirnavām, jo mūsu ēzelītis tā ij neatgriezās no kalnu pārejas. Tad Lelli sāka aizņemties kaimiņi, taču tēvocis viņai mugurā vairs nekāpa un pat klāt vairs negāja. Viņa vēl arvien tēvoci atcerējās un, padzirdējusi viņa balsi, pacēla galvu, taču viņš palika nepielūdzams un gāja garām, viņu it kā nemanīdams.

—   Cik tu esi cietsirdīgs,— kādudien, kad mēs pirms pusdienām bijām sapulcējušies virtuvē, tante sacīja. — Būtu piegājis viņai klāt, apmīļojis.

—   Varētu domāt, ka tu manu zirgu mīli vairāk nekā es pats,— tēvocis izsmejoši sacīja un piesmēķēja no oglītes.

Rudenī Lelli pārdeva cilvēkam no kaimiņu ciemata par piecpadsmit pudiem kukurūzas — pārāk daudz ēdāju bija sapulcējušies zem tēvoča jumta.

Lelli mēs vairs netikām redzējuši, bet reiz tomēr par viņu vēl dzirdējām. Kādudien viņas jaunais saimnieks bija aizbraucis uz zirgu skriešanās sacīkstēm. Viņš to piesējis pie slitas, bet pats iejucis pūlī. Visgarākā skrējiena laikā, kad azarts bija sasniedzis baltkvēli, sadzirdējusi pūļa rēkoņu, soļu dunoņu un saodusi sakarsušo zirgu sviedru smaržu, Lelle laikam kaut ko atcerējās.

Lai nu tur būtu kā bijis, bet viņa pārrāvusi saiti, izskrējusi aplī, apdzinusi visus rikšotājus un, pūļa smieklu un svilpienu pavadīta, kāpšļiem nejēdzīgi kratoties gar sāniem, gandrīz veselu riņķi skrējusi pa priekšu.

Pēc Lelles tēvocis jaunus zirgus vairs neiegādājās. Laikam vairs nebija īstajā vecumā, un arī laiks nebija īsti piemērots.

MIHA LAKRBA, abhāzu rakstnieks DIKS'

Reiz kafejnīcā, tiklīdz mūsu nelielais draugu pulciņš bija apsēdies, galdiņam tuvojās vīrietis, kuru pavadīja liels, spēcīgs Austrumeiropas aitu suns ar uzpurni un medaļām, kas greznoja kaklu un plato krūtežu.

' — Vesels, Anastas!— viens no galdabiedriem sveicināja suņa saimnieku.— Klīst runas, ka tavs suns saņēmis godalgu. Suminu! Sēdies pie mūsu galda!

—   Tencinu, tencinu,— par Anastasu uzrunātais atbildēja un smaidīdams noglaudīja čempiona skaustu.— Jā, Diks mani nepievīla.

—   Jūs droši vien nezināt, cik ļoti suns ir pieķēries savam saimniekam,— galda kaimiņš teica man, tad pievērsās pienācējam.— Anastas! Lūdzu, pastāsti par savu Diku! No klātesošajiem neviens gandrīz neko nav dzirdējis par tiem notikumiem.

Cits caur citu mēs ņēmāmies pierunāt Anastasu, līdz viņš piekrita un pastāstīja par savu četrkājaino draugu.

Kalnainās Abhāzijas dziļā ieplakā slēpās mazs ciematiņš Ahuca, kuru uzskatīja par lielā Amzaru ciema nomali. Ar ciemu un pārējo pasauli to saistīja viena vienīga kazu taka. Kā šaura lente tā vijās gar nokareno klinšu pakājēm, it kā iegriezdamās tajās. Skatoties no takas baismīgajā bezdibenī, aizrāvās elpa. Ziemas mēnešos taku aizputināja dziļi sniegi.

Ahucā izsenis kopā ar abhāziem dzīvoja grieķi. Kalnu ciematiņā visi dzīvoja draudzīgi un audzēja izcili aromātisku tabaku. Ahucas «Samsuni» daudzināja visā Abhā- zijā un pat aiz tās robežām.

Kad 1942. gada vēlā rudenī fašistiskie okupanti pa kalnu pāreju centās izlauzties līdz ciematiņam, tās iedzīvotājiem ieteica evakuēties. Kaut negribīgi, cilvēki tomēr devās uz ieleju, jo no kalniem jau atplūda artilērijas duna.

Apjukumā un steigā visi nemaz nepaguva paķert līdzi savu mantibu, daži pat mājdzīvniekus pameta kūtiņās.

Jau agrāk zemessargos bija aizgājis jauns grieķis Anastass Jonidi — viens no labākajiem tabakas audzētājiem kolhozā. Pēc dažiem gadiem, saņēmis daudzus apbalvojumus, demobilizēts no armijas, Anastass uzzināja, ka viņa dzimtais ciematiņš bijusi tā robeža, pie kuras fašisti tikuši apturēti un no kurienes varonīgie Kaukāza aizstāvji tos atsvieduši tālu atpakaļ. Ahuca vairs neeksistēja — ciematiņš kauju ugunīs bija nolīdzināts līdz ar zemi. . . Anastass, tāpat kā pārējie ahucieši, apmetās uz dzīvi ielejā un turpināja iemīļoto nodarbošanos — audzēja tabaku.

Taču Anastasa sirds ilgojās pēc dzimtajām vietām, kur viņš bija uzaudzis un aizvadījis savus labākos dzīves gadus.

Kādu reizi, nebrīdinājis tuviniekus, Anastass devās kalnos pa pazīstamo, šauro taku. Kad viņš nonāca Ahucā, jau krēsloja. Anastass apstājās un piespiedās ar plecu pie klints; viņš vairs nepazina dzimto vietu. Klusums un tukšums valdija visapkārt. Tikai tālumā neskaidri melnēja divas vientulīgas mājeles, kurās, kā viņam bija stāstīts Amzarā, apmetušies svani, kas agrāk dzīvojuši aiz kalnu pārejas. Dziļu skumju pārņemts, Anastass ilgi stāvēja un maldījās tālās atmiņās.

Piepeši atskanēja skaļas rejas un no klints aizsega izdrāzās milzīgs suns. Tam pakaļ skrēja pavecāks svans. Suns metās Anastasam virsū, spēji nog: āza to gar zemi un, atņirdzis milzīgos ilkņus, jau grasījās ieķerties rīklē. Svans, kas traucās suni atturēt, no pārsteiguma sastinga kā sālsstabs: dzīvnieks, uzlicis smagās ķepas uz nogāztā vīra pleciem, laizīja viņa seju un klusu smilkstēja gluži kā kucēns. Svans labi pazina sava suņa tikumus — dzīvnieks nepārprotami priecājās. Svešinieks jau bija uzrausies kājās un kaut kā īpaši maigi glaudīja suni, piespiedis tā galvu sev pie krūtīm.

«Dik! Dikiņ! Manu mīļo Dikiņ! Dik…» Anastass aizkustinājumā skūpstīja suņa purnu.

Svans apjauta, ka satikušies seni draugi. Viņš atviegloti uzelpoja un pieklājīgi notrausa putekļus no nepazīstamā viesa apģērba.

«Laipni lūdzu ciemos, godājamo viesi!» svans sveica Anastasu. «Kas jūs tāds būtu? No kurienes nākdams? Kāda vajadzība jūs atvedusi šurp tik vēlā vakara stundā?»

Anastass sāka juceklīgi atbildēt uz svana jautājumiem.

«Pirms sešiem gadiem,» viņš vēstīja, «no drauga Suhu- mos paņēmu kucēnu. Tas bija pavisam maziņš, vārgs, actiņas tikko atvērušās. Kopu viņu, dzirdīju ar svaigu pienu, ņēmu visur sev līdzi. Aizejot zemessargos, ar lielām pūlēm panācu, ka suns paliek ciematā. Kad mana ģiīļtene steigā atstāja dzimtās vietas, viņš palika ieslēgts kūtiņā … Dik, mīļais, un es domāju, ka tevis sen vairs nav! . . .»

— Tā es no jauna satikos ar Diku,— iedzēris malku kafijas, nobeidza Anastass.— Kopš tā laika abi esam nešķirami. Daudz reižu Diks man parādījis savu uzticību. Par vienu tādu gadījumu es tūdaļ pastāstīšu.

Jau vairākus gadus vadu pasta nodaļu Adzgarā. Mūsu ciems, kā zināms, atrodas kalnos, un mans darbs, varētu sacīt, nav grūts, taču bīstams … Klintis necieš gļēvos, bet pasts cilvēkiem jāpiegādā jebkuros laika apstākļos, un ir patīkami iepriecināt ciemniekus ar labām vēstīm . ..

Pērn mūsu kolhozam bija atsūtīta liela naudas summa. To atgādāt vajadzēja man pašam. Apsegloju zirgu, tam klāt stingri piesēju brezenta somu ar naudu un devos ceļā. Līdzi man skrēja uzticamais Diks. Šaurā taka līkumoja kā čūska, blakus dziļi aizā draudīgi krāca upe. Negaidot uznāca spēcīga lietusgāze. Bieži bija jānokāpj no zirga un tas jāved pavadā. Negaiss kļuva aizvien spēcīgāks. Diks trinās man gar kājām.

Kā vēlāk uzzināju, kāds bija izpaudis ziņu par pastā saņemto naudu. Nelieši bija mani izsekojuši un starp klintīm ierīkojuši slēpni.

Bez kādām aizdomām vedu zirgu pavadā. Diks, ar kaut ko aizņemts, bija nedaudz atpalicis. Piepeši no klintsraga stūra uz taciņas izlēca divi cilvēki. Viens bandīts saķēra zirga pavadu, otrs, atvēzējies ar kaut ko smagu, iegāza man pa galvu. Acīs man viss satumsa, un es pakritu, bet brīnumainā kārtā bezdibenī neievēlos.

Nezinu, cik ilgi nogulēju bezsamaņā, bet, līdzko atjēdzos, tā uzreiz iedomājos par naudu. Skatos — ne somas, ne zirga . . . Iztālēm skanēja niknas Dika rejas. Pēc brīža izdzirdu kliedzienu: «Sauj, vēl viena lode palikusi! Sauj taču! . . .» Kliedzieni pārvērtās vaidos. Dika rejas kļuva arvien niknākas. Noplīkšķēja pistoles šāviens. Pēc tam viss apklusa. «Tātad beigas,» es nodomāju, «Diku viņi ir nogalinājuši, naudu pievākuši…» Ar lielām pūlēm man izdevās uzslieties stāvus, taču tūlīt atkal saļimu uz akmeņainās takas, ar muguru paguvis piespiesties pie slidenās klints. Aiza, kalni, tālumā augošie koki — viss sagriezās vienā vienīgā karuselī .. .

Tā nosēdēju minūtes piecas, varbūt vairāk, kamēr man kļuva mazliet vieglāk. Pēkšņi manas ausis saklausīja tālas suņa rejas. Tavu prieku! Diks dzīvs, tātad palikusi vēl kāda cerība . . . Spēki sāka strauji atgriezties. Piecēlos un, turoties pie klints, palēnām virzījos uz to pusi, no kurienes atskanēja riešana. Aiz pagrieziena ieraudzīju satriecošu skatu: viens bandīts, saķēris galvu rokās, gulēja uz takas, tālāk mētājās mana soma, un Diks, atbalstījies uz tās ar priekšķepām, skaļi rēja. Otra bandīta nekur nemanīju.

«Tas nebiju es, kas tev iesita. Iesita tas otrais,» ieraudzījis mani, ar pūlēm izdvesa bandīts. «Ņem savu somu, bet apvaldi to nolādēto suni…» Vīrs patiešām izskatījās nožēlojams.

Vispirms metos pie somas un to aptaustīju — nauda nebija aiztikta, bandīti nebija paguvuši sadalīt. Zirgu, kas bija aizaulekšojis, sameklējām vēlāk. Pēc visiem likumiem mēs ar Diku konvojējām notverto bandītu, aizvedām viņu uz ciema padomi un nodevām milicijā.

—   Bet bandīti taču šāva uz Diku?— vaicāja kāds no galdabiedriem.

—   Jā,— Anastass atbildēja,— viena lode tam bija ievainojusi ķepu, par laimi, neskardama kaulu. Diks toreiz izglāba prāvu summu kolhoznieku naudas, bet man saglabāja labo slavu. Ķepu ātri izārstējām, un Diks atkal visur mani pavadīja. Tā mēs esam kļuvuši nešķirami. Kur es, tur arī viņš. Medaļu viņam jau ir vairāk nekā man. Taču es neesmu skaudīgs . ..

LEDA'

Kādudien, iedams caur mežu, Džesibs izdzirda krūmos žēlu smilkstēšanu. Pašķīris zarus, viņš ieraudzīja suni. Tā izskats bija šausmīgs: vilna savelusies vienās pinkās, uz ķepām un muguras asins traipi.

Džesibs noprata, ka suns ir ievainots: acīmredzot kāds gribējis to nošaut. Tā kā Džesibs milēja dzīvniekus, viņu pārņēma žēlums. Suns vairs nerādīja zobus, bet raudzījās cilvēkā ar lūdzošu, skumju pilnu skatienu.

Džesibs saudzīgi paņēma rokās nelaimīgo dzīvnieku un aiznesa uz mājām. Apmazgājis brūces, viņš ārstēja suni ai*dažādām zālītēm. Nepagāja ne nedēļa, kad, visiem par lielu brīnumu, suns sāka strauji atkopties. Viņš kļuva mundrs un līksms, bet viņa kažoks gaiši pelēks, spīdīgs. Kur gāja saimnieks, tur suns tecēja pakaļ.

Reiz Džesibs devās uz kaimiņu ciemu. Suns, kā parasti, brīžam tecēja saimniekam pa pēdām, brīžam raiti tam paskrēja garām. Piepeši suns metās klāt kādam no pretimnācējiem, priecīgi tinās ap viņa kājām, luncināja asti.

Nepazīstamais samulsis apstājās, tad izbrīnā iesaucās:

—   Vai tiešām Leda?! Lediņa! Kā tu, nabadzīte, esi palikusi dzīva?— Viņš noliecās un sapurināja suni aiz skausta.

Džesibs piegāja pie svešinieka un izstāstīja, kā atradis suni mežā, kā to ārstējis.

—   Leda ir mans vismīļākais suns,— nepazīstamais sacīja.— Kad viņa saslima, mēs nobijāmies, vai tik nav piemetusies trakumsērga. Aizvedu Ledu uz mežu .. . Ticiet man, nespēju nomērķēt. . . Rokas trīcēja. Tā bija, jā . . . Bet jūs, pavej, izdziedinājāt. Tātad Ledai nebija vis lemts nobeigties…— Viņš vēlreiz maigi paglaudīja Ledu, tad pacēla acis uz Džesibu un klusi teica:— Par rūpēm es jums, protams, samaksāšu, bet suni ņemšu līdzi. Leda, tu nāksi man līdzi, vai ne?

Džesibs papurināja galvu.

—  Man nav vajadzīga jūsu nauda. Suni izārstēju aiz žēlsirdības. Tagad Ledai pašai jāizlemj, pie kura palikt…

—   Lai tā būtu . . .— nepazīstamais nomurmināja.— Tā ir vispareizāk.

Līdz krustcelēm viņi aizgāja trijatā. Tad Džesibs devās pa labi, svešinieks — pa kreisi. Suns saminstinājās, apjucis cirtās te uz vienu, te uz otru pusi. Abi vīrieši attālinājās klusēdami, neatskatīdamies. Beidzot Leda, gluži kā lēmumu pieņēmusi, īsi iesmilkstējās un metās pakaļ Džesibam. Viņu panākusi, Leda nesteidzīgi rikšoja līdzās.

DEIVIDS HERBERTS LORENSS, angļu rakstnieks SAULE

— Aizvediet viņu, kur vairāk saules,— ārsts teica. So priekšlikumu Džuljeta pati uzņēma skeptiski, tomēr piekrita, ka viņu ved prom — pāri jūrai, kopā ar bērnu, auKli un māti.

Kuģim bija jādodas ceļā naktī. Veselas divas stundas viņas virs palika kopā ar aizbraucējām, kamēr bērnu lika gulēt un kamēr pasažieri kāpa uz kuģa. Nakts bija ļoti tumša, Hudzonas upes melnie ūdeņi smagi viļņojās, tiem pāri kaisījās mirgojoši gaismas atspīdumi. Džuljeta noliecās pār reliņu un, lejup lūkodamās, nodomāja: «Te nu ir tā jūra — daudz dziļāka un glabā sevī daudz vairāk atmiņu, nekā var iedomāties.» Tajā mirklī šķita, ka jūra šņāc līdzīgi pirmatnējā haosa čūskai kārdinātājai, kas ir dzīvojusi mūžīgi.

—   Šādas šķiršanās nav nekas labs,— blakus viņa dzirdēja vīra balsi.— Tās man nepatīk.

Balss bija bažīgu nojautu pilna, un izklausījās, it kā viņš turētos pie pēdējā cerību salmiņa.

—   Nē, man arī nepatīk,— viņa atbildēja pavisam neizteiksmīgi.

Džuljeta atcerējās, cik gauži viņi bija vēlējušies tikt projām viens no otra. Gaidāmā šķiršanās gan viegli skāra viņas emocijas, taču akmens, kas gūlās viņai uz sirds, tapa vēl smagāks.

Abi skatījās uz savu guļošo dēlu, un tēva acis kļuva miklas. Bet asarām acīs nav nekādas nozīmes, galvenais ir paraduma smagais, dzelžainais ritms, kas turpinās gadu no gada, visu mūžu, un šiem paradumiem piemīt milzīgs, apslēpts spēks.

Viņu abu dzīvē šie spēki bija naidīgi viens otram. Darbodamies pavisam nesaskanīgi, tie maitāja viens otru.

—   Pavadītājus lūdzam atstāt kuģi! Pavadītājus lūdzam atstāt kuģi!

—   Moris, tev jāiet,— viņa teica un nodomāja: «Viņam tas nozīmē atstāt kuģi, man — doties jūrā!»

Tagad, kuģim pamazām attālinoties, viņš māja ar kabatlakatiņu uz piestātnes naksnīgi drūmā fona. Viens pats pūlī. Viena pati pūlī! C'est ca!1

Slīpi pāri Hudzonas upei joprojām peldēja prāmji, kas atgādināja ar gaismas slāņiem pildītus traukus. Tas melnais ieloks droši vien bija Lekevonas pietura.

Bēgums nesa kuģi uz priekšu. Hudzona šķita bezgalīga. Beidzot viņi tomēr bija izbraukuši aiz līkuma un kļuva redzams vāji apgaismotais Baterijas parks. Brīvības statuja dusmās strauji pasvieda augšup savu lāpu. Un tad visapkārt viļņojās okeāns.

Pēc Atlantijas svina pelēkajiem ūdeņiem Džuljeta beidzot bija tikusi saulē. Tagad viņai pat piederēja māja augstu virs pašas zilākās jūras — ar plašu dārzu, kurā vīnkoki un olīvkoki pa stāvām terasēm nolaidās līdz pašai liedaga svītrai; un dārzā bija daudz slepenu vietiņu, klusas citrusu birzis uz šaurām zemes strēlēm un apslēpti dzidri zaja ūdens baseini; no sīkas alas iztecēja avots, no kura bija dzēruši senie sikuli jau pirms grieķu atnākšanas; un vienā no senas kapavietas tukšajām nišām blēja pelēka kaza. Smaržoja mimozas, un tālumā vizēja vulkāna baltā cepure.

Viņa vēroja šo ainavu, un tā iedarbojās kaut cik nomierinoši. Bet tikai ārēji. Patiesībā apkārtne viņai nemaz nerūpēja. Viņa palika tāda pati kā bijusi — ar savām dusmām un izsīkušajiem spēkiem, ar nespēju neko patiesi izjust. Bērns viņu kaitināja un laupīja dvēseles mieru. Viņa jutās tik briesmīgi, tik ārkārtīgi atbildīga par viņu, par katru viņa elpas vilcienu. Tās bija mokas gan viņai, gan bērnam, gan ikvienam, kas atradās tuvumā.

—   Vai zini, Džuljet, ka ārsts lika tev gulēt saulē bez drēbēm? Kāpēc tu to nedari?— māte jautāja.

—   Es to darīšu, kad uzskatīšu par vajadzīgu. Vai tu gribi mani nobeigt?— Džuljeta atcirta.

—   Nevis nobeigt, bet darīt tev labu.

—  Dieva dēļ, atmet šīs pūles darīt man labu.

Galu galā māte sadusmota un aizvainota aizbrauca.

Jūra ieņirbējās balta — un tad kļuva neredzama. Lietus gāza straumēm. Bija auksti mājā, kas būvēta saulei.

' Tā tas ir (tulk. no franču vai.).

Tad atkal bija rīts, kad saule — lielais spīdeklis pacēlās virs jūras kails, dzirkstošs un karstumā kūstošs. Māja stāvēja pret dienvidvakariem. Džuljeta gulēja gultā un vēroja to uzlecam. Bija tā, it kā viņa nekad agrāk nebūtu redzējusi sauli uzlecam. Viņa nekad nebija redzējusi to kailu ceļamies augšā no aizjūras — tīru, skaidru — un nokratām nakti no sevis.

Tā Džuljetā iedegās slepena vēlme staigāt kailai saules gaismā. Viņa loloja savu vēlmi kā noslēpumu.

Viņa gribēja doties prom no mājām — prom no cilvēkiem. Nav jau viegli staigāt neviena nemanītai tādā zemē, kur katram olīvkokam ir acis un katra nogāze ir saskatāma no tālienes.

Tomēr Džuljeta atrada tādu slepenu vietiņu: akmeņainu krauju, kas iesniedzās jūrā un saulesgaismā un bija apaugusi ar lieliem, plakanlapainiem kaktusiem, kurus sauca par durstīgajiem lāčiem. No šis zilpelēkās kaktusu gūzmas pacēlās augšup viena ciprese ar bezkrāsainu, resnu stumbru un lokanu galotni, kas ietiecās debesu zilgmē. Ciprese stāvēja kā sargs, lūkodamās jūrā, vai kā īsa, sidrabaina svece, kuras milzīgā liesma bija tumsa pret gaismu, it kā zeme no savām drūmajām dzīlēm būtu izšāvusi ārā lielisko mēli.

Džuljeta apsēdās zem cipreses un novilka drēbes. Izlocījušies kaktusi veidoja viņai apkārt mežu — neglītu, tomēr fascinējošu. Viņa sēdēja un atklāja saulei ķermeņa augšdaļu, pat tagad vēl nopūzdamās ar dziļu sāpi par atdošanās nežēlību.

Bet saule — lielais spīdeklis, soļodams zilajās debesīs, sūtīja lejup savus starus. Viņa sajuta jūras maigo vēsmu uz savām krūtīm, kuras, šķita, nekad nenobriedis. Viņa tikpat kā nejuta sauli. Augļi, kas savītīs nenobrieduši,— viņas krūtis. Tomēr drīz viņa sajuta tajās sauli — siltāku, nekā jebkad bija bijusi mīlestība, siltāku par pienu un viņas bērna rociņām. Beidzot, beidzot viņas krūtis bija ka garenas, baltas vīnogas karstajā saulē.

Džuljeta izslīdēja no drēbēm un apgūlās kaila saulē, un gulēdama caur pirkstiem skatījās uz pašu sauli, zilo, pulsējošo apaļumu, kura ārējās malas izstaroja mirdzumu. Pulsējošs, apbrīnojami zils, dzīvs — tāds bija spīdeklis, kas izstaroja baltu uguni. Viņš pavērsa lejup pret Džuljetu savu zili ugunīgo skatienu un apņēma viņas krūtis un seju, viņas kaklu un vēderu, viņas ceļus, gurnus un viņas kājas.

Viņa gulēja aizvērtām acīm, un cauri plakstiem spiedās sārta liesma. Tas bija par daudz. Viņa pasniedzās un aizklāja acis ar lapām. Tad viņa atkal nogūlās saulē kā balts ķirbis, kam jānobriest zeltainam.

Jaunā sieviete juta, ka saule iespiežas pat kaulos, ai, nē, dziļāk, pat viņas emocijās, viņas domās. Emociju tumšie saspriegumi sāka atlaisties, viņas domu tumšie, aukstie sabiezējumi pamazām kusa. Džuljeta sāka just siltumu viscaur. Apgriezušies viņa ļāva sakust ar sauli pleciem, gūžām, kāju mugurpusei, pat papēžiem. Un viņa gulēja, gandrīz apstulbusi aiz brīnumiem par to, kas ar viņu tagad notiek. Viņas pagurusi, nosalusī sirds kusa un kusdama izgaroja.

Atkal apģērbusies, Džuljeta vēlreiz nogūlās un palūkojās augšup uz cipresi, kuras cekuls līgani šūpojās vējā. Vienlaikus viņa domāja par dižo sauli, kas klejoja debesīs.

Kā apreibusi viņa devās mājup — pusakla, apžilbuši un apreibusi no saules. Un šis apžilbums viņai bija kā vesela bagātība un dūmakainā, siltā, smagā pusapziņa — kā liela vērtība.

—   Mammī! Mammī!— Bērns skrēja viņai pretī, saukdams kā putnēns sīkā, žēlabainā balstiņā, kurā dzirdama mūžīgā vajadzība pēc mātes. Džuljeta brīnījās, ka viņas snaudā ieslīgusī sirds šoreiz neizjūt nekādas raižpilnas mīlestības sāpes. Viņa satvēra bērnu un pacēla to rokās, bet vienlaikus domāja: «Viņam nevajadzētu būt tik kuslam! Ja viņš būtu saulītē, viņš sasparotos.»

Džuljeta gandrīz vai ņēma ļaunā, ka mazās rociņas viņai pieskaras, sevišķi kaklam. Viņa atvirzījās, jo nevēlējās, lai viņai pieskaras, un maigi nolaida bērnu zemē.

—  Teci!— viņa teica.— Teci saulītē.

Māte turpat izģērba mazuli un nolika kailu uz siltās terases.

—   Spēlējies saulītē!— viņa vēlreiz teica.

Bērns bija nobijies un gribēja sākt raudāt, bet viņa sava ķermeņa siltajā laiskumā un lielajā sirds vienaldzībā aizripināja viņam apelsīnu pa sarkanajām flīzēm, un viņš ar savu apaļo, neizveidoto ķermenīti tipināja tam pakaļ. Pēc mirkļa viņš bija to satvēris, bet tūlīt nometa, jo tā pieskāriens miesai izraisīja dīvainu sajūtu. Bērns saviebtu sejiņu jautājoši palūkojās atpakaļ uz māti, gatavodamies raudāt, nobijies no sava kailuma.

— Atnes man apelsīnu,— viņa sacīja, brīnīdamās par savu dziļo vienaldzību pret bērna bailēm.— Atnes mammītei apelsīnu.

«Viņš nedrīkst izaugt tāds kā viņa tēvs,» viņa sacīja sev. «Kā tārps, kuru saulesstari nekad nav skāruši.»

2

Džuljetu ļoti bija nomākusi mokošā atbildības sajūta par bērnu, it kā pēc tā laišanas pasaulē viņai vajadzētu pilnībā atbildēt par tā eksistenci. Pat mazuļa iesnas viņā bij^" izraisījušas nepatiku un dziļi aizvainojušas, it kā likušas sacīt sev pašai: «Paskaties, ko tu esi laidusi pasaulē!»

Tagad viss bija mainījies. Viņa jutās kā atbrīvota, nebija vairs tik dziļi ieinteresēta bērna dzīvē un it kā noņēma no viņa visu savu ciešanu un gribas sasprindzinājumu. Un bērns no tā gluži atplauka.

Džuljeta tagad domāja par spīdekli visā tā spožumā un par savu savienošanos ar to. Tagad viņas dzīve bija vesels rituāls. Pirms saullēkta viņa vienmēr gulēja nomodā, vērodama, kā pelēkā krēsla iekrāsojas blāvi zeltaina, un lūkodamās, vai pie apvāršņa nav mākoņu. Viņā iesvila prieks, kad spīdeklis cēlās, viss kusdams savā kailumā, un iesvieda zilbaltu uguni maigajās debesīs.

Bet dažreiz saule nāca sārti brūngana kā milzīgs, bikls radījums. Citreiz spīdeklis bija lēns un sarkani pietvīcis, dusmīgā izskatā, lēni grūzdamies uz priekšu, ar pleciem izbrīvēdams sev ceļu. Citreiz atkal Džuljeta nevarēja to ieraudzīt, tikai no mākoņa augšmalas lija zelts un košs sarkanums, kad viņš staigāja aiz šās sienas.

Viņa bija laimīga. Gāja nedēļas, un, kaut arī dažreiz rīti bija apmākušies un daža pēcpusdiena pelēka, neviena diena nepagāja bez saules, un vairums no tām, kaut bija ziema, ausa spoži starojošas. Violeti un svītroti saziedēja sīkie savvaļas krokusiņi, un savvaļas narcises izkāra savas ziemas zvaigznītes.

Ik dienas Džuljeta devās pie cipreses kaktusu birzs vidū, uzkalniņā, kura nogāzēs vīdēja dzeltenas klintis. Tagad viņa bija gudrāka un valkāja vienīgi baložpelēku rītasvārku un sandales, tā ka jebkurā brīdī, jebkurā aizsegtā vietiņā varēja atklāt saulei sevi kailu. Un kļuva atkal pelēka un nepamanāma mirklī, kad uzvilka rīta- svārku.

Katru priekšpusdienu viņa gulēja pie cipreses varenā, sidrabotā stumbra — un saule jautri slīdēja pa debesu velvi. Tagad jau viņa bija iepazinusi sauli ar jebkuru sava ķermeņa šķiedru, nebija vairs nevienas aukstas ēnas. Un viņas sirds — sāpošā un saspringtā sirds — bija izzudusi vispār, līdzīgi ziedam, kas saulē nobirst un atstāj tikai nobriedušu sēklenīcu.

Viņa bija iepazinusi šo spīdekli debesīs — zili starojošu, ar balti liesmojošām malām, kas izsvieda uguni. Un, lai gan tas spīdēja pār visu pasauli, tomēr, kad viņa izģērbusies gulēja, tas pievērsās viņai. Tas bija viens no saules brīnumiem; spīdeklis varēja apspīdēt cilvēku miljonus un reizē palikt tas starojošais, lieliskais, vienīgais, kas pievērsies tikai viņai.

No apziņas, ka viņa pazīst sauli, un no pārliecības, ka saule pazīst viņu šā vārda kosmiski miesiskajā nozīmē, viņa it kā norobežojās no citiem cilvēkiem un izjuta zināmu nicinājumu pret cilvēciskām būtnēm vispār. Tās bija tik nepirmatnīgas, nesauļotas. Tik līdzīgas kapsētas tārpiem.

Pat zemnieki, kas lēni kustējās ar saviem ēzelīšiem augšup pa akmeņaino, seno ceļu, par spīti tumšajam iedegumam, nebija izsauļoti cauri. Palika tāds mazs, mīksts, balts baiļu kodoliņš — kā gliemezis savā mājiņā, kurā atradās cilvēka dvēsele, sarāvusies bailēs 110 nāves, bailēs no dzīvības dabiskā liesmojuma. Tas neiedrošinājās iznākt pavisam laukā, vienmēr iekšēji iebiedēts. Visi vīrieši bija tādi.

Kādēļ lai atzītu vīriešus!

Kļuvusi vienaldzīga pret cilvēkiem, Džuljeta vairs tik ļoti neuzmanījās, lai paliktu neredzama. Marinīnai, kas nesa iepirkumus no ciema, viņa paskaidroja, ka ārsts viņai parakstījis saulesvannas. Ar šo paskaidrojumu tad arī vajadzēja pietikt.

Marinīna bija sieviete pāri sešdesmitiem — gara, tieva, stalta, ar viļņainiem, tumšpelēkiem matiem un tumšpelēkām acīm, kurās vīdēja tūkstošgadīgs ass prāts un tāds smiekliņš, kāds ir cilvēkam ar lielu pieredzi. Traģēdija ir pieredzes trūkums.

— Kas to lai zina, vai esmu skaista!— Džuljeta atteica.

Vai nu viņa bija skaista vai ne, tomēr pati juta, ka saulei viņa patīk. Un tas ir viens un tas pats.

Pusdienlaikā, kad nevarēja iet saulē, viņa dažreiz aizzagās pāri klintīm līdz dziļajai ieplakai, kur vēsā, mūžīgā pavēnī auga citroni; tur viņa klusumā nometa savu»'ģērbu un ātri mazgājās vienā no dziļajiem, dzidri zaļajiem baseiniņiem. Un tad zaļajā krēslā zem citron- koku lapām viņa ievēroja, ka viss viņas ķermenis ir rožains un rožainums pamazām kļūst zeltains. Viņa jutās pavisam cits cilvēks. Viņa bija cits cilvēks.

Tā viņa atcerējās, ka grieķi bija teikuši: balts, nesau- ļots ķermenis ir nepievilcīgs un neveselīgs.

Viņa viegli ierīvēja ādu ar olīveļļu un brīdi pastaigājās citronkoku tumšajā paēnā, iespraudusi citrona ziedu sev nabas caurumā, pie sevis smiedamās. Tieši tagad kāds zemnieks varēja viņu ieraudzīt. Bet tad tas būtu viņš, kurš nobītos vairāk. Viņa taču zināja, kāds balts baiļu kamoliņš mita vīriešu apģērbtajos ķermeņos.

Viņa to saskatīja pat savā mazajā dēlēnā. Ar kādu neuzticību viņš skatījās, kad viņa smējās ar saules mirdzumu sejā. Viņa uzstāja, lai mazais katru dienu tipinātu saulē kails. Tagad arī bērna ķermenītis bija sārts, gaišie matiņi biezā vilnī atstumti no pieres, granātu sarkanums vaigos pārgājis sauļotas ādas maigajā zeltainumā. Viņš bija možs un veselīgs, un kalpotāji, kuriem ļoti patika mazuļa sārtā āda, zeltainie mati un zilās acis, sauca viņu par debesu eņģelīti.

Bet mātei bērns neuzticējās, jo tā par viņu smējās. Bērna platajās, zilajās acīs zem nedaudz sarauktajām uzacīm viņa redzēja bailes un bažīgas nojautas, kuras, viņa bija pārliecināta, gail visu vīriešu acīs. Viņa to sauca par bailēm no saules.

«Viņš baidās no saules,» Džuljeta domās sev sacīja, lūkodamās lejup bērna actiņās.

Un, kad viņa vēroja, kā viņš tipina un klunkurē saules gaismā, čiepstēdams sīka putna balstiņā, viņa redzēja, ka iekšienē viņš ir saspringts un slēpjas no saules. Viņa gars bija kā gliemezis čaulā, ierāvies savā drēgnajā, aukstajā slēptuvē. Tas viņai lika domāt par bērna tēvu. Kaut viņa varētu panākt, lai tas pārgalvīgi un uzvaroši izlaužas no savas slēptuves.

Džuljeta nolēma vest mazuli sev līdzi pie cipreses kaktusu audzē. Viņš gan būs jāuzmana no ērkšķiem, bet tur bērns katrā ziņā atbrīvosies no savas dziļi noslēptās gliemežnīcas. Tad viņa sejā vairs nemanīs civilizēta cilvēka sapringtos vaibstus.

Viņa izklāja segu un nosēdināja dēlēnu. Tad viņa izslīdēja no sava rītasvārka un nogūlās pati, vērodama vanagu augstu debesu zilgmē un cipreses smailo galotni sev pāri.

Zēns spēlējās uz segas ar akmentiņiem. Kad viņš cēlās, lai tipinātu prom, arī viņa paslējās sēdus. Viņš pagriezās un palūkojās uz māti. Un viņa zilajās acīs bija vīrieša izaicinošais siltais skatiens. Bērns izskatījās jauks ar savu apsārtušo, zeltaini gaišo ādu. Viņš vairs nebija pavisam balts. Viņa āda bija zeltaini iedegusi.

—   Uzmanies, dēliņ, no ērkšķiem,— viņa sacīja.

—   Ēķiem,— atbalsoja bērns putna čiepstienā, joprojām lūkodamies mātē pāri plecam līdzīgi gleznā attēlotam ķerubam.

—   Nejaukie, durstīgie ērkšķi.

—   Urtīgie ēķi!

Sniegdamies pēc savvaļas piparmētras, viņš mazajās sandalītēs paklupa pār akmeņiem. Strauja kā čūska viņa metās klāt, kad viņš taisījās uzkrist ērkšķiem. Viņa pati bija pārsteigta un domās sev sacīja: «Es nu gan esmu kā meža kaķe!»

Katru dienu, kad spīdēja saule, Džuljeta veda bērnu pie cipreses.

—   Nāc!— viņa sacīja.— Iesim pie cipreses.

Kad laiks bija apmācies un pūta vējš no kalniem, tā ka viņi nevarēja turp iet, bērns čiepstēja bez apstājas:

—  Tiprese! Tiprese!

Viņš ilgojās pēc tās tāpat kā viņa.

Tās nebija vienkārši saulesvannas. Tas bija daudz kas vairāk. Kaut kas dziļi viņas iekšienē atvērās un atvilga, un viņa tika atdota. Kāds mistisks spēks viņas iekšienē, dziļāk nekā viņas apziņa un griba, savienoja viņu ar sauli, un vienojošā strāva plūda pati no sevis, no viņas klēpja. Viņa pati, viņas apzinātais «es» bija kaut kas sekundārs, kāda nenozīmīga persona, gandrīz kā skatītājs. Patiesā Džuljeta bija šī tumšā plūsma no viņas ķermeņa dziļumiem uz sauli.

Viņa vienmēr bija pratusi valdīt pār sevi, skaidri apzinādamās savu rīcību, un darīja visu, lai panāktu savu. Tagad viņa juta sevī pavisam cita veida spēku, kaut ko daudz varenāku par viņu pašu, un tas plūda pats no sevis. Tagad viņa pati jutās vāja, bet viņā bija spēks, kas sniedzās ārpus viņas.

3

Februāra beigās pēkšņi uznāca karstums. No vismazakas vēja pūsmiņas mandeļziedi bira kā rozā sniegs. Saplauka mazās, gaiši violetās, zīdainās vizbulītes, brieda narcišu pumpuri, un jūra bija rudzupuķu zilumā.

Džuljetu vairs nesatrauca it nekas. Tagad dienas lielāko daļu viņa un bērns pavadīja kaili, un tas bija viss, ko viņa vēlējās. Dažreiz viņa gāja nopeldēties jūrā, bieži staigāja pa ieplakām, kur iespīdēja saule un neviens viņu neredzēja. Dažreiz viņa redzēja kādu zemnieku ar ēzeli, arī tie ieraudzīja viņu. Bet viņa ar savu bērnu gāja tik dabiski un neuzkrītoši, un saules dziedinošais spēks, kas ārstē gan dvēseli, gan miesu, bija jau izdaudzināts ļaužu vidū, tā ka nekāds satraukums neizcēlās.

Bērns un māte tagad bija vienmērīgi iedeguši rožaini zeltaini. «Es esmu pavisam cita būtne,» viņa domās sev sacīja, aplūkodama savas sārtzeltainās krūtis un gūžas.

Arī bērns dīvaini klusajā saules noslēgtībā bija kļuvis pavisam cits radījums. Tagad viņš mierīgi spēlējās savā nodabā un viņai gandrīz nebija jāpievērš viņam uzmanība. Šķita, ka viņš vairs nemana savu vienatni.

Nebija ne vēsmiņas, un jūra mirdzēja koši zila. Viņa sēdēja pie milzīgā, sudrabotā cipreškoka, iesnaudusies saulē, bet viņas krūtis bija modras, pilnas dzīvības sulas. Viņa pamazām sāka sajust sevī kādu rosmi, kas ievadīs viņu jauna veida dzīvē. Taču viņa negribēja to sajust. Viņa pārāk labi pazina civilizācijas milzīgo, auksto nastu, no kuras tik grūti bija izvairīties.

Bērns bija pagājis dažus jardus pa akmeņaino taciņu aiz kaktusu pudura. Viņa redzēja, kā dēls — īsts zeltain- brūns vējabērns ar mirdzoši zeltainiem matiem un sarkaniem vaigiem — uzlasa lāsumainos ziedu kausiņus un kārto tos rindās. Viņš tagad mācēja šūpodamies staigāt, sagatavojies jebkurām nejaušībām līdzīgi mazam zvērēnam, kas nodevies klusām rotaļām.

Pēkšņi Džuljeta izdzirda viņu saucam:— Skaties, mammī! Mammī, skaties!— Kāda nianse viņa putna bal- stiņā lika viņai strauji paliekties uz priekšu.

Viņas sirds pamira. Bērns skatījās uz viņu pār kailo plecu, un mazā roķele norādīja uz čūsku, kura bija izslējusies jarda atstatumā no viņa un, atvērusi muti, iešņācās, tā ka tās šķeltā, mīkstā mēle ņirbēja kā melna ēna.

—   Skaties, mammī!

—   Jā, dēliņ, tā ir čūska,— viņas balss skanēja dobji, kā no pazemes.

Bērns atkal palūkojās uz viņu, platās, zilās actiņas pauda neizpratni — baidīties vai ne. Kaut kāds miers mātē viņu iedrošināja.

—  Čūska!— viņš čiepstēja.

—  Jā, dēliņ! Neaiztiec, tā var iekost.

Čūska bija nolaidusies lejā un slīdēja projām; saritinājusies uz klints, tā bija snaudusi saulē un tagad lēnām ievija savu garo, zeltaini brūno ķermeni starp akmeņiem. Zēns pagriezās un klusi to vēroja. Tad viņš sacīja:

—   Čūska iet prom!

—  Jā! Lai tā iet. Tai patīk būt vienai.

Viņš vēl vēroja, kā gausais, garais radījums, laiski slīdēdams, izzuda skatienam.

—  Čūska iet atpakaļ,— viņš atkārtoja.

—   Jā, tā ir aizgājusi atpakaļ. Atnāc pie mammītes uz mirkli.

Viņš atnāca un apsēdās, iegrozīdamies ar savu apaļo, kailo ķermenīti viņas kailajā klēpī, un viņa noglaudīja tā izbalējušos, spīdošos matus. Viņa nesacīja nekā, juzdama, ka briesmas ir garām. Saules savādi mierinošais spēks piepildīja viņu, piepildīja visu šo vietu līdzīgi burvībai, un čūska bija daļa no šīs vietas, tāpat kā viņa un bērns.

Kādu citu dienu pa terases akmens sienu viņa ieraudzīja lienam melnu čūsku.

—   Marinīna,— viņa sacīja,— es redzēju melnu čūsku. Vai tās ir indīgas?

—   Melnās čūskas ne! Bet dzeltenās gan! Ja dzeltenā iekož, tad jāmirst. Man no viņām bail. Man bail pat no melnajām.

Džuljeta joprojām gāja pie cipreses kopā ar bērnu. Tagad pirms apsēšanās viņa vienmēr rūpīgi pārlūkoja apkārtni, kur bērns varēja staigāt. Tad viņa apgūlās un atkal pievērsa saulei savas iedegušās, bumbieriem līdzīgās krūtis. Viņa nedomāja par rītdienu. Viņa atsacījās domāt tālāk par «savu sētu» un nespēja rakstīt vēstules. Viņa lika auklei tās rakstīt.

4

Bija marts, un saules spēks kļuva arvien varenāks. Karstajās stundās Džuljeta gulēja koku ēnā vai devās uz vēsās citronu birzs tālajiem nostūriem. Bērns skraidelēja notālis līdzīgi zvērēnam, kas aizņemts ar dzīves iepazīšanu.

Kādu dienu viņa sēdēja saulē uz stāvās nogāzes pie ieplakas, tikko izpeldējusies vienā no lielākajām ūdenskrātuvēm. Lejā starp citronkokiem bērns staigāja pa dzeltenajiem ēnas ziediem, uzlasīdams nokritušos citronus; viņa iedegušais ķermenītis zibēja gaismēnu laukumiņos pavisam raibs, dābolains.

Džuljeta pagrieza galvu un piecēlās, Marinīna uz mirkli sastinga, ieraudzījusi stalti stāvam kailo sievieti ar saules izbalinātajiem gaišajiem matiem kā vieglu mākoni, ap galvu. Tad vecā sieva veikli nokāpa lejā pa kraujo taciņu.

Viņa stāvēja izslējusies pāris soļu atstatumā pretī saules iekrāsotajai sievietei un viņu nīgri noskatīja.

—    Skaista gan jūs esat!— Marinīna sacīja vēsi, gan- .drīz nievājoši.— Tur ir jūsu vīrs.

—   Mans vīrs!— Džuljeta iekliedzās.

Vecās sievas smiekliņš bija ass un īss kā rējiens; tā zobojas sieviete, kas nākusi no pagātnes.

—  Jums taču ir vīrs, ko? Jūs taču esat precējusies?— viņa iedzēla.

—   Bet kur viņš ir?— Džuljeta sauca.

Vecā sieviete palūkojās atpakaļ Pār plecu.

—  Viņš nāca man līdzi,— viņa teica,— bet nebūs atradis taku.— Un viņa vēlreiz iesmējās kā ieriedamās.

Takas visas bija aizaugušas ar zāli un puķēm, un nepitellu, līdz kļuvušas līdzīgas putnu cejiem kādā mūžam neskartā vietā. Cik savādi, senajām civilizācijas vietām piemīt kāds dzīvīgs mežonīgums, neskartība, kurā nav nekā drūma.

Džuljeta domīgi palūkojās uz savu kalpotāju.

—   Ļoti labi,— viņa beidzot teica.— Lai viņš nāk.

—  Lai viņš nāk šurp? Tūlīt?— Marinīna jautāja, un viņas smejošās, dūmaini pelēkās acis izsmējīgi raudzījās Džuljetā. Tad viņa viegli paraustīja plecus.

—  Labi, kā vēlaties. Bet viņam gan tas būs liels brīnums!

Vecā sieviete pavēra muti, atkal iesmiedamās bez skaņas. Tad viņa norādīja uz bērnu, kurš vāca citronus un spieda pie savām mazajām krūtīm.— Redz, cik bērns ir skaists. Tas viņam, nabadziņam, noteikti sagādās prieku. Nu tad es viņu atvedīšu.

—   Ved šurp,— Džuljeta sacīja.

Vecā sieviete pa taciņu ātri uzrāpās atkal augšā. Moriss savā pelēkajā platmalē un tumšpelēkajā uzvalkā apjucis stāvēja vīna terašu vidū. Viņš ar savu bālo seju izskatījās aizkustinoši neiederīgs šajā mirdzošajā saules gaismā un seno grieķu pasaules burvīgumā — gluži kā tintes traips gaišajā, saulē mirdzošajā nogāzē.

—  Nāciet!— Marinīna viņam teica.— Viņa ir te lejā.

Un viņa devās pa priekšu vīrietim, iedama straujā solī

un pašķirdama augsto zāli. Negaidot viņa apstājās uz nogāzes malas. Tālu apakšā tumšoja citronkoku galotnes.

—  Kāpiet lejā tepat,— viņa sacīja, un viņš pateicās, uzmetis viņai ātru skatienu.

Moriss bija četrdesmit gadus vecs vīrietis, gludi sku- vies, bālu seju, ļoti kluss un patiesi kautrīgs. Viņš vadīja savas darba lietas uzmanīgi un sekmīgi, taču viņam nebija reibinošu panākumu. Un viņš ne uz vienu nepaļāvās. Vecā sieviete no Magna Graecia novērtēja viņu ar vienu skatienu: viņš ir labs, viņa pie sevis domāja, bet nav vīrietis, nabadziņš.

— Siņjora ir tur lejā! — Marinīna teica, norādīdama ar roku kā likteņa dieviete.

Un viņš atkal, acu nepamirkšķinājis, sacīja:— Pateicos! Pateicos!— tad uzmanīgi nostājās uz taciņas. Marinīna izslēja zodu raganiskā priekā. Tad viņa devās mājup.

Moriss kāpa ļoti uzmanīgi, lauzdamies cauri Vidusjūras augu biezokņiem, tāpēc viņš neredzēja savu sievu, kamēr nebija pienācis viņai pavisam klāt. Viņa stāvēja stalta, kaila pie klints izciļņa, un viņā mirdzēja saule un silta dzīvība. Krūtis šķita pacēlušās, lai ieklausītos, gurni izskatījās brūni un vingri. Skatiens, ar kādu viņa sagaidīja vīru, bija ātrs un nervozs.

Moriss, nabaga zēns, saminstinājās un neskatījās uz sievu. Viņš novērsa acis

—   Sveika, Džūlij!— viņš sacīja, nervozi ieklepodamies.— Lieliski! Lieliski!

Viņš tuvojās sievai, acis novērsis, un tikai laiku pa laikam uzmeta viņai pa skatienam, bet viņa stāvēja, un viņas iedegušo ādu klāja īpatnais saules dotais atlasa spīdums. Dīvainā kārtā viņa nemaz neizskatījās tik briesmīgi kaila. Viņu bija ietērpis zeltaini rožainais iedegums.

—   Sveiks, Moris,— viņa sacīja, solīti atkāpdamās. — Tik ātri es tevi negaidīju.

—  Jā!— viņš sacīja.— Zini! Man izdevās izbrīvēties mazliet agrāk.

Un atkal vīrs neveikli ieklepojās.

Viņi klusēdami stāvēja dažus jardus viens no otra.

—   Jā-a!—viņš sacīja.— Ee .. . tas ir lieliski, lieliski! Tu esi … ee … lieliska! Kur puika?

—   Tur viņš ir,— viņa sacīja, rādīdama lejup, kur kails puišelis dziļā paēnā krāva kaudzē nokritušos citronus. Tēvs iesmējās mazu, jocīgu smiekliņu.

—   Ak jā! Tur jau viņš ir! Tur ir tas mazais vīrs! Jauki!— viņš iesaucās. Morisa nomāktā dvēsele ietrīsējās aizkustinājumā.— Sveiks, Džonij, Džonij!— viņš sauca, bet balss skanēja diezgan nedroši.— Sveļiks, Džonij!

Zēns palūkojās augšup, citroni izkrita viņam no rokām, bet viņš neatbildēja.

—   Mēs varētu noiet pie viņa lejā,— Džuljeta sacīja pagriezdamās un tad devās lejup pa taku. Vīrs sekoja, vērodams viņas rožaino gurnu straujo kustību, kad viņa iedama viegli šūpojās viduklī. Morisu pārņēma reibinoša apbrīna un reizē — arī galīgs apjukums. Ko lai viņš

tagad iesāk ar sevi? Viņš te pavisam neiederējās ar savu tumšpelēko uzvalku un bāli pelēko platmali, un ar savu pelēko kautrīga darījumu cilvēka seju.

—        Viņš izskatās labi, vai ne,— Džuljeta sacīja, kad viņi bija tikuši cauri dziļajai, dzeltenajai ziedošo zaķkāpostu jūrai un nonākuši zem citronkokiem.

—        Aa! Jā, jā! Lieliski, lieliski! Sveiks, Džonij! Vai tu pazīsti tēti? Vai tu pazīsti tētuku, Džonij?

Moriss notupās un izpleta rokas.

—       Citroni!— bērns sacīja, čiepstēdams kā putnēns. — Divi citroni!

—   Divi citroni!— tēvs atsaucās.— Daudz citronu!

Mazulis pienāca un ielika tēva atvērtajās plaukstās

katrā pa citronam. Tad viņš atkāpās, lai labāk redzētu.

—        Divi citroni!—tēvs atkārtoja.— Nāc, Džonij! Nāc un pasaki tētukam «Sveiks»!

—   Tētuks brauc atpakaļ?— bērns vaicāja.

—   Brauc atpakaļ? Nu, kā lai saka, ne jau šodien.

Un viņš ieslēdza dēlēnu savās rokās.

—        Novelc svārkus! Tētuk, novelc svārkus,— bērns sauca, draiski vairīdamies no saskares ar audumu.

—   Labs ir, dēls! Tētuks novelk svārkus.

Viņš novilka svārkus un rūpīgi nolika tos malā, tad no jauna apskāva dēlu. Kailā sieviete lūkojās lejup uz kailo mazuli kreklā ģērbtā virieša rokās. Zēns bija noņēmis tēvam cepuri, un Džuljeta skatījās uz vīra melnajiem, ļoti gludi sasukātajiem matiem, ko bija skāris sirmums. Un viņš bija tik ļoti, ļoti civilizēts. Viņa klusēja labu brīdi, kamēr tēvs runājās ar bērnu, kurš mīl savu tētuku.

—        Ko tu šajā sakarībā domā darīt, Moris?— viņa pēkšņi jautāja.

Viņš strauji iesāņus paskatījās uz sievu.

—  Ee . .. par ko ir runa, Džūlij?

—        Par visu! Par šo te! Es nevaru atgriezties 47. Austrumu ielā.

—       Ee . . .— viņš vilcinājās.— Nē, protams, nē … vismaz ne tagad.

—   Nekad,— viņa sacīja, un kādu brīdi bija klusums.

—   Jā-a-a … es nezinu,— viņš sacīja.

—        Kā tev liekas, vai tu varētu braukt uz šejieni?— viņa jautāja.

—        Jā! Es varu te palikt veselu mēnesi. Domāju, ka izbrīvēšu sev vienu mēnesi.— Viņš apklusa. Tad viņš

drosmīgi veltīja viņai izteiksmīgu, kautru mirkli un atkal aizgrieza seju.

Džuljeta skatījās lejup uz viru, un viņas modrās krūtis pacēlās nopūtā, it kā nepacietīgi saviļņodamās.

—   Es nevaru braukt atpakaļ,— viņa lēni sacīja.— Nespēju pamest šo sauli. Ja tu nevari braukt šurp…

Viņa tīšām nepabeidza teikumu. Viņš raidīja slepenus skatienus uz viņu vēl un vēl, skatījās augošā apbrīnā un arvien mazākā mulsumā.

—   Nē!— viņš teica.— Tev šāda dzīve piestāv. Tu esi lieliska! Nē, nedomāju vis, ka tu varētu braukt atpakaļ.

Viņš atcerējās, kāda viņa bija bijusi Ņujorkas dzīvokli.— bāla, klusa, briesmīgi nomācoša. Viņš bija bikla maiguma iemiesojums attiecībās ar cilvēkiem, un viņas klusais, briesmīgais naidīgums pēc bērna piedzimšanas bija viņu dziļi biedējis. Jo viņš bija sapratis, ka citādi izturēties viņa nemaz nespēj. Sievietes jau tādas ir. Viņu jūtas reizēm aiziet nepareizā virzienā, pat nodarot ļaunu viņām pašām, un tas ir briesmīgi! Briesmīgi bija dzīvot zem viena jumta ar sievieti, kuras jūtas bija vērsušās pat pret viņu pašu! Viņš bija juties kā samalts starp viņas bezpalīdzīgā naida dzirnakmeņiem. Viņa jau bija samalusi pīšļos pati sevi un arī bērnu. Nē, labāk visu ko citu, tikai ne to.

—   Bet kā ar tevi?— viņa jautāja.

—   Es? A, es! Es varu turpināt darbu un . . . e . . . atbraukt uz šejieni brīvajās dienās — kamēr vien tu gribi šeit palikt. Paliec, cik vien ilgi gribi.— Viņš ilgi lūkojās zemē, tad pameta acis augšup uz viņu, un tajās pavīdēja neizteikts lūgums.

—  Pat uz visiem laikiem?

—   Nu … ee … jā, ja tev patīk. Uz visiem laikiem — tas ir ilgi. Nav iespējams noteikt datumu.

—   Un es varēšu darīt, ko gribēšu?— Viņa izaicinoši skatījās viņam tieši acīs. Un viņš bija bezspēcīgs viņas rožainā, vēju appūstā kailuma priekšā.

—   E . .. jā! Kāpēc ne? Kamēr tu nepadari nelaimīgu sevi. . . vai zēnu.

Atkal viņš palūkojās augšup uz viņu bikli, lūdzoši, runādams par bērnu, bet domādams par sevi.

—   Nepadarīšu!— viņa ātri atbildēja.

—   Nē!— viņš atsaucās.— Nē, nedomāju vis, ka tu to darīsi.

Iestājās klusums. Ciemata zvani steidzīgi iezvanīja pusdienu. Tātad būs jāiet ēst.

Džuljeta ieslīdēja savā pelēkajā krepa kimono un apsēja ap vidukli platu, zaļu jostu. Tad viņa uzvilka zēnam pār galvu zilu krekliņu — un viņi devās uz māju.

Pie galda viņa vēroja Morisu, viņa bālo pilsētnieka seju, gludi sasukātos melni iesirmos matus, nevainojamo izturēšanos pie galda un sātību ēšanā un dzeršanā. Reizēm viņš slepus no melno skropstu apakšas paskatījās uz sievu. Viņa acis bija zeltaini pelēkas kā dzīvniekam, kas ticis noķerts drīz pēc piedzimšanas un izaudzēts nebrīvē.

Viņi izgāja uz balkona dzert kafiju. Lejā, uz pretējā zemes paugura, mazās, stāvās ieplakas otrā pusē kāds zemnieks ar sievu sēdēja zem mandeļkoka blakus zaļam kviešu laukam, ieturēdami pusdienas uz zemē noklātas baltas sedziņas. Tur atradās liels gabals maizes un glāzēs tumšs vīns.

Džuljeta nosēdināja vīru ar muguru pret šo ainu, bet pati nosēdās ar seju pret to. Jo mirklī, kad viņa ar vīru bija iznākuši uz balkona, zemnieks bija paskatījies augšup.

5

Viņa pazina to no tālienes, turklāt ļoti labi. Tas bija padrukns, ļoti plecīgs, gadus trīsdesmit piecus vecs puisis, kas sparīgi košļāja maizi. Viņa sieva bija klīrīga, tumšu seju, glīta, padrūma. Bērnu viņiem nebija. Tik daudz Džuljeta bija uzzinājusi.

Zemnieks ļoti daudz strādāja vienatnē uz pretējā pakalna. Viņa apģērbs vienmēr bija ļoti tīrs un kārtīgs: baltas bikses, krāsains krekls un veca salmu platmale. Viņiem abiem ar sievu piemita tas klusa pārākuma gars, kas raksturīgs atsevišķiem cilvēkiem, nevis veselai ļaužu grupai.

Zemnieka pievilcība slēpās viņa vitalitātē, īpatnējā enerģijas izpausmē, kas padarīja valdzinošas viņa kustības, kaut arī viņš bija liels un plecīgs. Pirmajās dienās, kad Džuljeta vēl nebija ļāvusies saulei, viņa, rāpdamās uz nākamo pauguru, negaidot bija sastapusi viņu klintīs. Viņš bija pamanījis viņu agrāk, un, kad viņa pacēla acis, viņš noņēma platmali un skatījās viņā ar lielajām, zilajām acīm bikli un reizē lepni. Viņa seja bija plata un

iedegusi, brūnās ūsas īsi apgrieztas un biezās, brūnās uzacis, gandrīz ūsu biezumā, bija saaugušas kopā zem zemās, platās pieres.

—  Ai!— viņa iesaucās.— Vai es drīkstu te staigāt?

—   Protams!— viņš atbildēja ar īpatnējo, dedzīgo steigu, kas bija raksturīga viņa kustībām.— Mans saimnieks vēlētos, ka jūs staigājat, kur gribat, pa viņa zemi.

Un viņš atgāza galvu tajā straujajā, dzīvajā un reizē biklajā augstsirdībā, kas piemita viņa dabai. Viņa bija ātri gājusi tālāk. Bet šajā īsajā mirklī viņa bija apjautuši zemnieka temperamentu un tikpat brāzmaini drūmo biklumu.

Ht>pš tās reizes Džuljeta bija redzējusi viņu no tālienes ik dienas, un pamazām viņa saprata, ka viņš ir no tiem, kās dzīvo lielā mērā pats sev, līdzīgi straujam dzīvniekam, un ka sieva viņu ļoti mīl, turklāt ar tādu greizsirdību, kas robežojas ar naidu, jo viņš droši vien gribēja viņai sniegt no sevis daudz vairāk, nekā viņa spēja pieņemt.

Kādu dienu, kad zemnieki sēdēja bariņā zem koka, viņa bija redzējusi, kā viņš strauji un priecīgi dejo ar kādu bērnu — un viņa sieva to drūmi vēroja.

Pakāpeniski Džuljeta un viņš bija kļuvuši tuvi pāri atstatumam. Viņi sajuta viens otru. Rītos viņa zināja to brīdi, kad viņš ieradīsies ar savu ēzeli. Un mirklī, kad viņa izgāja uz balkona, viņš pagriezās un paskatījās šurp. Bet viņi nekad nesasveicinājās. Tomēr, kad viņš nebija ieradies strādāt uz paugura, viņa ilgojās pēc viņa.

Reiz kādā karstā rītā, kad viņa staigāja kaila dziļajā ieplakā starp abiem zemesīpašumiem, viņa bija nejauši šo zemnieku sastapusi, kad viņš, noliecis varenos plecus, cēla augšā zarus un krāva tos mugurā ēzelim, kas viņu pacietīgi gaidīja. Viņš, pacēlis sasārtušo seju, ieraudzīja Džuljetu, un viņa kāpās atpakaļ. Vīrieša acis iedegās, un liesma pārskrēja viņas ķermenim, izkausēdama locekļus. Viņa klusi atkāpās aiz krūmiem un devās prom. Un izjuta pat tādu kā skaudīgu pārsteigumu par to, cik nedzirdami viņš māk strādāt, paslēpies krūmiem aizaugušās vietās,— gluži kā meža zvērs.

Kopš tās reizes viņi abi bija izjutuši kaut kādu sāpīgu sakustēšanos sevī, kaut gan ne viens, ne otrs negribēja to atzīt un arī nekādi neizrādīja. Bet zemnieka sieva to intuitīvi juta.

Un Džuljeta nodomāja: kāpēc lai es nesatiktos ar šo vīrieti uz vienu stundu un nedzemdētu bērnu no viņa? Kāpēc man jāpielāgojas kāda vīrieša dzīvei? Kāpēc gan netikties ar viņu uz vienu stundu, tieši tik, cik ilgst iekāre, un ne vairāk? Mēs viens otru jau esam saelektrizē- juši.

Tomēr viņa nekad nebija devusi viņam nekādu mājienu. Un tagad viņa redzēja, ka viņš, sēdēdams pie baltā galdauta pretī savai melni ģērbtajai sievai, skatās augšup uz Morisu. Arī viņa sieva pagriezās un sadrūmusi palūkojās.

Džuljeta juta, ka viņu pārņem īgnums. Viņai atkal būs jādzemdē Morisa bērns. To viņa bija redzējusi sava vīra acīs. Un to viņa saprata no viņa atbildes.

—   Vai tu arī negribētu staigāt saulē bez drēbēm? — viņa jautāja.

—   Kā … ee . . . jā! Jā, es gribētu gan, kamēr būšu šeit,— citi taču mūs neredzēs?

Viņa acis iegailējās kaut kādā izmisīgā iekāres drosmē un skatiens pārslīdēja viņas krūtīm, kas satraukumā cēlās un plaka zem rītasvārkiem. Sajā ziņā arī viņš bija vīrietis, viņš droši skatījās patiesībai acīs, un viņa vīrietiskā drosme nebija pilnīgi noslāpēta. Viņš iedrošināsies staigāt saulē, pat būdams smieklīgs.

No viņa nāca pasaules smaka ar visām tās važu šķindām un sētas kranča drebelīgi sabozto spalvu. Zīmei, ar ko viņš bija apzīmogots, nebūt nebija cēlmetāla raudze.

Būdama tagad pavisam nobriedusi un viscaur brūni rožaina no saules, ar noplūktai rozei līdzīgu sirdi viņa bija gribējusi doties pie karstasinīgā, kautrīgā zemnieka un dzemdēt no viņa bērnu. Viņas jūsma bija zudusi, kā nobirst ziedlapiņas. Viņa bija redzējusi asinis iesitamies iedegušajā sejā un liesmas iedegamies zilajās dienvidnieka acīs, un par atbildi bija iekvēlojusies arī pati. Viņš būtu saulesvanna, kas dod dzīvību, un viņa pēc tā alka.

Tik un tā viņas nākamais bērns būs no Morisa. To prasīja dzīves norišu nepārtrauktība.

ALANS MARŠALS,

austrāliešu rakstnieks

SUNS

Suns nometās uz dibena un ņēmās sparīgi kasīt ar pakaļkāju aiz auss.

— Tas suns tak pilis ar blusām!— vecais virs iesaucas.— Es vienādiņ tev esmu sacījis, ka tas ir pilis ar draņķi.

Bet mazdēls bija aizmidzis.

Remdējis niezi, suns pagriezās pret veco viru un veltīja viņam pārdomu pilnu, rāmu skatienu, it kā savā prātā pārliekot, kādēļ šis lādzīgais, sirmais, krunkainais pīpes sūcējs tur uz viņu ļaunu prātu.

Suns bija noklīdis, un tas viņa dzīvē kļuva par tumšu traipu, jo uz noklīdušiem suņiem raugās ar neuzticību tieši tie, ar kuriem viņš gribētu būt draugos. Pirms pāris nedēļām nesaskaitāmas jūdzes viņš bija tecējis nopakaļ kādam ceļojošam zvēru ķērājam un ik pa brīdim piemīlīgi vēdinājis ar asti, tādējādi izteikdams vēlēšanos kļūt par ceļabiedru. Bet zvēru ķērājs nemīlēja dzīvniekus un pirmajā apmešanās vietā iespēra sunim. Sī nepieklājīgā izturēšanās suni aizvainoja, un viņš pameta zvēru ķērāju.

Suns nogriezās pa sānceļu un satika kādu jaunu vīrieti, kas dzina teli, tā nemitīgi centās pagriezties atpakaļ un iet pretējā virzienā, lai nokļūtu atkal aplokā, no kura bija izdzīta laukā.

Suņa sencis — tēvatēvs — savu mūžu bija vadījis pie lopu dzinēja, un tādēļ suns varēja pieņemt pilnīgi nekļūdīgu lēmumu. Viņš ierējās un metās virsū telei, kas nespēja apslāpēt ilgas pēc bijušajām mājām. Tele pēc traka, izbaiļu pilna skrējiena cauri asajai koku biežņai bija spiesta tālāko ceļu iet rāmi un paklausīgi. Sastopoties ar suni, lopiņš tūdaļ zināja, kurš suns ir meistars, kurš ne.

Suns pienāca pie jaunā vīrieša, vēcinādams ar asti un draudzīgi elsdams, viņā jautās pārliecība, ka izdarīts labs darbiņš.

Jaunais vīrietis izņēma no kabatas pīpi un sāka bāzt tajā tabaku. Viņš skatījās uz suni, un brūnganajā sejā atplauka jocīgs, piemīlīgs smaids, it kā vīrietis secinātu: «Tu esi meistars.»

Suns nosprieda, ka izturēšanās ir labvēlīga un tas liecina, ka viņš tiek pieņemts bez jebkādiem aizspriedumiem. Dzīvnieks tūdaļ izrādīja savu prieku, viņš nolaida asti taisni uz leju, meta nelielus lokus ap svešinieku un riņķodams nepārtraukti vaukšķēja. Jaunais vīrietis ar interesi noraudzījās suņa izdarībās un apmierināti smaidīja. Vērodams suni, viņš uzšvirkstināja sērkociņu, lai aizdedzinātu pīpi, un ievilka liesmu tumšajā, izsausētajā bumbā. Tabaka sāka kvēlot, vīrietis nometa ceļmalā izdegušo sērkociņu un izpūta gaisā dāmu sēni.

—   Nu, labs iri— vīrietis noteica un dzina tālāk savu teli.

Suns nolēma sekot viņam.

Tas viss bija noticis pirms pāris nedēļām.

Iepazīstoties ar veco vīru, suns bija pielaidis rupju kļūdu — pakasījies. Nekad savā mūžā viņš nebija uzskatījis kasīšanos par nosodāmu. Visi suņi, kādus vien viņš pazina, mēdza šad un tad to darīt. Sunim blusas ir tas pats, kas vecam vīram pīpe. Tāpēc suns netraucēti kasījās, nevēlēdamies atteikties no labsajūtas vienīgi tādēļ, lai izpatiktu kādam ne visai prātīgam cilvēkam.

Pēc tam suns apgulās un domīgi raudzījās uz veco vīru.

—  Vācies!— vecais norūca.

Suns nepievērsa sacītajam uzmanību. Viņš bungoja ar asti pa grīdu, un brūno acu mīlīgais skatiens pauda vēlēšanos draudzēties.

Mazdēls pamodies piecēlās gultā sēdus. Viņš aizlika rokas aiz galvas un nožāvājās.

—  Kāpēc tu rūc uz suni, opīt?— zēns mundri jautāja. — Viņš ir labs! Tu esi labs, Spot, vai ne?

Suns, asti luncinādams, pieslīdēja pie zēna. Aste luncinājās tik sparīgi, ka suņa pēcpuse žvangojās no vienas puses uz otru. Suņa skatiens izteica neviltotu padevību.

—  Tas suns nekam neder,— vectēvs noteica.

Viņa balss skanēja klusi un miermīlīgi. Uzreiz varēja noteikt, ka tas ir labs cilvēks. Kājas tam bija ieautas mīkstos, melnos zābakos, ko dēvē par «Romeo», un tie aiztaisāmi ar tik lielām sprādzēm kā lamatām.

—   Suņi man patīk, tak ne jau šitādi blusu maisi.

—       Es arī neciešu blusainus,— teica mazdēls.— Spot, panāc šurp, Jauj, es tevi apskatīšu.

Zēns šķirstīja vilnu uz suņa muguras, meklēdams blusas.

—        Nav nevienas pašas blusiņas, opīt. Visi suņi mīl pakasīties.

—       Bet es no suņa esmu dabūjis blusas,— vectēvs neatlaidās.— Kamēr šis nebija uzradies, nevienas nemanīju.

—   Nū-ū-ū,— mazdēls novilka.

Vecā vīra nepatika sunim kļuva par nopietnu pārdzīvojumu. Un ļoti iespējams, ka vectēvs beidzot nolēma tikt vaļā no blusām, kuras neviens cits kā pats bija izaudzējis.

Nelielajā izcirtumā pa kreisi no mājas bija nobeidzies kāds govslops. Baltas ribas kā spāres izcēlās caur sakaltušo ādu. Iekšpuse bija jau tukša. Karkasa atvērumā bieži rēgojās gvanako tievā aste, kamēr pati tās īpašniece pluinīja nost sakaltušās gaļas strēmeles, kas vēl turējās pie kauliem.

Zāle ap karkasu bija nokaltusi un satrūdējusi, veidojot tumšu robežlīniju starp trūdošo miesu, kas atgriezās zemes klēpī.

Kādā saulainā rītā uz šo vietu atskrēja suns. Kas te bija par noņemšanos! Viņš vāļājās šajā smirdoņā no vieniem sāniem uz otriem, berzēja pret sapuvušo zāli galvu, kaklu, visu ķermeni. Palaikam piecēlās, noskurinājās un atkal vāļājās.

Beidzot, pārliecināts par sava veikuma nozīmīgumu, suns priecīgs atgriezās mājās. Vectēvs un mazdēls pašreiz ieturēja brokastis.

Suņa parādīšanās lika vecajam vīram pārtraukt darbošanos ap cepto jēra krūtiņu.

—       Tas suns tak smird!— viņš sacīja nekļūdīgā pārliecībā.

Mazdēls nolika uz galda nazi un paošņāja gaisu.

—   Es gan nekā nesajūtu, opīt.

—  Maita!— iesaucās vecais vīrs un saviebās.

Pa atvērtajām durvīm uzpūta viegls vējelis un pirms ieklupšanas mazdēla pinkainajās cirtās pārskrēja pāri sunim.

Zēns acumirklī pielēca no krēsla.

—  Fū-ū-ū!

Suns atmuguriski kāpās laukā pa durvīm. Viņš bija aizvainojis zēnu. Šausmas!

Viņš skriešus nesās uz dambi, metās iekšā dzeltenīgajā ūdenī un bradāja, bradāja, reižu reizēm ar sārto mēli palakdams pa malkam, pēc tam uz mālainā krasta saulē apžāvējās.

Pa ūdens virsmu šurpu turpu šaudījās bezdelīgu ēnas. Suns prātoja, vai smaka būs izgaisusi, tad — pēc krietna brīža — piecēlās un dieba prom pie vecā vīra.

Sirmgalvis ar acīm redzamu nepatiku un aizdomām nopētīja suni, bet neko aizdomīgu nesaoda. Sunim tas bija ļoti svarīgs brīdis.

Ap māju bija iežogojums, kura vienā stūrī, netālu no izžuvušā avota, atradās veca šahta. Kādreiz te tika atrasts zelts. Vinča, kas reiz bija čīkstējusi, lēni paceļot un nolaižot zelta meklētājus, tagad klusi snauda saulē. Uz vinčas mēdza salaisties kukaburas. Tās tupēja, galvas pagriezušas visas uz vienu pusi, vēroja dzīvo būtņu kustību uz zemes un strīķēja knābjus gar izbalojušo koku. Starp žogu un šahtu pie pašas krants auga dzeltenais buksuskoks. Viens liels zars bija pārliecies pār šahtu. Koka saknes barojās no uzbēruma paugura, ko izveidoja savā laikā no šahtas izceltie māli un akmeņi. Iežogojuma pašā stūrī, nelielā trīsstūrveidīgā laukumiņā, pavisam tuvu pie šahtas mazdēls bija iestādījis nogrieztu vītol- zaru. Sajā vietā tas bija pasargāts gan no govslopiem, gan zirgiem. Sad un tad zēns mēdza atskriet šurp, un tad vecā vinča atkal iečīkstējās, celdama augšā spaini, pilnu ar ūdeni: zēns smēla ūdeni, lai aplaistītu savu vītolu.

Lai nokļūtu pie iestādītā kociņa, zēnam patika ieķerties buksuskoka zarā, ieskrieties un ar joni laisties pāri šahtai. Tādējādi viņš ielēca laukumiņā, kur auga mazais vītoliņš. Reizēm, ar vienu roku ieķēries zarā, viņš skatījās šahtā, kur dziļumā varēja redzēt tumšā ūdens auksto spīdumu.

Suns parasti nāca zēnam līdzi. Viņš vēroja, kā tiek pasmelts ūdens, dažkārt zēns viņam atļāva no spaiņa mazlietiņ palakt.

Reiz šāda apmeklējuma laikā suņa uzmanību uz dažiem mirkļiem piesaistīja trusis. Kad suns atgriezās, zēns bija pazudis. Pāri šahtas mutei pārkritis gulēja atlūzis buksuskoka zars.

Sis zars suni ieinteresēja. Viņš pieskrēja pie šahtas un, saslējis stāvus ausis, asti paluncinādams, ieskatījās melnajā caurumā. Lejā atskanēja ūdens šļakstēšana. Un tad viņš ieraudzīja, ka tur tumsā kustas zēna baltā, apaļā seja.

Suns kļuva nemierīgs. Viņš sāka veicīgi kašņāt ar priekšķepām uzbēruma malu un spalgi riet.

Ūdens tumšajā virsmā trīsēja dažādi atspīdumi. Zēns sauca:

> — Ej mājās, draudziņ! Labs suns! Skrien taču uz mājām!

Bet suns nesaprata.

Neganti riedams, viņš bez mitas skraidelēja šurpu turpu gar šahtas malu. Zēns gan pielabinoši lūdza, gan nikni pavēlēja. Pēkšņi suns iekaucās un sastindzis cieši skatījās lejā, šahtas melnumā. Tur bija iestājies klusums. Tara suns dzirdēja zēna balsi klusu, klusu sakām:

—  Nolādētais suns.

Viņš izrunāja šos vārdus skumji. Balsī jautās izmisums un bezcerība.

Suns aizskrēja dažus soļus no šahtas, apstājās un paskatījās atpakaļ uz bedri. Tad viņš sāka smilkstēt un dīdīties, paskrēja atkal uz šahtas pusi un pēkšņi, it kā atskārtis baismo stāvokli, kādā iekļuvis draugs, aiznesās uz māju pusi.

Skaisti viņš skrēja. Garā spalva skrējienā viļņojās gaisā. Mēle karājās mutes vienā pusē. Viņš iedrāzās virtuvē, kur vecais vīrs bija noliecies pār cepešpannu uz plīts un ar dakšiņu rūpīgi bakstīja pannas saturu.

Vecais vīrs briesmīgi satrūkās.

—  Ak tu draņķis tāds!— viņš pārbijies iesaucās.

Suns nostājās sirmgalvja priekšā un skaļi rēja. Pacēlis

gaisā dakšiņu, vecais vīrs skatījās uz suni kā uz svešu briesmoni. Suns pēkšņi metās uz priekšu, ieķērās vecajam vīram bikšu stilbā un ņēmās to spēcīgi raustīt. Vecais vīrs gandrīz vai pakrita, tad gāzelēdamies izstiepa rokas un pievilka sev priekšā galdu.

Suņa riešana pārvērtās smilkstēšanā. Viņš aizskrēja līdz durvīm, tad pagriezās atpakaļ un skatījās uz veco vīru.

Pēkšņi vecā vīra izturēšanās mainījās. Viņš nobāla un izklumpačoja galda priekšpusē. Suns drāzās laukā pa durvīm. Sirmgalvis viņam sekoja. Atskārtis, uz kurieni suns ved, viņš sāka skriet. No mutes izlauzās vaids, un viņš skrēja tā, kā savā mūžā vēl nekad nebija skrējis. Vējš pluinīja vectēva mīkstos, baltos matus, seja, parasti tik rāma, nu saspringa, acis plaši iepletās. Viņš bija vecs un viņa locekļi stīvi. Vectēva ātrais skrējiens salīdzinājumā ar suņa riksi bija lēna vilkšanās.

Suns pieskrēja pie šahtas, kad vecais vīrs vēl atradās lielā gabalā. Apstājies uz šahtas malas, suns rēja un vispirms skatījās lejā, tad uz veco vīru, it kā gribēdams paziņot mazdēlam, ka glābiņš nāk.

Vecais vīrs skrēja. Vairs nebija tālu, bet vecās kājas bija kļuvušas ļodzīgas, sirds sāpīgi dauzījās. Viņš klumpa- čoja, ķerdamies aiz akmeņiem, kas mētājās uz taciņas. Nokļuvis pie dzeltenā buksuskoka, vecais vīrs bija bez elpas.

Vectēvu šausmināja klusums, kas nāca no aukstās, baismās bedres, bet tad līdz viņa ausīm atlidoja mazdēla balstiņa, vāja un klusa:

—  Opīt, ātrāk! Pasteidzies!

Vectēvs steidzās, viņu traucēja paša rokas, trīcošas, neveiklas. Plarkšķēdams lejup melnajā caurumā krita spainis, līdz ūdens šļaksti un vaļīgā aukla liecināja, ka ūdens virsma sasniegta.

—  Velc lēnām, opīt. Aukla sapuvusi.

Vecais vīrs vilka. Ļoti lēni. Aizvērtām acīm, pavērtu muti. Kaklā bija iemeties žņaudzējs. Cik viņš gan bija vecs! Jā, gadi ir nežēlīgi. Vienu brīdi ceļi saļodzījās un vilkšana apstājās, bet viņš saņēmās un vilka atkal.

Beidzot parādījās mazdēla slapjā galva. Zēns sagrāba vinču, ar pūlēm izrausās uz cietās zemes un brīdi gulēja kā bez dzīvības.

Kad mazdēls bija izglābts, vectēva spēki dīvainā kārtā pilnīgi izzuda. Viņš atspieda muguru pret vinčas rokturi, juzdamies pavisam slims. Mazdēls uzslējās kājās, piegāja pie vectēva, cieši saņēma viņu un noguldīja zemē.

—   Vai tev nav labi?— mazdēls bažīgi jautāja.

Viņš novilka savus svārkus un izgrieza no tiem ūdeni vectēvam uz sejas. Vecais vīrs sapurināja galvu, pietrau- sās sēdus un lūkoja pēc pīpes, bet, sataustījis to, atklāja, ka trīcošās rokas nespēj pīpi aizdedzināt. Mazdēls sameklēja sērkociņus, vienu uzvilka un paturēja šaudīgo liesmu virs pīpes galvas. Zēns uzsmaidīja vecajam vīram un teica:

—  Malacis, opīt!

Suns nolēma, ka nu ir piemērots brīdis, lai izteiktu savu prieku par zēna izglābšanu. Viņam gribējās nolaizīt

tam roku. Ar vienu aci bažīgi vērodams sirmgalvi — jo viņš taču pirmīt bija ieklupis vecajam vīram bikšu stilbā un nu bija sagaidāmas pamatotas dusmas —, suns padevīgi tuvojās zēnam.

Vecais virs izņēma no mutes pīpi un mīlīgu skatienu ilgi raudzījās uz suni.

— Ak tu, sunīt, labs suns tu esi,— viņš noteica.

KONSTANTĪNS PAUSTOVSKIS,

krievu padomju rakstnieks

ZAGLĪGAIS RUNCIS1

Mēs kritām izmisumā. Nezinājām, kā dabūt rokā šo rudo runci. Viņš mūs apzaga katru nakti. Un prata tik veikli slēpties, ka neviens no mums to tā pa īstam netika redzējis. Tikai pēc nedēļas beigu beigās izdevās konstatēt, ka runcim ir pārplēsta auss un nocirsts netīrās astes galiņš.

Sis runcis pavisam bija zaudējis kaunu, uzvedās kā gatavais blandoņa un laupītājs. To visi saukāja par Zagli.

Runcis zaga itin visu: zivis, gaļu, krējumu un maizi. Vienreiz pat izķeksēja pieliekamajā sliekas no skārda bundžas. Viņš pats tās neēda, taču ap izmētāto bundžas saturu saskrēja vistas un notiesāja visus mūsu slieku krājumus.

Pārēdušās klukstes zvilnēja saulītē un stenēja. Mēs staigājām tām apkārt un šķendējāmies, bet makšķerēšana bija izjukusi.

Pagāja turpat vai mēnesis, iekāms izsekojām rudo runci.

Sai pasākumā mums palīdzēja ciema puišeļi. Viendien viņi atdrāzās pie mums un, aizkusuši elsdami, stāstīja, ka runcis agri no rīta pieplakšus aizjozis cauri sakņu dārziem, zobos vilkdams asaru virteni.

Mēs metāmies uz pagrabu un atklājām, ka tur pazudis kāsis ar desmit uzmauktiem trekniem asariem, kurus bijām noķēruši Atvarā.

Tā vairs nebija zagšana, bet gan laupīšana gaišā dienas laikā. Mēs nosolījāmies razbainieku dabūt rokā un par nedarbiem kārtīgi pārmācīt.

Runcis iekrita jau tās pašas dienas vakarā. Viņš nočiepa no galda gabalu aknu desas un uzrāpās ar to bērzā.

Mēs sākām bērzu purināt. Runcis nometa desu; tā uzkrita Ruvimam uz galvas. Runcis nolūkojās uz mums no augšas ar mežonīgi gailošām acīm un draudoši šņāca.

Tomēr runcim nebija nekāda glābiņa, un viņš izšķīrās par izmisīgu soli. Šaušalīgi iebrēcies, metās no bērza lejā, nokrita zemē, palēcās kā futbolbumba un pamuka zem mājas.

Māja nebija liela. Tā atradās nomaļā, nolaistā dārzā. Ik nakti mūs pamodināja no zariem krītošu mežābolu rīboņa uz mājas dēļu jumta.

Māja bija piebāzta ar makšķerēm, skrotīm, āboliem un sausām lapām. Mēs tajā pārlaidām vienīgi naktis. Augas dienas — no gaismiņas līdz tumsiņai — pavadījām tejienes neskaitāmo upju un ezeru krastos. Tur ķērām zivis un piekrastes krūmājos kurinājām gunskurus.

Lai piekļūtu ezeru krastiem, vajadzēja iemīt smaržīgās, garās zāles saaudznī šauras taciņas. Ziedu vainagi šūpojās mums pāri galvai un nobārstīja plecus ar dzelteniem ziedputekšņiem.

Atgriezāmies mājās vakarā, mežrozīšu dzelkšņu saskrāpēti, pārguruši, saulē pārcepinājušies, ar sudrabainu zivju virtenēm un ikreiz dzirdējām jaunus stāstus par rudā runča nekaunīgajām izdarībām.

Beidzot runcis tomēr bija iekritis. Viņš palīda zem mājas pa vienīgo šauro spraugu, bet no turienes citas izejas nebija.

Mēs aizlikām spraugai priekšā vecu zvejas tiklu un sākām gaidīt. Taču runcis ārā nenāca. Viņš pretīgi ņaudēja kā pazemes gars, ņaudēja bez apstāšanās, nemaz nepagurdams.

Aizritēja stunda, divas, trīs . . . Bija laiks doties pie miera, bet runcis mājas apakšā aizvien vēl ņaudēja un lamājās, un tas mums jau sāka krist uz nerviem.

Tad ataicinājām Ļoņku — ciema kurpnieka dēlu, kas bija izdaudzināts par lielu drosminieku un veiklu zelli. Viņam uzticējām izdabūt runci no pagrīdes laukā.

Ļoņka paņēma zīda makšķerauklu, tai galā piesēja dienā noķerto raudinu un iemeta to pa spraugu mājas apakšā.

Ņaudēšana mitējās. Mēs saklausījām krakšķēšanu un mežonīgu šmakstināšanu: runcis bija iekodies ar zobiem zivs galvā. Viņš to turēja kā knaiblēs. Ļoņka sāka vilkt auklu. Runcis izmisīgi stīvējās pretī, tomēr Ļoņka bija stiprāks, turklāt runcis negribēja palaist vaļā gardo zivi.

Pēc brītiņa spraugā parādījās runča galva ar zobos sakosto raudu.

Ļoņka saķēra runci aiz skausta un pacēla gaisā. Mēs pirmo reizi Zagli apskatījām, kā nākas.

Runcis aizmiedza acis un pieglauda ausis. Asti viņš katram gadījumam iežmiedza kājstarpē. Izrādījās, ka Zaglis, neraugoties uz nemitīgo zagšanu, bija stipri izkāmējis; tas bija ugunīgi ruds apkārtstaigulis ar baltiem plankumiņiem uz vēdera.

Aplūkojis runci, Ruvims domīgi jautāja:

—  Ko mēs ar viņu iesāksim?

—  Noslānīsim!— es ieteicu.

—    Tas nelīdzēs,— paskaidroja Ļoņka.— Viņam kopš bērnības tāds raksturs. Labāk pamēģiniet viņu kārtīgi pabarot.

Runcis, aizmiedzis acis, gaidīja.

Mēs paklausījām Ļoņkas padomam, iestiepām runci pieliekamajā un pacienājām ar karaliskām vakariņām: devām ceptu cūkgaļu, asaru recekli, biezpiena raušus ar krējumu.

Runcis ēda ilgāk nekā stundu. Tad grīļodamies iznāca no pieliekamā, notupās uz sliekšņa un sāka mazgāties, laiku pa laikam paraudzīdamies ar zaļganām, nekaunīgām acīm uz mums un zemajām vakara zvaigznēm.

Nomazgājies runcis ilgi sprauslāja un trinās ar galvu pret grīdu. Tādā veidā viņš laikam izteica savu priecīgo noskaņojumu. Mēs baiļojāmies, ka tikai viņš neizberž sev galvā caurumu.

Pēc tam viņš apvēlās uz muguras, saķēra savu asti, pakodīja to, izlaida no mutes, izstiepās pie krāsns un sāka rāmi murrāt.

Kopš šīs dienas runcis dzīvoja pie mums un vairs nezaga.

Otrā rītā viņš pat izrīkojās negaidīti augstsirdīgi.

Dārzā uz galda bija salēkušas vistas, kur tās grūstīdamās un ķīvēdamās knābāja no šķīvjiem griķu biezputru.

Runcis, drebēdams aiz sašutuma, piezagās vistām klāt un, īsi, uzvaroši ieņaudējies, uzlēca uz galda.

Vistas, nelabā balsī ķērkdamas, pajuka uz visām pusēm. Viņas apgāza krūzi ar pienu un metās no dārza prom, ka spalvas vien putēja.

Vistām pa priekšu gulgodams diedza muļķa garstilbis gailis, saukts par Skaļrīkli.

Runcis dzinās garstilbim pakaļ, lēkdams uz trim ķepām, bet ar ceturto zvetēja tam pa muguru. No gaiļa lidoja gaisā putekļi un pūkas. Pie katra belziena gailim iekšā kaut kas būkšķēja un dunēja, it kā runcis dauzītu pa gumijas bumbu.

Pēc šādas pārmācīšanas gailis, acis pārgriezis, brīdi gulēja kā pamiris un klusi kunkstēja. Aplējām viņu ar aukstu ūdeni, un viņš atžilba.

No tās reizes vistas baidījās zagt. Ieraugot runci, viņas ķērkdamas un drūzmēdamās drāza zem mājas paslēpties.

Runcis pastaigājās pa māju un dārzu kā saimnieks un sargs. Glaudās mums pie kājām. Pieprasīja, lai mēs vi^am pateicamies, un ikreiz atstāja pie mūsu biksēm rudās spalvas kušķus.

Mēs runci vairs nesaucām par Zagli, bet sākām dēvēt par Milici. Kaut Ruvims iebilda, ka šādā vārdā runci saukt neesot diez cik piedienīgi, mēs tomēr bijām pārliecināti, ka miliči tādēļ neturēs uz mums ļaunu prātu.

MARITE ROMANE,

latviešu padomju žurnāliste

NOSLĒPUMI

Biezā, pelēkā, necaurredzamā migla, kas bija zaglīgi uzklupusi Silvesteram un apņēmusi viņu kā blīva siena, neatlaidīgi sūcās ķermenī, aizpildīja smadzenes, izstumdama no tām domas, sasaldēja sirdi drēgnā, bezcerīgā vienaldzibā, pamazām pārvērzdama viņa iztukšoto būtni par šīs rēgainās miglas sastāvdaļu. Viņš bija pārliecināts, ka palēnām un neatvairāmi izplēnē, izšķīst, pazūd. Ani- hilē. Aizvien biežāk viņš sevi pamanīja it kā divkāršojušos. Viens Silvesters gulēja ļengans un bezspēcīgs, ar dobuļiem acu vietā, ar glumu šķidrumu piedzītām dzīslām, ar remdeniem kurkuļiem galvaskausā, īstenībā aizgājis veļu valstībā, tikai nez kāpēc vēl nepārvērties par dūksni, bet otrs Silvesters, atdalījies no pirmā kā miesiska ēna, kurai uzvilktas drānas, dara kaut ko kādreiz ieprogrammētu: rītos uzslienas no gultas, noskuj bārdu, iet, kur jāiet, uzgriež, samilzušu augoni, pasmaida par kādu joku, runā iemācītā, uzmundrinošā balsī ar slimniekiem, izēd zupas šķīvi, nopērk no tantiņām puķes, ko dāvināt mātei dzimšanas dienā, uzmet smilšu sauju uz profesores zārka, kura nomirusi ar infarktu pēc veiksmīgi pabeigtas kāda zēna aortālā vārstuļa deviņas stundas ilgās protezēšanas, un pie kapa saka pat dažus aizkustinošus atvadvārdus, solīdamies turpināt izcilās ķirurģes aizsākto darbu, sasveicinās uz ielas ar paziņām, vakaros pārrunā ar tēvu jaunās saimniekošanas sistēmas kolīzijas, vienlaikus dziļā apnicībā šad un tad pabrīnīdamies, kāpēc neviens cilvēks nepamana, ka tas Silvesters, kas eksistē viņiem līdzās, ir ēna, un padevīgā nolemtībā gaidīdams brīdi, kad sen iestrādātajā un neatjauninātajā programmā kaut kas misēsies.

Kurā laikā tas īsti sākās, kad daudzsološais, talantīgais jauneklis Silvesters, kuru mājinieki sauca par Silvi un kursabiedri — par Sternu, nonāca pie atziņas, ka viņa esībai nav jēgas, ka tas, vai viņš ir šai pasaulē vai viņa nav, neko negrozīs, viss tik un tā paliks, kā bijis, un ies savu nolemto gaitu, ka nav nekā tāda ne zinātnē, ne personiskajā dzīvē, ne pat sapņos, ko viņš vēlētos sasniegt un kam veltīt savu mūžu. Kad tas sākās? Varbūt sen, jau toreiz, kad māte izraudzījās dēlam profesiju, kad tēvs nosprauda tālmērķīgu materiālās nodrošinātības līkni, kurā ietilpa atsevišķs četristabu dzīvoklis, tas pats, kur pašlaik mitinājās vecmāmiņa ar piecām pierakstītām dvēselēm, tāli ceļojumi, vasarnīca, jau bija zināma slimnīca Rīgā, kur dēls pēc augstskolas uzsāks praksi un būs visu cienīts un iemīļots, ja vien apprecēs kārtīgu sievu? Varbūt tas sākās vēl agrāk, tolaik, kad ģimene katru diepu noteiktu vakarstundu atvēlēja izglītojošām un audzinošām sarunām par pirmizrādēm, muzejiem, forumiem, rakstniekiem un viņu grāmatām? Un ja nu daudz, daudz senāk, ilgi pirms Silvestera dzimšanas, baļķu istabā mežvidos pie upes, kur dzīvoja, kopa zemi un mājlopus viņa vecvectēvs un vecvecmāmiņa no tēva puses, kurus viņš nekad nebija redzējis, tāpat kā viņu sētu, kur starp kūti un dzīvojamo ēku pleties ar zāli aizaudzis pagalms, pa kuru kašņājušās vistas un skraidelējuši jēri, un reiz zirgs, sajutis iesala smārdu, ienācis istabā? Varbūt tad jau bija nolemts, ka abu jauno un skaisto zemnieku mazmazdēlu piemeklēs prostrācija?

Silvesters nemeklēja cēloņus. Viņš nemeklēja ari palīdzību, tāpēc ka paredzēja, ko katrs atbildēs. Tēvs labsirdīgi norās un nosarcis ieteiks uzsākt nevainīgu romānu ar kādu jauku meiteni. Māte sarosīsies un apņems viņu ar uzputotu rūpju loku: pirks biļetes uz teātriem un koncertiem, rīkos viesības, māja būs allaž pilna ar dažādiem cilvēkiem, organizēs slēpošanas un sauļošanās izbraukumus, lai dēls nekad nepaliktu vienatnē ar kaitigajām domām. Kādreizējais un vienīgais draugs Fēlikss, kas, kuldamies ar nabadzību, vienistabas dzīvoklī audzināja trīs dēlus, apskaitīsies un neganti lamāsies: tas tev no vieglas dzīves, tu domā tikai par sevi, tev pietiek laika rakņāties savā dvēselē . .. Griezties pie ārstiem Silvesters kaunējās: kas gan bija viņa kaite salīdzinājumā ar nelaimīgajiem, kuriem grieza ārā plaušu gabalus, ņēma nost kājas, kuros iemitinājās rijīgās vēža šūnas! Dažbrīd prātā vāri pavīdēja doma uzmeklēt kādu ekstrasensu. Mistiskais, kas viņus apvija, viesa cerības, taču Silvesteram pietrūka spēka kaut ko pasākt, līdz bija jau par vēlu. Vienaldzīgais, trulais izmisums, nevis žēlums pret tēvu vai māti, nevis slīcēja ticība salmiņam, liedza pacelt pie mutes plaukstu ar sešām zaļām tabletēm, kas solīja atpestīšanu no bezjēdzības. Pat to viņš vairs nevarēja.

Reiz klīnikas gaitenī viņu uzrunāja neliela auguma puisis ar sirmiem deniņiem. Vai Silvesters nevēloties iestāties pulciņā, kur apvienojoties ticīgie, kas meklējot dvēseles mieru? Silvesters vēl nebija ne muti pavēris, tikai nodomājis, kāpēc tieši viņu šis puisis izraudzījies, kad izdzirdēja atbildi.

—   Mēs meklējam talantīgus cilvēkus ar oriģinālu dzīves uztveri. Jūs bijāt profesores lepnums.

—  Biju?— Silvesters izklaidīgi pabrīnījās.

—   Profesore ir mirusi, lai gan . . . Taisnība ir jūsu pusē: kas reiz bijis, tas nevar vairs nebūt, cilvēks ir nemirstīgs.

—  Vai esat jau sameklējuši bagātu mīļāko, kas mani uzturēs ar banāniem, riekstiem un mandelēm?

Sirmais jauneklis iecietīgi pasmaidīja.

—   Lieliski var iztikt ar mūsu pašu saknēm un dārzeņiem. Mēs jūs vienmēr gaidām jebkurā laikā. Arī pusnaktī. Durvis stāv vaļā, nav jāklauvē.

Puisis atstāja adresi, un Silvesters to tūlīt aizmirsa. Arī savādais priekšlikums ieslīdēja dienu vienmuļajā ritumā, neizraisīdams ne mazāko interesi.

Tikai dažreiz naktīs, kad Silvesters gulēja iecietinātos, gludos linu palagos, izstiepies taisns, rokas salicis uz krūtīm kā mironis, ar puspievērtām acīm, jo pietrūka spēka nolaist plakstus, viņu piemeklēja vīzijas, atkausēdamas cietos vaibstus un iesildīdamas stingos locekļus. Viņš redzēja sevi dziļi mežā pie skanīga strauta. Brūna govs līkiem ragiem un rāmām acīm ganījās netālajā norā. Viņš strādāja tīrumā, noplūdis sviedriem, izģērbies kails līdz jostasvietai, basām kājām, kuras sajuta valgās zemes vēsos pieskārienus, vai arī, ja bija ziema, raka kupenas no mājas līdz kūtij un šķūnītim, cirta ledu strautā un nesa ūdeni govij, kas viņu sagaidīja ar noilgojušos māvienu. Iztēles brīžos Silvesters pirmais pietuvojās Silvesteram otrajam; taču mājas, kur bija mituši vecvecāki, sen atradās zem ūdens — zem kāda kārtējā uzplūdinājuma, un zemkopju mazmazdēls neprata ne zemi apstrādāt, ne kartupeļus, pupas un zirņus audzēt, ne govi slaukt, ne ēkas uzbūvēt, un vīzijas kļuva arvien retākas, neskaidrākas, līdz pazuda pavisam.

Silvesters nenojauta, ka viņa nervi kļuvuši kā plāns, sakaltis papīrs, kas gatavs sabirzt no visniecīgākā pieskāriena. Iegansts bija tik mazsvarīgs, ka viņš to otrajā dienā vairs neatminējās: vai nu māte bija pārmetuši, ka dvielis vannas istabā nomests slapjš un saņurcīts, vai galvenais anesteziologs bija zīmīgi paskatījies uz šķībi uzlikto balto cepuri, vai arī kāds bija nejauši viņu pagrūdis, bet, līdzko klīnikā beidzās dežūra, Silvesters aizbrauca uz autoostu, nopirka biļeti līdz Latgales mazpilsētai un rīta agrumā jau stāvēja pie skaitļošanas centra filiāles durvīm, gaidīdams ierodamies pirmos darbiniekus.

Silvesteru šeit atcerējās no pagājušā rudens. Toreiz viņi, neliela grupa aspirantu un studentu, bija ieradušies la9it lekcijas. Kaut arī Silvestera tēma saistījās ar ērcēm, ļaudis bija vaicājuši par aidsu, kā ikdienā mēdza saukt nesen parādījušos slimību — imunitātes deficītu, un tā pazīmēm, un tikai ar mokām viņš bija atturējies, nepateicis, ka aidsa upuris atrodas auditorijas priekšā, lai gan zināja, ka tas ir cits aidss, varbūt vēl briesmīgāks. Noslēguma konferencē, kas notika skaitļošanas centra filiāles gaumīgajā sēžu zālē, kāda sieviete bija ieminējusies par kompjūteru neizmantotajām iespējām: ja mediķi izstrādātu programmu un uzņemtos vadīt iegūto datu analīzi, filiāle varētu veikt iedzīvotāju imunitātes potenciāla diagnostiku vismaz reģionā, tikai tad būtu jāstrādā divās maiņās, jāpalielina darbinieku skaits un jānodrošinās ar savu elektroenerģijas avotu.

«Varētu cept pankūkas, ja būtu tauki, bet nav miltu,» Silvestera atmiņā bija ieķērusies arī kādas citas sievietes replika, kas interesanto ideju nogremdēja draudzīgos smieklos.

Filiāles direktors viņu sveicināja kā vecu paziņu, un Silvesters sacīja ieprogrammētus vārdus:

—  Esmu savārījis ziepes. Ne jau lielas, noziedzies neesmu, neviens mani nemeklēs, ja nu vienīgi gandrīz nevainīgas intīmas dabas jautājumos, taču patlaban man būtu labāk pazust no galvaspilsētas. 1

Direktors saprotoši noplātīja rokas un, rakstīdams uz mazas lapiņas, kādas formalitātes jānokārto pirms stāšanās darbā, sērīgi teica:

—  Es arī atlaidos uz šejieni, bēgdams no nelielām ziepēm, bet nu jau devītais gads, kopš te strādāju.

Kad Silvesters pēc nedēļas atbrauca jau ar koferi un nepieciešamajiem dokumentiem, viņu gaidīja ekrāns kabinetā, neliela istabiņa ar atsevišķu ieeju lauku mājā, kuras otrajā spārnā dzīvoja vilciena pavadone, kas pāris reižu mēnesī ieradās izgulēties, gaidīja atļauja uz pagaidu pierakstu un vārdos neizteikts, bet stingrs solījums nevienam svešiniekam neizpaust atbēgušā rīdzinieka esību filiālē.

Necerētā veiksme, apstākļu maiņa, apziņa, ka viņš ir uzdrošinājies nogriezties no iezīmētā ceļa, radīja Silves- terā pacilātu garastāvokli un pārliecību par prostrācijas sakāvi. Ar azartisku apmātību Silvesters metās apgūt jaunos darba pienākumus, kas viņam apbrīnojami ātri padevās, varbūt tāpēc, ka Margarita bija laba skolotāja. Pa vakariem viņš krustu šķērsu izstaigāja mazpilsētiņu, kurā bija ēdnīca un kafejnīca, divi veikaliņi, pasts, avīžu kiosks, skola, balta, koku ieskauta baznīciņa, kas nedarbojās dievlūdzēju trūkuma dēļ, un kultūras nams, kas savuties nedarbojās ieilgušā remonta dēļ. Gar neasfaltētām šķērsieliņām dārzu dziļumos aiz ceriņu, jasmīnu un karaganu krūmiem slēpās vienstāva mājas, ap kurām rosījās ļaudis, rakdami zemi, mazgādami veļu un žaudami to uz auklām, ducinādami motociklus un būvēdami šķūnīšus. Darbabiedri uzlūdza Silvesteru uz ģimenes viesībām, un viņš dejoja līdz pagurumam un pēc pusnakts vadīja vienu vai otru meiteņu pāri uz mājām. Reiz pēc tādas saiešanas viņi sagadījās pie kapsētas divi vien ar Margaritu, un Silvesters aiz delverības noskūpstīja viņas kailo plecu, par ko saņēma vieglu knipi pa pieri. Brīvajos vakaros viņš kurināja plīti un cepa lielā pannā kartupeļus, ņemdams tos no apjomīgā maisa, ko direktors bija atvedis kopā ar malku kā materiālu pabalstu jaunās dzīves sācējam. Naktīs, izbaudīdams brīvību un klusumu, Silvesters lasīja grāmatas. Viņu nemocīja domas ne par vecākiem, ne klīniku, ne Rīgu.

Apskurbums pārgāja tikpat ātri, kā bija sācies. Kādu rītu piecēlies un pavēris aizkaru, aiz kura smīlāja pelēks lietus, viņš stingi palika stāvam, saprazdams, ka šī diena iesāksies un paies līdzīgi iepriekšējām, nenesdama nekā jauna, jo viss jau bija zināms: ceļš pa slapjo zāli, mirgojošs ekrāns, Margaritas kafija un sviestmaizes, kino, kartupeļi, nakts un atkal tāds pats rīts, kad otrais Silvesters ies, darīs, runās . .. Priekšā pletās svina smags, blīvs miglas vāls, kurš auga augumā un tuvojās ar neatvairāmu ātrumu un no kura nebija iespējams izbēgt. Viņš nepaguva pat iešņukstēties, kad iestājās baismā sadalīšanās: pirmais Silvesters saļima bezjūtīgā nespēkā, kamēr otrais Silvesters, viņa miesiskā ēna, skuva bārdu, aizšņorēja kurpes, pieslēdza durvis, uzcēla apkakli…

Savādi šķita tas, ka darba uzdevumus viņš veica vēl precīzāk un ātrāk nekā līdz šim, saņēma uzslavu un naudas prēmiju, brīvajos mirkļos sarunājās ar Margaritu tajos pašos mazliet šifrētajos pusvārdos, pārmija pieklājības frāzes ar darbabiedriem, allaž paturēdams asi iezīmēto lūpu kaktiņos laipna smaida grimasi; viņš gāja uz veikalu pēc margarīna un cukura un vienmēr pateica pārdevējai kādu nenozīmīgu komplimentu, ik vakarus mazgāja kreklus un zeķes, pa sestdienām uzņēma putekļus istabā, divas reizes ieradās skolēnu ražošanas brigādē, kura strādāja mežsaimniecībā, un nolasīja lekciju, kā uzvesties uz ūdens, kā izvairīties no ērcēm un čūskām,— Silvesters darīja visu tāpat un vēl apzinīgāk nekā agrāk, tikai bez gandarījuma, bez prieka, bez sajūsmas un bez nožēlas, it kā viņam nebūtu ne sirds, ne jūtu. Un nebija jau arī. Pasaule šķita apnikusi kā mūžsenam vecim, kurš visu, ko vien dzīve var sniegt, ir pieredzējis un kuram nav nākotnes. Aizvien biežāk viņam gribējās iekrist ar visām drēbēm un kurpēm dzelzs gultā, uzlikt uz galvas spilvenu un pagaist. Atturēja pārliecība, ka viņu meklēs un atradīs, un sekos jautājumi, kas nekautrīgi urķēsies pa viņa dzīvi. Pelēkā migla, kuru Silvesters pirmajās atbraukšanas nedēļās bija izdzenājis, drīzāk gan — izrāvies virs tās tuvāk saulei, tagad pacēlās pāri Silvestera galvai un, kā gribēdama panākt nokavēto, apņēma viņu ar jo biezāku slāni, izdzēsdama atmiņu un kustības virzienu. Silvesters juta, ka tā tas ilgi nevar turpināties un ka jānāk atrisinājumam, un gaidīja to, vienalga, kāds tas arī būtu: otrā «es» misēšanās un trakomāja, jebkādu sakaru pārtraukšana starp pirmo un otro Silvesteru un nāve, otrā Silvestera atgriešanās pie pirmā, saplūšana ar to un plānprātība. Ne uz ko labāku viņš necerēja, brīnumam neticēja. Tā bija lēna un neatvairāma grimšana dūņainā akacī — tumsā un vientulībā. Viņš nepretojās, viņš ļāvās lejupslīdei.

Reiz, kad uz sejas izspiedās sviedri, kas tecēja acīs un mutē, Margarita piesteidzās ar gaišzaļu kabatdrānu. Tas uzreiz kļuva slapjš.

— Tu esi saslimis, Silvester.

Ierastā sarunas maniere bija izkūpējusi. Sievietes balsī jautās patiesas un lietišķas rūpes.

—  Tagad tu esi svētā Magdalēna,— viņš atbildēja un noturējās sēdus, atspiežoties ar elkoņiem pret ceļgaliem.

—   Saaukstēšanās? Sirds?

—   Dzīve ir mana slimība.

—   Laurs tevi aizvedīs ar mašīnu uz mājām.

—   Kabatlakatu ieliec seifā.

—  Tu ceri, ka ar tevi sāksies gadu skaitīšana? Tas ir labi.

Mājās tūlīt ieradās ārsts. Viņš bija neliela auguma, jauns, sirmiem deniņiem, līdzīgs ticīgajam studiju biedram, kas bija mēģinājis Silvesteru iesaistīt pulciņā. Ārsts atzina vitamīnu trūkumu un ieteica ēst zaļumus.

—  Mums šeit visiem kaut kas dārzā aug. Sīpoli, dilles, kāds ķiploks un tamlīdzīgi. Jums tā visa pietrūcis. Arī govs piens vajadzīgs. Skābeņu zupa jāvāra. Medus… Bites jātur, kolēģi! Citas vainas nav. Novājināts organisms. Aizbrauksim uz poliklīniku, iztaisīsim analīzes. Paiet varat? Turieties pie manis!

Silvesteram bija vienalga, kur iet un ko darīt, un viņš nojauta, ka pareizāk būtu nepretoties, lai neizsauktu aizdomas un nepievērstu sev nevēlamu uzmanību.

Viņš atgriezās vēlu, jo, pēc apskates izgājis no poliklīnikas, vairākas stundas nogulēja bez kustībām vībotņu biežņā. Uz dzīvokļa ārdurvju kliņķa Silvesteru gaidīja polietilēna maiss, kurā atradās sīpoli, ķiploki, redīsu saišķis, svaiga krējuma burka un mājās vārīts siers. Nekādas pavadzīmes nebija. Silvesters saprata, ka vajadzētu justies aizkustinātam, priecāties, pārdzīvot pateicības jūtas, ieprogrammētais prāts pateica priekšā, kā viņam tagad būtu jājūtas, bet sirds palika tukša un vienaldzīga.

Varenām kupenām noziedēja ceriņi, vīzdamas izsmar- žoja meijas skolas izlaiduma aktā, kurā arī Silvesteram bija jānorunā ceļavārdi absolventiem, uz svaigi izremontēto kultūras namu atbrauca Valmieras teātris ar Voldemāru Karpaču Sirano de Beržeraka lomā, silti putekļi cēlās no saules svelmē pārkarsētajām ielām, gar pītajiem žogiem ķiršu zaros karājās zāles kumšķi, ko atstāja garāmbraucošie siena vezumi, pie veikala zibsnīja bezdelīgas, kas pažobelē tieši virs durvīm bija saķepinājušas ligzdu. Silvesters to visu redzēja, bet uztvēra kā esošu ārpusē, citā pasaulē, citā laikā un citā vietā, kas viņu neskāra.

Direktors uzdeva Margaritas nodaļai izstrādāt jaunu programmu, kas dotu iespēju ievadīt mašīnā un saglabāt tās atmiņā cilvēka slimības vēsturi. Silvesters sistēmu nosauca par veselības banku un bez prieka un entuziasma ķērās pie darba, izklaidīgi iedomādamies, ka par sevi varētu iekonservēt ziņu: viņš strādā centīgi, ar riebumu un atbildības izjūtu. Pēc tam viņš izlaboja: absolūta vienaldzība pret visu, pilnīgs pagurums un spēku izsīkums; kustas automātiski, pēc inerces, nepazīst cilvēciskas izjūtas — atvieglojumu, sāpes, ilgas, žēlumu, līdzcietību, satraukumu, naidu, zaudējis atmiņu. Doma, tikko uzplaiksnījusi, pazuda, jo Silvesteru vairs nemocīja arī interese par sevi, nebija vēlēšanās izrauties no visaptverošas/dūksts.

Kādu nakti negaiss bija atslēdzis pilsētiņu un filiāli no elektrības. Darbinieki norunāja, ka divas dienas ņems brīvsoli, ko atstrādās sestdien un svētdien. Kad Silvesters izgāja uz ielas, kāda garāmbraucoša autobusa durvis atvērās tieši viņa priekšā. Silvesters iekāpa, palūdza biļeti par rubli, bet kasiere, šķelmīgi pasmaidīdama, ieteica braukt tikai par trīsdesmit kapeikām, jo pagarināt reisu tik un tā neizdošoties.

Pasažieru bija maz. Silvesters sēdēja, pievērsis seju logam, aiz kura lietū nomazgātie kārklāji mijās ar nokoptiem tīrumiem, pakalni ar birzīm un ganībām, pa kurām laiski staigāja melnraibas govis. Sur tur patālāk no ceļa pavīdēja māju skupsnas ar dūmojošiem skursteņiem un saulē mirdzošām rūtīm, ar pirtiņām, pie kurām sudraboja vītoli un zilgmoja dīķi.

Kad autobuss apstājās zem milzīgas ievas un visi pasažieri steidzīgi izkāpa, Silvesters, baidīdamies, ka viņu kāds nesāk iztaujāt, iegriezās šaurā, ceļtekām aizaugušā stigā, kura, izvijusies gar ozolu un pēc tam starp mežrožu krūmiem, ieveda grīšļu, dadžu un nātru džūksnī, kas sniedzās pāri galvai. Silvesters gāja ātri, neatskatīdamies un nepētīdams apkaimi, tikai ieklausīdamies, vai kāds neseko vai nenāk pretī. Jaka samirka rasā un aplipa ar dadžu pogaļām. Tad brikšņi kļuva zemāki un saules stari apspīdēja viņa galvu un plecus. Priekšā pavīdēja tumši zils, apaļš kā bļoda ezers, pie kura taka, apmetuši cilpu ap sarkanīgu akmeni, izbeidzās. Cauri dzidrajam ūdenim bija redzamas smiltis.

Pārlaidis acis apkaimei, Silvesters pamanīja prāvu, melnu putnu, kas tupēja krastmalas pelašķu cērpā, raudzīdamies cilvēkā ar nekustīgu skatienu. Pārvarējis neomulīgu sajūtu, Silvesters jautāja:

— Vai tu sargā ezeru?

Putns joprojām palika kā sastindzis. Tikai, kad Silvesters, uzmanīgi pietuvojies, izstiepa roku, krauklis nejauki iebrēcās, cirta ar knābi un draudīgi vicināja spārnus, tādējādi atklādams kājas, kas bija sapītas ar dzelzs stiepli cieši viena pie otras.

Kas putnu bija tik nežēlīgi nosodījis? Un par kādiem vainas darbiem? Par cāļu zagšanu? Par biedīgo balsi, ko devusi daba?

Kad Silvesters centās putnu atbrīvot, tas pretojās tik nikni un ar tādu spēku un izveicību, ka bija krietni jānopūlas. Taču Silvesters priecājās par šo pretestību, nodomādams, ka cilvēki dažkārt mēdz rīkoties gluži tāpat — viņi turas pretī ārstiem par visām varēm, un tas liecina, ka viņos dzīvo cerība uz izveseļošanos, turpretī klusa padevība liek kļūt piesardzīgam.

Notīrījis putna kreveļainās kājas un apsaitējis tās ar ceļteku lapām un mutauta strēmelēm, Silvesters nolika kraukli zemē, taču tas vēl neuzdrošinājās ne lidot, ne staigāt.

Pēc ilgas peldes rāmajā ūdenī Silvesters kraukli vairs neatrada, tāpēc izbrīnījās, kad, dodoties projām no ezera, izdzirdēja aiz muguras pazīstamu ķērcienu. Krauklis tenterēja pakaļ drūmā apņēmībā, bet rokās nedevās, turējās krietnā atstatumā. Tā viņi — cilvēks un putns — pamazām virzījās uz priekšu, līdz mijkrēslī sasniedza šķūnīti, kur krauklis ielīda žagaru kaudzē un vairs nelikās par Silvesteru ne zinis.

Pēc divām dienām Silvesters ieradās darbā, nokavējis piecpadsmit minūtes, ko Margarita izlikās nemanām. Viņa šķita neredzam arī to, par ko Silvesters visvairāk baidījās: ejot gar gaiteņa lielo spoguli, viņš ieraudzīja, ka izskatās neparasti, vēl vairāk—briesmīgi: baltā krekla apkakle saburnīta un netīra, zods noaudzis rūsganiem bārdas rugājiem, kurpes slapjas un sabristas, bikšu gali saņurcīti, bet acis, kuras viņš bija pieradis turēt puspievērtas un aizslēptas aiz garajām skropstām, raudzījās plati un mirdzoši. Tajā dienā viņš pielaida vairākas kļūdas, par ko neuztraucās un neatvainojās; viņš nedzirdami smējās, iekļāvis seju delnās, un, līdzko elektroenerģijas nepietiekamības dēļ saīsinātā darbadiena beidzās, pazuda, atstājis uz Margaritas pults pelēkzilu dadža pogaļu. Uz autobusu viņš paspēja un, kasierei par brīnumu, nopirka biļeti par divdesmit kapeikām, solīdamies ar pēdējo autobusu atgriezties un jokojot piekodinādams, lai pagaida uz ceļa, ja viņam gadīšoties aizkavēties.

Kad darbinieki bija izklīduši, Margarita uzgrieza telefona numuru. Klausulē tūlīt atsaucās piesmacis bass. Tembrs bija līdzīgs Silvestera balsij, tikai enerģiskāks un sulīgāks.

—  Pie mums viss pa vecam,— Margarita sacīja.

—  Viņu vēl atjaunotu aspirantūrā, ja vien. ..

—        Kā jūtas māte?— Margarita vēsi pārtrauca lūdzošo balsi.

—        Skolotāja paliek skolotāja. Jābūt tā, kā grib viņa. Noņfirs, bet nepiekāpsies. Katra mēneša pirmajā datumā mēs saņemam telegrammu ar nemainīgu tekstu:«Viss kārtībā». Viņa izlasa, noliek uz galda un nesaka neviena vārda. Kā jūtas viņš? Kā uzvedas? Ko dara?

—  Viss kārtībā.

—       Vai tu nevari pabraukt mazliet pretī? Satiksimies uz ceļa, tu iekāpsi manā mašīnā. Gribas paskatīties … vismaz uz tevi. Atlīdzināšu visus ceļa izdevumus un simtkārt vairāk. Ko tev atvest no Rīgas? Kažoku? Zābakus? Saki, ko!

—       Man nav laika.— Margaritas laipnā un atturīgā nepiekāpība noplacināja sarunbiedra mundro nepacietību.

—  Tu joprojām . . . viena?

—  Viena nekad neesmu bijusi.

—  Jā, protams, bet… Edžum labāk nekļūst?

—  Nekļūs arī.

—   Ārsti tagad dara brī…

—   Iztiksim bez tukšiem vārdiem.

—  Piedod. Vai Silvim tur patīk?

—  Nezinu.

Piesmakušais bass klausulē tā kā iesmējās, kā iešņukstējās. Margarita nogaidoši klusēja, līdz izdzirda to, par ko pati bija iedomājusies bez ļaunuma un aizvainojuma.

—       Vai tas nav dieva pirksts? Es aizbēgu no turienes . .. aizmuku burtiski no dubļiem, no vienmuļības. Viņš meklē glābiņu tur .. . Velns, kā gribas jūs abus redzēt! Varbūt tu tomēr? …

—  Nē.

Margarita nospieda telefona pogu.

Ekā valdīja klusums. Viņa piesprauda dadzi pie apkakles atloka. Prātā iešāvās doma, ka vajadzētu apmest

līkumu līdz Silvestera mītnei, bet apciemojumam pietrūka iegansta, turklāt mājās viņu gaidīja lērums darbu: bija jāpaēdina un jāapmazgā triekas ķertais Edžus, jānorok vismaz pāris vagu kartupeļu, jāieskābē vakar nolasītie gurķi, jāiešuj pogas no ķīmiskās tīrītavas izņemtajam mētelim . . . Jāsagatavo arī līdzņemšanai uz darbu maizes, citādi tas jauneklis, kas šorīt ieradās darbā it kā taisnā ceļā no siena šķūņa, atstieps kājas, tik vājš viņš bija — kauli un āda. Nevarēja ne salīdzināt ar viņa tēvu, kura platie pleci un muskuļotās rokas plīsa vai pušu aiz spēka pārpilnības. Kā nieku viņš pacēla divas skolasmei- tenes un pārnesa pāri pārplūdušajam grāvim. Kad jaunās, cietās kurpes noberza Margaritai papēdi līdz asinīm, viņš nesa skuķi četrus kilometrus, kaut arī nebija tik vēls rudens, ka viņa nedrīkstētu iet basām kājām, zeme vēl dvašoja siltumu. Dies ar viņu, ar Arnoldu, bet kas atkal piemeklējis viņa dēlu Silvesteru? Telefona saruna bija sakustinājusi veselus atmiņu slāņus, un Margarita ar satraukumu gaidīja rītu.

Darbā Silvesters bija ieradies krietni pirms viņas. Uz Margaritas pults stāvēja kazenāja zars ar melnām, lielām ogām. Uzmetusi paviršu skatienu tablo, viņa ievēroja, ka Silvesters beidzis ne tikai vakardienas uzdevumu, bet arī daļu šīsdienas darba. Mugurā viņam bija nevainojami tīrs krekls, starp spodrajām kurpēm un izgludinātajiem bikšu galiem vīdēja baltas zeķes. Vaigs gludi noskūts, mati, izplatīdami rūgtenu šampūna smaržu, lielām, tumšpelēkām cirtām vēlās pār pleciem, sen prasīdamies pēc šķērēm.

Apstaigājot pārējos kabinetus un aprunājoties ar nodaļas darbiniekiem, sēžot apspriežu zālē un klausoties operatīvos ziņojumus, Margarita nemitējās domāt, kādas pārvērtības Silvesterā šorīt, kad viņi apsveicinājās un pārmija dažus vārdus, bija pievērsušas viņas uzmanību, taču atminējums nedevās rokās. Pēdīgi Margarita apmulsa no atziņas, ka tas, kas viņu bija pārsteidzis, slēpjas laimes skarta cilvēka starojumā, tajā dīvainajā starojumā, kurš neredzamiem viļņiem piepilda telpu, padara to gaišu un priecīgu. No aizmirstības dzīlēm iznira kāda sena aina: viņa ienāk istabā ar sēņu grozu rokā, tikko kā mežā pie dzeltenām gailenēm apauguša celma iepazinusies ar ģeologu — kūdras izpētes partijas vadītāju — un iemīlējusies viņā ar skolas meitenēm piemītošu romantisku jūsmu no pirmā acu uzmetiena; slimais brālis pieslienas spilvenos pussēdus un savā dziedošajā balsi pravietiski saka:«Tevi ir apgaismojis tālas zvaigznes stars, un tu esi sākusi mirdzēt…» Margarita mirdzēja ilgi: visu ziemu, mācīdamās vienpadsmitajā klasē un izretis satikdamās ar Arnoldu, tad piecus studiju gadus, kad, klīzdama pa Rīgas ielām un ne reizi viņu nesastap- dama, ar sirds trīsām iztēlojās, ka arī viņš te kādreiz ir noteikti gājis, skatījies uz tiem pašiem namiem, parku kokiem. Zvaigzne sen bija izzudusi kosmosa klaidā, bet tās atstātais mirdzums, kas bija skāris Margaritu, palika un laikam ir palicis arī tagad, ne velti viņa tik ļoti negribēja satikt Arnoldu, lai nepiedzīvotu droši paredzamo vilšanos; nebūtu arī adresi meklējusi un zvarfījusi, ja pavasarī pēkšņi neierastos Silvesters, kurš, kā viņai likās, bija saķildojies ar vecākiem un nejuta ne mazāko sirdsapziņas pārmetumu.

Pārlapodama sekretariātā no centra atsūtīto informatīvo biļetenu, Margarita atcerējās Silvestera ierašanos seit. Nē, toreiz viņš nebija izstarojis gaismu. Pirmo nedēļu pārcentīgā uguņošana arī bija izdzisusi, un Margaritā pamazām nostiprinājās pārliecība, ka Silvesteru nomāc šejienes dzīves vienmuļība un pelēcība un ka pavisam drīz, kolīdz sāksies neizbrienamo dubļu laiks ar kailajiem kokiem un zemo, lietus pilno debess vāku, puisis aizlaidīsies uz siltajām zemēm. Varbūt šā rīta starojumu viņam piešķīra jau pieņemtais lēmums doties prom? Bet varbūt sarkanā jaka, kas pārdienas tajā stundā, kad filiāle beidza darbu, aizzibināja starp eglēm, kaut arī jaunajai fizikas skolotājai šis nebija ne uz mājām, ne uz skolu ejamais ceļš?

Minējumos, kas brīdi pa brīdim uzzibsnīja Margaritas smadzenēs, pienāca pusdienlaiks, kad ekrāns izslēdzās un pārstāja ņirbēt. Mitējās arī ierastais, dūcošais kompjū- teru troksnis.

Silvesters izstiepa kājas, atzvēlās krēslā un, atmetis galvu, pievēra plakstus, ļaudamies neskaidrām alkām, kādas agrāk nebija pazinis. Ne tad, kad, aiz satraukuma apstulbis, triecās uz satikšanos ar paralēlklases Maiju, kura valkāja pakausī iesietu, ar zeltu cauraustu lenti kā milzīgu ziedu, ne tajā dienu virknē, kad mocījās saldi noziedzīgā vēlmē kaut mirkli iegremdēties profesores neizdibināmajās acu dzelmēs, ne arī tālās bērnības naktīs, gaidīdams rītu, lai ar tēvu dotos makšķerēt. Līdzšinējām dziņām bija jaucies klāt sasprindzinājums, cerību pēkšņa mija ar neticību; tagad viņš izjuta vienīgi priekšnojautu svētlaimi.

Kad Silvestera matos zem pakauša ieslīdēja viegli pirksti paviršā pieskārienā, kas nozīmēja vadītājas aicinājumu pusdienot, viņš strauji pacēla rokas un satvēra sievietes delmu, izjuzdams zīdaino, apbrīnojami gludo ādu, zem kuras pulsēja siltas dzīsliņas. Citkārt sausie vaibsti ar kalsnajiem vaigiem, pagaro zodu un kumpo degunu spēji atplauka. Silvesters neatlaida delmu, līdz Margaritas plauksta maigi un aši atbrīvojās no viņa jutīgajiem pirkstiem.

—   Tu esi iemīlējies, pan Vestern,— Margarita izklaidīgi teica.— Vai tev nelabpatiktos ieliet krūzēs kafiju?

—   Atkal esmu palicis bez sviestmaizēm, karaliene Margo,— Silvesters nopūtās, pagriezdamies ar visu krēslu pret Margaritu un uztverdams viņas pētīgo skatienu, kas žigli paguva pievērsties galdam, uz kura viņas slaidās, līdz elkoņiem kailās rokas jau prasmīgi kārtoja gurķus, tomātus, siera sķēles. No pārbriedušajām plūmēm sūcās dzintaraina sula. Viņa aši ar mēles galiņu nolaizīja uz pirksta uzpilējušo lāsi.

Silvesters ar baudu ieelpoja diļļu, augļu un svaigas maizes pusaizmirsto smaržu un, vērodams Margaritu un ieklausīdamies viņas balss nomierinošajā tembrā, aizvien vairāk brīnījās, kā agrāk, lai gan ar Margaritu vienā kabinetā bija nostrādājis gandrīz pusgadu, nav pamanījis, cik krāšņi plūst pāri pleciem viņas melnie mati, cik samtaini iededzis liegais kakla izliekums, cik piemīlīgi glaužas pie sārtās, gandrīz caurspīdīgās auss gliemežnīcas džempera vaļīgā apmale un kādu mājīgumu rada katra viņas kustība.

—   Vai karaliene Margo arī tamborē?— Silvesters vaicāja.

—   Nē, ser Vestern. To dara viņas pavalstnieki. Brālis noadīja. Paldies par kazenāju.

—   Tas ir kazenājs? Kāpēc to tā sauc?

—   Nezinu, Vestern. Nudien nezinu.— Viņa paraustīja plecus.— Ap pilsētiņu kazenājus neesmu manījusi, bet to ir vesels lērums Raudaču mežā.

—   Raudaču?

—   Kā cēlies nosaukums, atkal nezināšu,— Margarita pasniedza tomātmaizi uz salātu lapas, un Silvesters ieraudzīja, cik sastrādāta ir viņas mazā plauksta.— Tas ir tālu no šejienes. Kādi divdesmit kilometri. Tev nenāktu par ļaunu iepazīties ar apkārtni. Kazeņu ogas man garšo, taču savākt tās nav iespējams. Ērkšķi saskrāpē stilbus un rokas asinīs!

—  Vai tavā zemē, valdniece Margo, ir arī kāds ezers?

—   Lai gan Latgali sauc par ezeru zemi, šajā apvidū sastopami tikai avoti, upītes, strauti. Tuvākais ezers atrodas kādus trīsdesmit kilometrus no šejienes. Brīnišķīgs ezeriņš ar smilšainu dibenu. Smiltis baltas, tīras, smalkas. Ezeriņš ir pie Plikšņiem. Agrāk tur bija ciems, tagad laikam trīs mājas palikušas. Ezeru reti kāds apmeklē, jo … pirms gadiem desmit tajā padarīja sev galu vidusskolniece. Tekliņa.

Mīlestības dēļ?

Nē.

i— Kā to var zināt?

—   Bija atstājusi zīmīti: nevēloties dzīvot — un viss. Stāsta, ka bijusi glīta, klusa, izpildīga, laipna meitene, labi mācījusies, kārtīgu vecāku meita.

Silvestera sejai pārslīdēja dīvains smaids. Viņš cieši ieskatījās Margaritas acīs, kurās pavīdēja viegls mulsums, un teica:

—   Vai es, tavs padevīgais pavalstnieks, drīkstu tev ko lūgt?

—   Tikai ko izpildāmu, lai man nebutu tev jaatsaka.

—   Ar skūpstīšanos tam šoreiz un pagaidām nebūs sakara,— Silvesters atspēlējās.— Kā var būt tik maiga āda, ja rokas sastrādātas?

Margarita neslēpa plaukstas. Viņa tās pacēla tuvāk acīm un vērīgi aplūkoja no abām pusēm, atcerēdamās, ka reiz kāds vīrietis ar Silvesteram līdzīgu balsi bija teicis to pašu, un jokodamās atbildēja:

—   Pan Vestern, maigumu ādai piešķir dvēsele. Var būt koptas un darbu neredzējušas rokas, bet raupjas un aukstas kā kapakmens. Sie vārdi nepieder man, es tos citēju.

—   Vai manas rokas ir kā granīts?— viņš nopietni jautāja, negaidīti noglāstīdams Margaritas vaigu. Pirkstu spilventiņi bija silti un saudzīgi.

—  Nezinu, man jāpadomā.

—   Nepaguvu pateikt lūgumu. Vai tu šodien mani palaidīsi divas stundas agrāk no darba? Līdz tam laikam visu būšu paveicis. Darbs necietīs.

—   Mūsu darbs nav atsēdēšana. Tu jau tagad esi gandrīz paveicis dienas normu. Vari iet kaut vai tūlīt.

—   Nē. Es gribu paveikt uzdevumu tik ātri un, protams, ari tik kvalitatīvi, lai iegūtu veselu nedēļu pavisam brīvu. Ko tu par to saki? Vai man jārunā ar direktoru?

—   Nevajag. Pati pateikšu.— Margarita gurdi savāca tases, nodomādama, ka viņas paredzējums piepildījies, gājputns cilā spārnus.— Bet tikai ar tādu norunu, ka tu no Rīgas man atvedīsi . ..

—   Es nebraukšu uz Rīgu, Margarita! Nemūžam.

—   Labi, esam vienojušies,— viņa atteica, sajuzdama sirdī atvieglojumu.

Pulksten trijos, pieskāries ar sausajām, karstajām lūpām Margaritas pirkstiem, kas gulēja uz taustiņiem, Silvesters atstāja kabinetu.

Pēc brīža ēkas pagalma pusē uz ceļa apstājās vietējās satiksmes autobuss, kura logā vizēja kasieres zelta lietū mazgātie mati.

Vienīgais pasažieris, kas izkāpa pieturā «Mačāni», bija Silvesters. Nogaidījis, kamēr dzeltenais ikaruss, šķiez- dams grambās sakrājušos ūdeni, iegrīļojas pagriezienā uz Plikšņiem, viņš pārlēca pāri grāvim un tūlīt nokļuva smalksnī. Sīki bērzi, apses, krūkļi ar violeti sarkanām ogām un alkšņi ieskāva viņu, sargājot no visa, kas varētu traucēt.

Sabāzis rokas vatētās jakas kabatās, Silvesters gāja nesteidzīgā solī, kur acis rāda, un atraisīti ļāvās zaļās valstības snaudošajam klusumam, neiegrožodams domas un kustības, dodams vaļu aizturētai dziņai, paklausīdams tālu senču atbalšu aicinājumam, kas līdz šim bija slēpies zemapziņas dzīlēs sasaistīts un neatklāts, un viņu pārņēma aizvien pilnīgāka atbrīvotības sajūta, ķermeņa un dvēseles atpestīšanas vieglums. Silvesteram šķita, ka viņš saplūst ar mūžam dzīvo zaļoksnāju, ar bezgalīgajām, baltu mākoņu piemētātajām debesīm virs koku galotnēm, kas šalkoja vējā, pagaist noslēpumainu trokšņu piepildītajā klusumā un vienlaikus atrod sevi šajos paparžu biezokņos, sveķiem notecējušos priežu stumbros, izlauztu koku sakrustotajos brikšņos, ar smalku, garu zāli apaugušajās norās, brūkleņu sulīgajos ķekaros, liekņās sakāpušajās vilkuvālēs, sausu zariņu sprakšķos zem kājām, vēsajā, tīrajā smaržā, ko gaiss vēdīja sejā.

Kļuva silti un mierīgi. Silvesters sajuta dzidru valgmes elpu un, pīdamies kazenāju cilpās, nekļūdīgi nonāca pie strauta. Tas līkločoja starp piparmētrām un grīšļiem, murmulēdams zem siekstas, kas bija apaugusi ar koši zaļu un līdzenu sūnu. Silvesters notupās uz ceļiem un pieglauda vaigu mīkstajam spilvenam. Sūna bija sasilusi saulē, kas spīdēja caur retajiem priežu zariem, un mazliet valga. Acīmredzot to dzirdīja strauts caur samelnējušo, veco koku, kas kādreiz, varbūt pirms gadiem simts, te bija nogāzies. Nogūlies uz vēdera, Silvesters padzērās, noskaloja seju, atspieda zodu pret radzi un raudzījās ūdenī. Strauts nomierinoši guldzināja, tajā līgojās zāle, dibenā bija skaidri saskatāmas koku saknes, grants, daži nekustīgi, apglumējuši akmentiņi, virs kuriem ūdens virsma raucās sīkās grumbās, kas sidrabaini mirgoja. Miegaino klusumu pastiprināja krītošo lapu tikko sadzirdamā čaboņa un reti putnu brēcieni.

Pifepeši Silvesters ieraudzīja blakus savai rokai sēni — tumšbrūnu samta cepurīti, kas bija pacēlusies virs sūnas, un pārsteigts iesvilpās. Vai baravika bija izaugusi pa to brīdi, kamēr viņš skatījās ūdenī, vai arī pirmīt, šeit garšļaukus izlaizdamies, Silvesters gluži vienkārši to nebija pamanījis? Viņš piedūra tai degunu, dziļi krūtīs ievilka smaržu un uzslējās stāvus.

Silvesters pārkāpa pāri strautam un cauri lazdu krūmiem, kas auga no vienas vietas šmaugi un gari, kārtīgos puduros, it kā tos kāds te būtu sastādījis, bet var jau būt, ka arī bija sastādījis, jo aiz tiem pacēlās uzkalniņš ar salīkušu ābeli un korinšu biezokni, steidzās uz rietu pusi, kur pāri citu koku galotnēm slējās ozola varenie žuburi. Drīz vien viņš sasila, locekļos ielija patīkams nogurums, taču orientieris uz ozolu, Silvesteram nokļūstot ieplakā, pazuda, un viņš, paskatījies pulkstenī, pagriezās uz dienvidrietiem, kur vajadzēja būt lielceļam, bet pēc pārdesmit soļiem pārsteigts apstājās. Nelielas noras vidū, ko ieskāva bērzi un egles, auga liels pīlādzis, kas, dziestošā saulrieta apstarots, dega kā koši oranžs ugunskurs. No koka klaigādams pacēlās putnu bars un, pamazām pārvērzdamies melnā, punktotā mākonītī, pazuda zilgmē. Silvesters tuvojās sērmūkslim uz pirkstu galiem, kā baidīdamies, ka arī tas var izgaist. Kokam lapu vairs nebija, vieni vienīgi ķekari ar savu smagumu lieca lejup līganos zarus. Daži bija nolūzuši vai nolauzti. Acīmredzot arī dzīvnieki apciemoja pīlādzi, jo tam apkārt rēgojās apaļas spiras. Vairākus zarus Silvesters salasīja un, lai būtu ērtāka nešana, pārsēja ar kaklasaiti, priecādamies, ka atkal izdosies pārsteigt Margaritu un kasieri, kas zelta lietū mazgā matus. Klusums šeit šķita bezgalīgs, smarža viegla un mazliet rūgtena, visapkārt jautās senatnīgums, no ielejas kāpa pienaini balta migla, kas viļņoja kā plīvurs un apņēma bērzu un egļu apakšējos zarus, un nu likās, ka koku galotnes lidinās pa gaisu. Silvesters atlaidās uz muguras zemē un, salicis plaukstas zem pakauša, raudzījās debesīs. Par spīti rudenim un novakarei, nora dvesmoja siltumu. Kamolzāle, kurā ziedēja dzeltenām podziņām līdzīgas puķes, bija sausa kā smaržīgs siena vezums. Uz Silvestera krūtīm uzlēca varde un apjukumā palika nekustīgi sēžam. Viņas lāsu- mainais vēderiņš te piepūtās, te saplaka. Silvesters aizturēja elpu, lai neaizbaidītu viešņu, un, skatīdamies uz viņu caur skropstām, kuras centās nemirkšķināt, domās pierunāja vardi uzkavēties. Viņas lielās un skaistās acis modināja Silvesterā atmiņas par bērnībā lasītajām pasakām, kurās princeses tiek noburtas par vardēm. Lai arī cik piesardzīgi viņš pakustināja notirpušo roku, varde zibenīgi vienā stiepienā aizlēca, zālei klusi nočabot.

Slīps, liesmains rieta stars pārsviedās uz egli, kas bija pakāpusies pa pļavu tuvāk pīlādzim, un tās tumšajā zarotnē iezvanījās vara čiekuri, tad stars lēni apdzisa, vienīgi debesīs vēl kvēloja atblāzma, strauji pārkrāsodama mākoņus te violetā, te blāvi dzeltenā un gaisīgi sārtā, te smagnēji ķiršsarkanā mirdzumā, kas atspoguļojās Silvestera plati atvērtajās, izbrīnītajās acīs. Pēcāk debesis kļuva zaļganas, tajās iedegās zvaigzne, no mežu galiem iznira caurspīdīgs pusmēness. Uzpūta vējš, atnesdams vēsumu, kas Silvesteru pamodināja no savādās aizmirstības. Visapkārt valdīja puskrēsla, koki šalca noslēpumaini un mierinoši, migla jau bija atvēlusies līdz pīlādzim, kūpēdama ap to vijīgiem slāņiem. Atguvies, ka pēdējais autobuss nokavēts un ka līdz mājām noejami kādi desmit kilometri, Silvesters sataustīja pīlādžzaru saišķi, iepogāja to azotē zem platā vateņa un ienira miglas piestrēgotajā mežā, tūlīt sajuzdams sejā cērta- mies pievilgušus, asus, atsperīgus zarus, kas sagādāja skarbu prieku.

Silvesters ienāca pilsētā sakarsis, nosvīdis, nobridies līdz viduklim, jo vienbrīd bija iekūlies dumbrājā, kur kājas iestiga pāri ceļiem, bet viņš jutās laimīgs, atguvis prieku būt jaunam un dzīvot. Lopu izdangātās ganībās, kas piekļāvās nomales mājām, viņu panāca silts lietus. Lāses rāmi krita uz Silvestera matiem, atveldzēdamas satvīkošo pieri. No pilsētiņas uzvēdīja dūmu un silta

piena smarža. Nevienu pa ceļam nesastapis, Silvesters piesmēla spaini no akas un devās uz virtuvi. Līdz darba sākumam bija atlikušas divas stundas. Viņš paspēs nomazgāties, pārģērbties un pirms Margaritas ierašanās jau sēdēs pie ekrāna. Remdinādams izsalkumu, Silvesters ar baudu notiesāja sacietējušu sieru, piekozdams gurķi, un jutās lieliski, jo zināja — pēc darba cēliena, kas paies ātri, viņš atgriezīsies skurbajā pirmatnībā. Pagājušās drūmās dienas šķita kā murgains bieds, kas piemeklējis kādu citu, nevis viņu.

Kad Silvesters, pieskāries ar lūpām Margaritas pakausim, atkal, tāpat kā vakar, bija aiztriecies divas stundas agrtJc no darba un viņa domīga strādāja viena pati kabinetā, atskanēja telefona zvans. Klausulē Margarita dzirdēja pazīstamo satraukto elpu un sapīka.

—  Rita? Tu esi viena? Vai kas noticis?

—  Nē.

—  Vakar saņēmām parasto telegrammu—«Viss kartībā», bet šodien — otru un steidzamu. Paklausies! Tu mani dzirdi?

—  Jā.

—  «Man klājas ļoti labi. Kā jūs dzīvojat? Drīzumā satiksimies. Atsūtiet. ..» Nosauktas vairākas medicīnas grāmatas! Tu saproti? Vai es neteicu?— balss trīcēja gandarījumā.

—   Vairāk nekas nav rakstīts telegrammā?— viņa apvaldīti vaicāja.

—   Ir gan. «Atsūtiet uzvalku, vecās džinsu bikses un šturmeni. Jūs mīlot, Silvis.» Ko tas varētu nozīmēt?

—   Viss griežas uz labo pusi,— Margarita runāja pārliecinoši, taču patiesībā bija apjukusi un nekā nesaprata.

—  Lūdzama, pasauc Silvi pie telefona!

—   Pats piezvanīs, ja gribēs. Turklāt darbalaiks ir beidzies. Un atceries vienu — es tevi nekad neesmu pazinusi. Mēs neesam arī sazvanījušies.

—   Kāpēc?— Balss saplaka.— Varbūt viņš ir tevī ieskatījies?

—   Rimsties,— Margarita vēsi aizrādīja.

—   Viss prasītais ir iedots autobusa šoferim un būs atstāts autoostā pie kasieres. Ir jau atstāts! Lai Silvis iet pakaļ! Tu vari viņam pateikt?

—   Varu.

—   Kā lai es tev atlīdzinu? Tas ir neatmaksājams parāds. Gan par to, ka tu informē par Silvi — citādi mēs būtu galu dabūjuši aiz neziņas, gan par .. . par to seno laiku. Tu tik aizrautīgi klausījies manos stāstos par zemi, ka biju jau iztēlojies tevi par savu skolnieci un darba turpinātāju. Lai gan tāda mīļa knīpa vien biji un es tev neapšaubāmi šķitu vecs tēvocis, tomēr man gribējās padižoties tavā priekšā. Ar gudrību, ar spēku un uzmanību. Bērni iespaido pieaugušos, liek tiem kļūt labākiem. Bet eksāmenu programmu es tev laikam neaizsūtīju?

— Neatminos,— Margarita sameloja.— Mēs nekad neesam bijuši pazīstami. Atceries! Silvesters nepieder pie tiem cilvēkiem, kuri dzīvo pēc citu paredzēta projekta. Viņam jāizlauž savs ceļš pašam.

Margarita nolika klausuli neatvadījusies un nespēja saprast, kāpēc viņu pārņēmis tāds satraukums, ka viņa nezināja: raudāt vai smieties. Bet pie Silvestera viņa neies, nē. Gan viņš savas drēbes dabūs rītdien.

Silvesters godam iestrādāja darbus nedēļai uz priekšu. Uzzinājis viņa vēlmi dabūt nopelnītās brīvdienas, direktors īpašu sajūsmu neizrādīja, jo bažījās, vai Silvesters pēc atbūtnes vairs atgriezīsies, un tad būtu jāmeklē jauns darbinieks, taču brīvnedēļai piekrita un pat piešķīra kaut kādu prēmiju par pārkārtošanos paātrinājuma virzienā, un apsolījās pameklēt cilvēciskāku dzīvokli.

Atvadpusdienām pirms Silvestera brīvsoļa Margarita bija sarosījusi tādu kā svētku galdu ar pīrāgiem. Viņa gribēja palikt mierīga un laipna, un mazliet ironiska, bet sirdī mājoja skumjš nemiers, ko vēl pavairoja pirmā īsteni rudenīgā diena, kas bija iestājusies pēc ieilgušās atvasaras, kad otrreiz uzziedēja mežrozīšu krūms pie pasta, grāvmalēs vietumis saplauka dzeltenas pienenes uz īsiem kātiņiem un dažus bāli violetus ziedus atraisīja akācija filiāles pagalmā. Naktī bija atauļojis auksts un alpains vējš, vēstīdams ziemas tuvumu. Aiz loga virpuļoja lapu vērpetes. Rūtīs sitās kailie, melnie kļavas zari. Debesis tinās biezos mākoņos, kas slīga aizvien zemāk, it kā prātodami: līt vai snigt?

Margarita slepus palūkojās Silvesterā, kas sēdēja otrpus mazā galdiņa, raudzīdamies pa logu kaut kur tālumā, un sarāvās. Pārsteigumu izraisīja ne tikai viņa acu neizturamais starojums, ne arī pēdējā laikā uzradušās skarbās līnijas un vēja aprautā, uz vaigiem aplupusī āda, bet gan kaismīgais, apvaldītais kareivīgums, kas izpaudās sejas vaibstu izteiksmē, lepnajā galvas pagriezienā,

visā viņa stiegrainajā augumā. Tā izskatās cilvēks, kura rīcību vada nešaubīgs mērķtiecigums.

«Viņš iet pretī laimei. Droši un neapturami pa šauru laipu, kas pārmesta bezdibenim,» Margarita nodomāja, izjuzdama prieku un sāpes, kas lika nevērīgi pavaicāt:

— Senjor Vestern, vai es zināšu atbildēt, ja man kāds pavaicās par tevi nākamajā nedēļā?

—  Nezināsi.— Viņa balss skanēja domīgi un mierīgi.

—  Bet ja nu gadās,— Margarita no tiesas aizsvilās, — ka, piemēram, tava māte nokļūst slimnīcā .. .

Silvestera acis apdzisa, un Margarita pamanīja, ka tās ir gaiši brūnas, ar melniem punktiņiem.

To tev nevajadzēja, Margarita,— viņš pārmetoši teica, bet tūlīt atguvās:— Piedod, par to es nebiju iedomājies. Tu uzrakstīsi zīmīti, karaliene Margo, un iedosi kasierei ar zelta matiem . . . Katru dienu pulksten trijos vietējās satiksmes autobuss brauc līdz Teklas ezeram. Viņa zinās, ko tālāk iesākt.

—   Skaidrs,— Margarita pamāja, jūtot pakausī ieplūstam aukstumu, kas pamazām pārvietojās uz kaklu un krūtīm. Viņu pārņēma atvieglojums un ledains miers.

Silvesters pēkšņi nokrita uz ceļiem, ar spēcīgajām rokām aptvēra viņas slaidās kājas un piekļāva tām seju. Viņa juta cauri audumam dedzinošu elpu.

Margarita iebrauca ar pirkstiem viņa matos zem pakauša. Vieglā un nevērīgā kustība liecināja, ka viņa ir atraisījusies no mokošās neziņas, kurā bija dzīvojusi pēdējās nedēļas.

—   Apsoli man,— viņš samulsis teica, berzēdams aso vaigu pret viņas ceļgalu,— ka nākamsvētdien atbrīvosies uz visu dienu. Palūgsi kaimiņienei pieskatīt brāli un . .. Apsoli, lūdzama!

—   Apsolu,— Margarita izklaidīgi piekrita.— Vai tu arī pasacīsi, kas man būs jādara?

Silvesters cerību pilns iesmējās un pievilka Margaritu pie pults.

—   Raksti! Pulksten sešos no rīta pie tavas mājas apstāsies garāmbraucošs zaļš autobuss — veikaliņš, kas dosies uz Baltkrieviju, bet — nebaidies!— tev tik tālu nebūs jābrauc. Tu apsēdīsies kabīnē pie šofera. Viņam ir garas, nokārušās ūsas. Viss ir norunāts, tev nekas nebūs jāsaka un jāskaidro. Tu brauksi kādu stundu. Autoveika- liņš apmetis nelielu likumu un izlaidīs tevi pieturā pie

Teklas ezera. Tu izkāpsi. Es tevi tur gaidīšu. Apģerbies silti!

—  Un pēc tam?

—   Aiz Teklas ezera ir meža skupsna. Pie tās atrodas pelēks šķūnītis . . .

—  Tik vēlā rudeni pat kāzas vairs šķūnītī nerīko,— viņa pavīpsnāja.

—   Kādreiz kandžas tecinātājs tur bija iemūrējis krāsniņu. Tā ir saglabājusies. Tēju var uzvārīt.

—   Tu tur dzīvosi?— Margaritas acīs pavīdēja vāji slēpta ironija vienlaikus ar bailēm.

—   Nē. Kāpēc? Es to stāstu tikai tāpēc, lai tu varētu mani atrast tai gadījumā, ja pagūsi izrauties no mājām jau sestdienas pēcpusdienā, kad uz Teklas dīķi iet satiksmes autobuss.

—   Man pieder arī govs un ruksis, un trīs vistas, princi Vestern.

—  Bet ja nu notiek brīnumi …

Margarita papurināja galvu, likdama saprast, ka izbeidz sarunu. Viņa bija nogurusi no Silvestera kvēles un savas nesapratnes, maldoties pretrunīgos minējumos, kas, nule pazuduši, atkal uzpeldēja ar jaunu spēku.

Viņi šķīrās steidzīgi.

Silvesters klida pa mežiem, krūmājiem, pļavām, gar ūdeņiem, kāpa pauguros, nolaidās gravās, izstaigāja čūkslājus, aizvien atklādams ko jaunu. Kad trāpījās nokļūt jau iepazītajās vietās, viņš priecājās, kā satiekot paziņas, un ievēroja pārmaiņas, kādas nepārtraukti risinās dabā, un nemitējās apbrīnot šo spēju, ko uztvēra kā dzīvības mūžīgās pastāvēšanas noslēpumu.

Strauts bija kļuvis tumšāks. Piepildījies ar ūdeni, tas tecēja rāmi un apdomīgi, nesdams priežu mizu plēksnītes un nez no kurienes atceļojušas vaļējas karaganu pākstis. Ūdens malā uz gara, gluda kātiņa bez nevienas lapas ziedēja apbrīnojami šķīsta un nevainīga balta puķe ar piecām ziedlapiņām pusatvērtā kausā. Silvesters noliecās. Uzvēdīja sniega dvaša. Nekur citur vēlāk viņš tādas puķes vairs neuzgāja. Varbūt tā bija ūdensroze sērdienīte, ko pamāte padzinuši no mājām basām kājām? Dažādas domas brīvi klaiņoja pa Silvestera smadzenēm kā vaļā palaisti, līksmi kumeļi.

Viņš bijīgi stāvēja pie tīruma, kura svaigais arums vēl nesen bija lekni spīdējis; tagad to biezā velēnā sedza sulīgs zelmenis, tik dzīvīgs un cerīgs, un neaizsargāts starp puskailajiem kokiem un sabrūnējušo zāli, ka modināja sirdī dīvainu maigumu.

Viņam patika ēnainie, varenie sili. Tajos zeme bija sausa, caurausta ar resnām,-mezglainām saknēm, klājie- niem gulēja sakaltuši čiekuri, vietām pletās pelēku, asu sūnu laukumi. Kad kājas aiz noguruma sāka smelgt, Silvesters mēdza uz kāda pakalna atlaisties, paklājis egļu zarus un galvu atbalstījis pret sakni. Gaiss bija tīrs un dzidrs, tas vēsmoja pēc ozona. Raudzīdamies caur priežu zariem bezgalīgajās debesīs un klausīdamies klusajās, nerimtīgajās galotņu šalkās, Silvesters aizmiga mierīgi un cieši. Tas bija veselīgs, atspirdzinošs miegs, kas ļāva pamosties ar laimigu smaidu sejā.

Klejojumos reti gadījās sastapt cilvēkus. Sad tad starp kokiem pavīdēja kāds sēņotājs. Kūdrājā dažas meičas, skaļi sakliegdamās, lasīja dzērvenes. Upmalā kurināja dūmojošu ugunskuru vientuļš makšķernieks. Silvesters centās cilvēkiem paiet garām nepamanīts. Tikai reiz viņš uzskrēja tieši virsū večukam, kas plēsa no egļu padusēm ķērpjus un bāza linaudekla kulē. Večukam bija gaiši zilas acis un pavisam baltas, taisnas skropstas, viens vaigs — gludi noskūts, otrs — šā tā apskrubināts. Labās rokas piedurkne brīvi nokarājās. Silvesters, arī pārsteigts no negribētās tikšanās, nepaguva ne labdienu padot, kad izdzirda večuku taisnojamies dziļā izloksnē:

—   Kungs, tu nadūmoi, ka es kū sliktu .. . Man plaušys sašautys. Zīmā kuoss beidz nūst… Tikai ķērpju nūvore- jums paleidz. Laid mani vaļā!

Pēc tam viņi sēdēja uz nogāzta bērza, un Odumāns, Silvestera izprašņāts, stāstīja par dažādiem ārstniecības augiem: par čagu, bērzu pumpuriem, kaķpēdiņām, āmu- ļiem, kas, tāpat kā ķērpji, arī esot aizsargājams augs. Vecā Meirāniete, ko šejienieši iesaukuši par burvi, zinot daudz smalkāk, lai kungs aizejot pie viņas, neko tāls ceļš neesot: pāri smilšu kraujai un izcirtumam, gar upi līdz laipām, kalnā pa vīksnām apaugušu ceļu — un redzama kokos ieaugusi baļķu būda . .. Bet kādu saknīti kungs meklējot?

—  Lēšu, vai te nevarētu sastādīt smiltsērkšķus,— Silvesters samelojās.— To augļu eļļa dziedē visādas vainas.

—  Kū tu! Pošim sova lobuma gona. Tik juomuok atrast. Es tuo i dūmavu, ka esi zinuotnīks.

Odumāns uzaicināja ciemos izpērties ar jaunajām slotām. Pirts jau kuroties. Māja, ja iet pa taisno, nepilnas pusstundas gājienā. Tur dzīvojot viņš un mirušās sievas māsa mēmule. Divi večuki vien.

Silvesters pirmo reizi mazgājās īstā lauku pirtī, kui mutuļoja versmīgi garaiņi, smaržoja pēc alkšņu malkas, paegļu dūmiem un bērzu lapām. Pa desmit lāgiem viņš līda uz lāvas, ļāvās vienroča vecīša negantajiem un prasmīgajiem pērieniem ar izmērcētām, karstām slotām, izjuzdams svētdienīgu šķīstīšanās baudu. Nokaitēts un izsviedrēts līdz pēdējai miesas šūnai, viņš atkal no jauna pliks metās dīķī ar zldmīkstu ūdeni un vilkuvālēm gar krastmalu. Pēcāk gulēdams izvelētos linu palagos un raudzīdamies logā, aiz kura stinga tumšzila nakts ar zemām zvaigznēm, solīdama pirmās salnas, Silvesters jutās kā no jauna piedzimis un miegā redzēja laimīgus sapņus: zirgu, kas ienāca istabā, sprogainu jēriņu, kurš zīžļāja Silvīša pirkstu, kurošas krāsns apspīdētu istabu, zaļganu ledus vāku, caur kuru varēja saskatīt ūdenszāles un snaudošas zivis ar zelta spurām … Pēc tam viņš ieraudzīja noskumušu karali, kas, spiezdams pie krūtīm burvju akmentiņu, ziedošā dārzā meklē ceļu atpakaļ pie pelnrušķītes, un pamodās kā spoža zibens apgaismots.

Pavēlā rītā, vecīšu pavadīts pa vītoliem apaugušu ceļu, kur ratu riteņu izvelvētās grambas sen bija aizaugušas ar zāli, apdāvināts ar paša Odumāna no kārklu klūdziņām pītu grozu, kurā atradās dažāda ēdmaņa, ko lauku mājas sarūpējušas, un neviltotā sirsnībā neskaitāmas reizes piekodināts, lai apciemo, kad vien ienāk prātā, Silvesters ienira ar samtainu sūnu aizaustā bērzājā, kur kādreiz bijušas pļavas ar «ārisku»— šādā nozīmē šī vārda lietojumu Silvesters dzirdēja pirmo reizi — zāli, tik smalku, smaržīgu un mīkstu, ka to taupījuši govīm un aitām, kurām uzradušies mazuļi.

Silvesters sāka zīmēt apvidus karti, izmantodams tās skopās un pusaizmirstās zināšanas, ko kādreiz bija devis tēvs. Tā bija smalka karte ar avotu garos grīšļos, ar baltu puķi pie siekstas, ar dadžiem noaugušu ežu starp āboliņa un cukurbiešu tīrumu, ar valganu, dzērvenājiem piestī- gotu ieplaku, ar iztrupušiem celmiem, ar dižiem ozoliem.

Kādu rītu viņš pamodās no neparastas sajūtas, kas vēstīja, ka dabā notikušas pārmaiņas. Izkašņājies no siena kaudzes, viņš ieraudzīja skaistumu, kas aizrāva elpu. Zemi, aprimušu un sastingušu pēc nakts lietavām, klāja plāns, smalki rakstains salnas tērps. Kadiķi un krūmāji stāvēja nekustīgi, kā baidīdamies nokratīt vāro audumu. Debesis spīdēja liels, skaidrs mēness, un tā gaismā salna vizuļoja, viļņodamās krāsās, kur gaišzilga- nais mijās ar iesārteno, zeltainais ar sidrabaino, zaļganais ar mirdzoši pelēko. Silvesteru pārsteidza baltās krāsas tūkstošveidīgās nianses, un viņš labu brīdi skatījās kā apburts.

Austrumos pāri koku galotnēm svīda rīts, saplūzdams ar modro klusumu.

Pār muguru pārskrēja drebuļi. Zem kājām skrapstot sasalušajai kūlai, Silvesters metās pie upītes, kas līkumoja ievājā, izģērbās kails līdz jostasvietai un, skaļi elsdams, nomazgājās. Ķermenī atgriezās patīkams sil- tum/B. Brīdi pārlicis, vai iekurināt uguni un uzvārīt tēju var doties ceļā, viņš uzsēja grozu uz muguras un ātrā gaitā aizsoļoja austrumu virzienā. Rīt jau svētdiena, jāsavāc malka un jāsakopj šķūnītis. Kad uzlēca saule un sāka sildīt zemi, koki, zāle un krūmi apsvīda ar tik starojošu rasu, ka žilba acis. Ceļā viņš apstājās tikai vienu reizi — pie segliņu krūma, vēlreiz pabrīnīdamies par tā augļiem, kuru veidojumā izpaudās dabas meistarības pilnība, un saplūca pāris saujas, iedomādamies par jocīgām sieviešu krellēm.

Tuvība ar mežiem un ūdeņiem, ar putnu bariem un mākoņiem debesīs, ar blīgznām un nātru biezokņiem, ar katru ceļtekas lapu, kas sveicina peļķes malā, lika Silvesteram sevi izjust kā visa dzīvā un nedzīvā — jo akmeņi, māla kukuržņi un treknie kūdras slāņi viņa uztverē arī bija dzīvi — dabisku sastāvdaļu un radīja tik ciešu ticību viņā notiekošā atklāsmes procesa nebeidzamai un neatgriezeniskai nolemtībai, ka alkainais dzīvotprieks, kas tik ilgi viņam bija laupīts, neietilpa sirdī un plēsa to pušu saldās sāpēs.

Autoveikaliņa durvis atvērās. Pamanījis pustumsā pazīstamā auguma aprises, Silvesters nocēla Margaritu no kāpšļiem un iekļāva rokās. Mašīna čīkstēdama aizlīgo- jās, bet viņi vēl aizvien stāvēja zem kuplās ievas, apsnig- dami ar lielām, mitrām pārslām, kas nemitējās krist kopš vakarvakara.

Margarita attapās pirmā un raisījās vaļā. Viņi nebilda ne vārda. Silvesters, pilns pateicības, saudzīgi satvēra sievietes plaukstu un veda viņu lejup pa neredzamu taku. Zem kājām šļakstēja lāmas.

Pēc brīža vējš pierima, kļuva siltāk, it kā viņi būtu nonākuši aizvēnī. Silvesters uzcēla Margaritu uz akmens un stingri turēja ap vidu, lai viņa nenoslīdētu. Tagad abi bija gandrīz vienādā augumā, un Margarita juta uz pieres vīrieša karsto dvašu.

—   Mēs esam pie Teklas ezera,— Silvesters čukstus teica, un Margarita pasmaidīdama ar patiku ieklausījās viņa apvaldīti vīrišķīgajā balsī, kurā bija radušās jaunas nianses; tās iedvesa uzticību, modināja drošu paļāvību. — Sai brīnumainajā sirmumā ezeru grūti saredzēt. ..

—   Es redzu,— viņa tāpat čukstus atbildēja.— Pie ūdens virsmas sniegs izkūst.

—   Ezera dibens ir avotains, tāpēc ūdens nemitīgi atjaunojas un vienmēr ir tīrs. Ap ezeru lokā — drusku tālāk no krastiem, lai neaizēnotu saulei ceļu uz ūdeni,— kā sargi stāv sidrabvītoli. Tie ir tik veci, ka daža dobumā var paslēpties divi cilvēki. Skaidrās naktīs no turienes spīd prauli. Vecie vītoli jāatjauno, kas viegli izdarāms, tiem ir daudz atvašu. Vītoli aiztur vējus, tāpēc pie ezera pat negaisā ir silti, klusi un mierīgi. Kā azotē. Tev nav auksti?

—  Nē. Runā.

—  Tagad mēs iesim uz manu šķūni, jo krāsnī jāpiesviež klāt jaunas pagales. Ceļš ir briesmīgi slapjš un nelīdzens. Es tevi nesīšu.

—   Neparko!— viņa sabijusies iebilda un atrāvās no Silvestera.— Kādreiz varbūt pastāstīšu, kāpēc. Dod roku, un iesim, un tu runā.

Silvesters apņēma Margaritu ap pleciem, un viņi soļoja cieši līdzās. Pār seju nemitīgi tecēja ūdens, saplūzdams acīs un tiekdamies iekļūt aiz apkakles.

—   Velnišķīgi skaists laiks,— viņš teica, nosusinādams Margaritas seju ar lakatu, ko izvilka no vateņa iekškabatas.— Tas radīts tāpēc, lai cilvēks izjustu ilgas pēc mājām un uguns. Es izmācīšos par ārstu, Margarita.

—   Es to zināju, Vestern,— viņa klusi atsaucās, paspiez- dama Silvestera roku.

—   Izraudzīšos tikai citu specializāciju. Ķirurgu mums netrūkst. Toties trūkst. . . par to vēlāk. Klīniku uzcelšu šeit. Tā nebūs liela. Kādi piecdesmit slimnieki. Būšu tās direktors un galvenais ārsts. Republikā pirmais relaksan- tologs.

Viss, ko Silvesters teica, atgādināja sapņotāja fantāziju, to Margaritas prāts un pieredze nespēja uzņemt nopietni, tomēr viņa nešaubīgi ticēja katram vārdam, ļaudama vaļu asarām, kas plūda pār vaigiem, sajaukdamās ar sniegūdeni.

—   Arī jūs abi dzīvosiet šeit,— Silvesters turpināja mierīgā balsī, un Margarita saprata, ka viņš to visu ir iepriekš apsvēris un izlēmis. — Tu strādāsi ar kompjūte- riem, ne tikai atbrīvodama ārstus no papīru rakstīšanas, bet arī palīdzēdama noteikt slimības. Tev veicas šis darbs, tas atbilst tavai izglītībai un aicinājumam. Brālim šeit noteikti patiks. Tu taču zini, vai man tas būtu jāsaka, ka es tevi mīlu. Varbūt esmu mīlējis pirms savas piedzimšanas. Tu nedrīksti par mani šaubīties, Margarita. Daudz ko esmu pieredzējis. Esmu pārpeldējis Lētas upi turp un alpakaļ. Mani nekas vairs nevar salauzt. Savu likteni Veidošu pats. Tikai žēl, ka vairāki gadi aizgāja tukšumā. Baismīgā tukšumā. Tu par mani maz ko zini. Neatbildi, lūdzu, man tagad nekā! Vai jūti dūmu smaržu? Iekurināju krāsni ar izsalušu ābeļu un ķiršu celmiem .. .

Margarita apstājās un atvirzījās no Silvestera, uzgrūz- damās kokam. Pār galvu zemu pārlidoja smags putns. Viņa to neredzēja, tikai nojauta pēc spārnu švikstoņas. Margaritu sagrāba drēgns aukstums.

—   Tas ir Pjērs — krauklis. Mēs draudzējamies,— Silvestera balss skanēja tepat netālu.— Varbūt iesim?

—  Man tev kas jāpasaka, Vestern, kopš speru kaut soli. Pirms vairāk nekā desmit gadiem kāds ģeologs …

Silvestera rokas sameklēja Margaritu, ar maigu spēku viņš pievilka sev klāt saspringto augumu un iegremdēja seju sievietes atrisušajos matos, no kuriem bija nokritusi cepure. Margarita izdzirda Silvestera dobjos un ritmiskos sirdspukstus, sajuta ar vaigu gāmura cilāšanos runājot. Viņu apņēma vīrieša ķermeņa izstarotā kvēle.

—   Kādā kolekcijā, Margarita . . . trešā plaukta kreisajā pusē, atrodas akmentiņš, kas saucas Karaliene Margo. Tēvs to atveda no ekspedīcijas, kad es mācījos astotajā klasē, kopā ar leģendu. Visiem akmeņiem ir leģendas, to tu labi zini. So akmentiņu 'viņš ļoti sargāja, vairāk par visiem citiem, neļāva nevienam rokās ilgi turēt. Akmentiņam pat elpa varot kaitēt.

Gaisā novizuļoja Margaritas pērļainie smiekli, pārsteigdami Silvesteru ar agrāk nedzirdētu niansi: tie pauda brīvas, neslēptas, līksmas dzīvotalkas.

ERVINS STRITMATERS,

VDR rakstnieks

KAĶIS UN VĪRIETIS

Sis stāsts ir par desmit centimetrus garu kaķi, kas iejaucās sešpadsmit reizes garāka vīrieša dzīvē; vīrieti sauca Hardels, viņš bija vēl tīri žiperigs, atraitņu kārtā nonācis pensionārs, jau no mazotnes piekliboja ar kreiso kāju un par to izbaudīja uz savas ādas ģeķīgu vienaudžu zobgalības, tāpēc izturējās pret cilvēkiem ar neuzticību — arī pret tiem, kuri bija noskaņoti pret viņu draudzīgi.

Pašu lielāko laimi pēc sievas nāves viņam sagādāja meita un piepilsētas dārziņš. Kad Hardels vēl strādāja fabrikā, viņš pēc maiņas tūlīt steidzās uz dārziņu un ieguldīja šajā zemes stūrītī visu savu mazā cilvēciņa radošo izdomu. Lapeni viņš mazpamazām pārbūvēja par nelielu mājeli un drīz vien pārvācās dzīvot uz turieni — ietaupījās īres nauda par pilsētas dzīvokli. Tā Hardels dzīvoja pilsētas nomalē un arī nedaudz nost no visiem notikumiem. Viņš cerēja, ka šī mājele nākotnē kļūs par ģimenes ligzdu viņa meitai, taču velti. Uzradās kāds vīrietis, kas meitu apprecēja, iegūdams pār viņu neierobežotu varu, un meita mazo mājeli noniecināja.

Kādu laiku Hardels staigāja nobēdājies. Viņa ikdienas laimes zvaigznītes bija izdzisušas. Taču bez tām neviens nespēj dzīvot. Cilvēkam ir vajadzīga cerība. Hardels sāka cerēt, ka viņa mazdēls, kas mīlēja zāli, puķes, kokus, visvisādus būceņus un paspārnes, būs reiz vectēvam pateicīgs par šo māju un daudzinās viņu līdz kapa malai.

Hardels uzturēja savu niecīgo īpašumu ar visām veca vīra dīvainībām. Tiklīdz mūrī izdrupa kāds robs, viņš steidzās to no jauna piepildīt ar javu, pavasarī nokrāsoja akmeņus sarkanus un labotās vietas pārvilka ar šķidru krīta putru.

Garāmgājēju uzslavas par glīto mājiņu Hardelam pagaidām — kamēr mazdēls paaugas — bija vienīgā atzinība par darbu un kādu brīdi sagādāja labsajūtu, bet tad večuks atkal nikni metās cīņā pret sauli, lietu, sniegu un vēju, kas kopā ar pelēm un ķirmjiem gluži kā uz sacensībām drupināja namiņu; it īpaši ziemā Hardelam galvassāpes bieži vien sagādāja pieklīdušās lauku pelītes.

Tāpēc viņš uz ziemu kādā priekšpilsētas ielā pievāca kaķēnu. Tas vēl bija pavisam maziņš — plikā astīte yilkās pa zemi, acis ciet un kažociņš kā kožu saēsts —, rudens kaķēns, īsts nīkulis.

Dzīvnieciņš vienmēr notiesāja Hardela pusdienu paliekas, tomēr galviņa kā bija, tā palika neparasti maza, un no mutes zem plakanā degunteļa — gluži kā no aprobežota cilvēka lūpām — nenozuda mūžīgs smaids. Kaķēns bija melnum melns līdz pat ķepiņām — tās bija baltas, viJhs četras. Sīs baltās ķepiņas it kā pasvītroja kakēna bēdīgo izskatu, sak, dzīvnieciņš ar mazo galviņu čāpo basām kājām.

Viņi — īdzīgais pensionārs un savā raksturā neatkarīgā kaķene — dzīvoja drīzāk kā divi kaimiņi, nevis kā viena ģimene. Vīrietis slepus vēroja dzīvnieku, savukārt dzīvnieks — vīrieti. Hardels nepadzina savu apakšīrnieci pat tad, kad kļuva pilnīgi skaidrs, ka šo kaķeni interesē vienīgi tās peles, kuras tiek noķertas slazdos. Reiz kāda peļu mamma bija iekārtojusi savus pelēnus reti izmantotā iepirkumu grozā. Hardels, neko nenojauzdams, paņēma grozu. Piepilsētas veikalā pelēni sprāga laukā no nešļavas pret pārdevējas balto virssvārci. Izcēlās pamatīgs tracis. Arī šo starpgadījumu Hardels piecieta, nemainīdams savu attieksmi pret kaķeni.

Pagāja ziema. Pienāca ziedoņa laiks. Zupas šķīvis zem krāsns soliņa divas dienas palika neaizskarts. Trešajā vakarā kaķene pārradās. Viņa bija kļuvusi vāja, plakana gluži kā dēlis, un šķita, ka viņai zem vēdera uzmetušies nezin kādi augonīši. Taču, paņēmis kaķeni rokās, Hardels apjauta, ka tie ir sīki pupiņi.

— Vai tu esi apbērnojusies?— viņš uzsvēra katru zilbi, kā sarunādamies ar ārzemnieci. Skaļie vārdi atsitās pret vecā sienas pulksteņa svārstekli. Šķita, ka tas kādu brīdi šūpojas lēnāk.

Hardels apkliboja apkārt mājai, izpētīja malkas šķūni un siena krājumu, kas bija sagādāts trušiem, pārmeklēja dārzu, paraudzījās zem dzīvžoga un neaizmirsa arī aku.

Kaķene nolaizīja zupas paliekas no ūsām, izslīdēja pagalmā un vēroja meklējumos aizrāvušos vīrieti. Hardels jutās sarūgtināts: kaķene kaut ko slēpa no viņa. Vai viņš bija pelnījis šādu neuzticēšanos?

Kamēr Hardels izrāva lapu 110 līniju burtnīcas un pūzdams vilka drukātos burtus, kaķene no latiņu žoga, kas bija apjozts apkārt ābelei, uzlēca uz ģēveles un ierāpās pa atvērto lodziņu bēniņos.

Hardels piestiprināja ar zilām piespraudltēm zīmīti pie dārza vārtiņu listēm. «PAZUDUSI KAKĒNI. ATRADĒJAM PIETEIKTIES SEIT! ĪPASNIEKS.»

Dārza mājiņu kolonijas iemītnieki lasīja un smīkņāja.

Kad ābeles bija noziedējušas un cūkpienes šūpoja savas sēklu galviņas maija vējā, Hardels sadzirdēja zem bēniņu kāpnēm ņaudam kaķus. Kāpņu vistumšākajā stūri bija paslēpušies trīs kaķēni. Tie ložņāja plati ieplestām kājām pa putekļaino grīdu.

Hardelā iekvēlojās prieks: kaķene viņam tātad uzticējās, un tas nebija nekāds mazais notikums viņa vientulīgajā dzīvē.

Bet ne jau apbrīnošanai kaķene bija nesusi savus mazuļus. Viņas trūcīgie pupi vairs nedeva pietiekami daudz piena augošajiem bērniem. Bēniņu paslēptuvē viņi bija kļuvuši nemierīgi, rāpaļājuši uz visām pusēm, un māte bija viņus atvilkusi šurp, virtuves tuvumā, kur pati tika pie baribas.

Brīdī, kad Hardels aptaustīja trīs jaunos mājas iemītniekus, atgriezās kaķene. Ieraudzījusi mezglainās vīrieša rokas jaunajā midzenī, viņa izbijās, pakampa kādu no bērneļiem un vilka prom. Taču Hardels ilgāk vairs nespēja stāvēt malā un iejaucās kaķu dzīvē.

Iedobumā zem virtuves pavarda viņš nolika iepirkumu grozu, ierīkoja tajā civilizētu kaķu migu un turēja virtuves durvis tik ilgi ciet, kamēr kaķene bija samierinājusies.

Vīrs nespēja vien nopriecāties par kaķiem. Viņš jutās apmierināts un pat sāka dungot kādu laika putekļiem klātu dziesmeli.

Aizgājis bēniņu istabā gulēt un ievīstljies savā novalkātajā vatētajā segā, Hardels izdzirdēja virs savas gultas slīpajiem griestiem vārgus kaķabērna ņaudienus. Gluži kā tievi pavedieni pie viņa stiepās kaķēna pīkstieni no tukšās telpas starp jumta spārēm un griestu pārsegumu.

Šaubu pārņemts, Hardels vienā kreklā nokāpa lejā uz virtuvi. Visi trīs kaķabērni gulēja aizmiguši grozā.

Hardels atkal devās pie miera. Viņš laikam bija galīgi sajucis ar saviem kaķiem un pīkstienus gluži vienkārši nosapņojis pirmajā nomidzī. Vecais vīrs skaļi smējās pats par sevi, un no malas varēja likties, ka tur, tukšajā mājā, maija mēness naktī, smejas vājprātīgs cilvēks. Pēkšņi kaķa pīkstieni atskanēja no jauna — sākumā paklusi, tad skaļāk.

Hardels uzrāpās čukura telpā virs bēniņu istabas un iespīdināja kabatas bateriju spraugā starp spārēm. Gaismas stars necik tālu nesniedzās, un večuks iegrūda tukšumā labo roku — kaut arī roka nozuda lidz pašam plecam, spraugas dibenu viņš sataustīt nespēja. Tad Hardels iebāza tur kādu līsti. Divu roku garumā tā nozuda spāru telpā, pirms aizsniedza dibenu. Hardelam šķita, ka pie koka tagad kāds ar nagiem bikli skrāpētos, v/ņš jutās kā makšķernieks, kam piekodusies zivs, tikai — kad viņš listi uzmanīgi izvilka laukā — kaķēna tās galā nebija.

Hardels nokāpa lejā uz virtuvi, satvēris kaķeni, nosauca par «stulbo, cietsirdīgo radījumu» un nolamāja par aizmāršību, tad aizvilka dzīvnieku uz čukura telpu un nosēdināja uz slīpā jumta malas.

Kaķu mamma saslēja ausis, tomēr tumšajā caurumā nelīda. Hardels satvēra viņu aiz čupra un ar varu iegrūda spraugā, taču, līdzko vīrs palaida kaķeni vajā, tā ķepurojās laukā un ātri vien parādījās lūkas augšējā malā.

Istabu apspīdēja vāra mēness gaisma. Hardels nezināja padoma un jutās noguris. Cukura telpā viņš bija pamatīgi nopūlējies un tagad sapņoja par gulēšanu. Pīkstieni vairs nebija dzirdami. Varbūt pēc kārtīga naktsmiera iešaujas prātā padoms, kā izglābt kaķēnu. Hardels apgūlās, sāka dzi)i elpot un iemiga.

Nakts vidū vecais vīrs pamodās, jo atkal ņaudēja kaķis. Viņš piecēlās un, lai šī pīkstēšana neskanētu tieši virs galvas, staigāja ritakurpēs apkārt pa istabu. Uzradās bikla doma, ka vajadzētu noārdīt jumtu. Bet kaimiņi taču viņu uzskatīs par vājprātīgu!

Hardels atkal atlaidās gultā un pūlējās atcerēties vēl Jaunākus mirkļus mūžā.

«Lielā kara» laikā Hardels slimās kājas dēļ netika parauts uz fronti. Viņš būšot aizmugures cīnītājs — tā viņam sacīja, un Hardels uzklausīja šos vārdus vīpsnādams.

Celulozes šķiedras fabrikā viņš apkalpoja divus no lielajiem maisītājiem, kuros, sajaucot celulozi, sēroglekli un nātrija sārmu, tika ražota medus dzeltena viela, ko sauc par viskozi. Hardels strādāja divpadsmit stundas dienā un neatminējās vairs, kādas ir svētdienas. Karsti klājās «aizmugures frontē». Virsuzraugam bija tiesības katru strādnieka pieļauto kļūdu iztulkot kā sabotāžas aktu.

Hardels kādreiz bija pieslējies sociāldemokrātiem. Tas bija rakstīts viņa dokumentos, viņš tika turēts aizdomās, tātad nedrīkstēja pieļaut ne mazāko kļūmi. Kādā nakts- maiņā viņam vēl nācās papildus apkalpot saslimuša kolēģa maisītājus. Kontrolēdams Hardels kliboja starp četrām mašīnām šurpu turpu, un tad notika nelaime: vienā no maisītājiem viņš padeva sēroglekli, iepriekš neapstrādājis celulozi ar nātrija sārmu. Biezās viskozes vietā viņa maisītājā mutuļoja balta, kunkuļaina masa.

Aptvēris savu kļūdu, Hardels pārbijās. Iekams vēl nebija atklāts viņa netīšais nodarījums, viņš paziņoja maiņas meistaram, ka ir saslimis, un steidzās uz māju. Hardels baidījās, ka viņu apcietinās un viņš nepagūs atvadīties no meitas. Visu nakti Hardels gulēja šajā pašā istabā un šajā pašā gultā, kur tagad, un gaidīja, kad tiks apcietināts. Šausmīga, šausmīga nakts!

No rīta kāds pieklauvēja pie durvīm. Kļuvis gluži bāls, viņš drebēdams atvadījās no meitas un atvēra durvis.

Laukā stāvēja kāds vīrs no fabrikas apsardzes, esesie- tis. Hardels atņēma fīrera sveicienu, no kura parasti, būdams vecs sociāldemokrāts, vairījās. Un turklāt vēl neveikli sasita papēžus.

Uniformā tērptais vīrs pūlējās kaut ko izvilkt no savas portupejā pakārtās somas. Pistoli, Hardels nodomāja un padevīgi nodūra skatienu. Taču fabrikas apsardzes vīrs izvilka vēstuli no maiņas meistara, kuram Hardela kļūme nebija paslīdējusi garām nepamanīta un kurš bija nobijies, ka, izmantojot par ieganstu nepietiekamo uzraudzību, arī pats varētu tikt apvainots šajā lietā.

«Viss kārtībā. Ja neesi pārāk slims, vari nākt darbā,» bija rakstīts vēstulē. Hardels šos vārdus zināja no galvas vēl tagad, pēc divdesmit gadiem. Maiņas meistars bija maisītāja sabojāto saturu slepus izgāzis atkritumos.

Beidzot Hardels iemiga, nogulēja turpat līdz dienas vidum, bet tad sparīgi izlēca no gultas, jo nebija vēl aprūpējis mājlopus. Vīrs pabaroja kazu, vistas un trušus — par notikumu ar kaķiem naktī viņš sākumā nedomāja, taču, ēdot brokastis, pie durvīm atskanēja klaudzieni un iekšā ienāca kaimiņu zēns.

Pirmais, ko Hardels iedomājās, ieraugot zēnu, bija viņa mazdēls: tam vajadzēja būt apmēram tikpat lielam kā šim puišelim,— un vīrieti pamodās kaut kas līdzīgs maigumam. Taču zēns bija satraukts un stostīdamies aicināja večuku kopā iziet uz ielas un paklausīties: Hardela kaķis laikam esot iesprūdis zem jumta.

Hardels iegāza ar dūri pa virtuves galdu un pusbalsī nolamājās:

— Sātana lops, nožēlojamais radījums!— Un grūti bija nojaust, ka šie vārdi domāti kaķenei. Katrā ziņā zēns izbijās, apjucis aizcirta durvis un aizskrēja prom.

Tagad tika sasaukti ari kaimiņi.

f— Man vienreiz pietiek ar tiem kaķiem,— Hardels nošņācās, uzrāpās čukura telpā, ieklausījās, tad, izdzirdējis pīkstēšanu, paņēma līsti un aizvērtām acīm vairākreiz iegrūda to dobumā zem spārēm.

«Humānisms»— viņš par to tika lasījis laikrastos. Kas bija humānāk: klausīties, kā šis kaķēns lēni, lēni mirst, vai arī saīsināt viņa nāves mokas? Hardels nespēja rast atbildi. Ko viņam tagad vajadzētu darīt, lai nomierinātos,— varbūt atcerēties to dienu, kad viņš gribēja vest mazdēlu ķert vardes?

Hardels reti gāja uz meitas dzīvokli, jo nekādi nespēja rast kopēju valodu ar savu znotu. Viņš nekad neklauvēja, bet raustīja dzīvokļa durvju rokturi, līdz viņam tika atvērts. Hardels uzskatīja, ka pie bērnu durvīm nav jāklauvē.

Hardels dārzā bija ierīkojis mazdēlam nelielu terāriju un gribēja doties ar zēnu ķert vardes. Viņš paraustīja dzīvokļa durvis, taču tās nebija aizslēgtas un atvērās. Vecais vīrs skaļi klumburēja ar slimo kāju pa istabām: izraustītas atvilktnes, virtuvē nemazgāti trauki, mušas, kas mielojas ar kūku drupačām, nekārtība visapkārt, un zem pusizdzertas kafijas tases zīmīte: «Mēs aizbraucam. Seit nav iespējams dzīvot.» Nedz sveiciena, nedz paraksta. Seit nav iespējams dzīvot. Hardels jutās apvainots. Seit dzīvoja viņš. Seit bija viņa mājiņa. Seit viņš rūpējās par savu mazdēlu.

Un, iedomājies par mazdēlu, Hardels apsēdās uz bērnu gultiņas un raudāja. Vīrs raudāja, it kā viņam no krūtīm uz augšu kāptu bēdu burzgas un pie mutes ar blīkšķi pārsprāgtu.

Vienīgais mierinājums, ka zīmīti nebija rakstījis ne mazdēls, ne meita.

Hardelu toreiz izsauca viņa fabrikas kadru daļa. No neveiklās nopratināšanas viņš nojauta: tie viņu tur aizdomās par līdzdalību, ka viņš atbalstījis znota bēgšanu uz citu zemi. Hardels to saniknots noraidīja.

— Nemūžam!— Vai tad citādi viņš būtu nācis pie mazdēla, lai ietu kopā ķert vardes?

Hardelu palaida mājās, taču viņš juta, ka īsti viņam neuzticas. Sī neuzticēšanās, kuru viņš savā veca vīra stūrgalvībā varbūt bija tikai iedomājies, padarīja viņu slimu un nespējīgu atbildēt par savu rīcību. Hardels uzrakstīja atlūgumu, aizgāja no darba un turpmāk dzīvoja no pensijas.

Tā guļot un sevi šaustot, Hardels pēkšņi kaut ko sadzirdēja, gribēja strauji piecelties, taču atteicās paklausīt slimā kāja. Viņš paķēra spieķi, atbalstījās uz tā un ieklausījās: atkal ņaudēja kaķis — žēlabaini un klusi.

Hardels iekoda mazajā pirkstiņā. Raudulīgs maza bērna smaidiņš savilka viņa lūpas un atsedza izdrupušo zobu spraugas. Viņš nebija nogalinājis. Kaķa ņaudieni aiz slīpajiem griestiem skanēja kā slavasdziesma dzīvībai.

Vecais vīrs izkliboja dārzā, atnesa no malkas šķūņa trepes, uzkāpa augšā un rāva no jumta nost dakstiņus. Lai nezaudētu laiku, Hardels nerāpās ar katru no tiem atsevišķi lejā. Viņš svieda dakstiņus uz dzīvžogu, daži noslīdēja pa atsperīgajiem zariem lejup un sašķīda uz grantētā celiņa. Citi kārniņi saplīsa viņam rokās, jo turējās pārāk stingri cits pie cita. Hardels rāva aizelsies un domāja vienīgi par kaķi.

Jumts jau bija līdz pusei noārdīts, bet kaķi joprojām vēl nekur nemanīja. Hardels centās sataustīt ar roku, iespīdināja kabatas bateriju — nekā. Vīrs sauca nelaimīgo radījumu visvisādos mīlināmos vārdos, taču kaķa nebija. Hardels sāka šaubīties par savām prāta spējām, nokāpa lejā pa trepēm, smagi pūzdams notupās uz komposta kaudzes zem ķirša, nolaida rokas gar sāniem un izskatījās pēc mazas nelaimes čupiņas.

Bet tad Hardels atkal izdzirdēja klusu čirkstināšanu — tādu kā siseņa sisināšanu, viņš uzkāpa augšā un beidzot atrada kaķi. Tas tupēja, cieši piespiedies pie kādas sijas ķirmju izgrauztā dobumā.

Dzīvnieciņš neievainots stingi gulēja cilvēka delnā. Hardels viņu berzēja ar savu sarepējušo veca vīra īkšķi, pielika kaķa purniņu pie savām lūpām un pūlējās šajā plīša lupatiņā iepūst dzīvību. Viņš pūta un pūta, bet mājiņa viņam aiz muguras izskatījās, it kā pāri tai būtu gājusi viesuļvētra.

Līdzko Hardels pārtrauca pūšanu, dzīvnieciņš uz viņa delnas izstaipījās, kā jau kaķēni to gulēdami dara — vispirms vienu pakaļkāju, tad vienu priekškāju, un nobeidzās.

Hardels saguma aiz bēdām. Vai tiešām viņa dzīvē šis kaķis bija tik svarīgs? Vīrs bezpalīdzīgi paskatījās apkārt. Pie stūra stāvēja kaimiņu puišelis. Hardels paraudzījās uz viņu un izslējās taisni.

—  Es neesmu nogalinājis!

Zēns iespurcās.

Ko?

Zēns purināja galvu.

—  Nav taisnība, es neesmu viņu nogalinājis.

Večuks uztvēra galvas purināšanu kā attaisnojošu

spriedumu un aplika roku zēnam ap pleciem.

—       Gadās taču, ka aizvelk prom. Aizvelk bērnus, vai saproti?

DAGNIJA ZIGMONTE,

latviešu padomju rakstniece

FANGS

Fangs bija Lienītes, vienīgi Lienītes suns. Meitene viņam bija iedevusi šo jocīgo vārdu; tagad, kad viņa skanīgās, klusās pievakarēs suni sauca, izklausījās, it kā te, Rīgas nomalē, kāda meitene vingrinātos ķīniešu valodā. Protams, tā gan varēja likties vienīgi ķīniešu valodas nezinātājam, bet tādi šai apkaimē bija sastopami vienā gabalā. Lienīte sauca, un ilgi saukt viņai nenācās, jo Fangs bija paklausīgs suns un ļoti mīlēja savu saimnieci. Ai, Lienīti nemaz nevarēja nemīlēt, viņa bija tāda mīļa un sirsnīga meitene. Un, kad Fangs pieskrēja, viņa apķēra suņa kaklu abām rokām un piespieda tā purnu savam vaigam. Tie bija viņu abu paši labākie brīži. Kad Lienīte aizskrēja uz skolu, Fangs gaidīja viņu atpakaļ. Viņš labprāt būtu paskrējies pretī, kad stundas beidzās, bet Lienītes māte neļāva. Suns, brīvībā skriedams, varēja sabaidīt cilvēkus, sevišķi vēl mazus bērnus, Fangs taču bija tik liels suns! Viņu neviens nelaida laukā, viņam nācās tupēt un gaidīt, kamēr Lienīte pārradīsies. Tad viņš apsveica meiteni skaļiem gaviļu saucieniem.

Māja, kurā dzīvoja Lienīte un Fangs, bija tik maza, ka tajā varēja satilpt tikai divi dzīvokļi, kurus apdzīvoja divas ģimenes, un viena no tām bija pensionāri, vīrs ar sievu. Viņi bija nodzīvojuši garu mūžu, tik garu, ka pa to laiku paspējuši pazaudēt vienīgo dēlu. Abi Karuļi bija klusi un laipni cilvēki, rāmi un laipni viņi mita savā dzīvoklītī mājas vienā galā, un ziemas rītos, kad nakti bija biezi sasnidzis, Karulis uzcēlās jo agri un lāpstoja un slaucīja sniegu no šaurās ietves gar māju. Lienīte tad parasti vēl pūtās gultā. Viņas pusmiegā mīksti ienāca Karuļa rīta rīkošanās, un Lienīte ar patiku izstaipījās, priecādamās, ka vēl neviens nav nācis viņu modināt. Un laukā sasnigušais sniegs viņai tad likās glāstīgs un silts. . . Bet, kad viņa vēlāk vēra vārtiņus, ietve bija gludi notīrīta un nokaisīta ar saulaini dzeltenu smilti.

Mājas otrā pusē dzīvoja Lienītes ģimene, kura kopš šī pavasara, kad brālis bija aizgājis dienestā, šķita mazāka sarāvusies. Cik tukšs var izskatīties dīvāns, ja tas, glīti piekopts, stāv savā ierastajā kaktā, tāpēc ka pierasts redzēt to piesvaidītu ar veselu desmitu kopā nesaderīgu mantu! Brālim tās visas bija bijušas vajadzīgas, turklāt rokas stiepiena attālumā. Un vēl mājā pastāvīgi bija skanējis magnetofons. Tagad to iedarbināja reti, vienīgi, kad ciemos atnāca Lienītes klasesbiedrenes. Fangs tad gulēja stūrī un neapmierināts rūca, viņam, lūk, patika klusums. Fanga smailajām vilka ausīm laikam bija grūti izturēt skaļāku troksni. Varbūt viņam no tā sāp galva, Lienīte reizēm domāja, redzēdama, cik nervozi Fangs groza galvu, kad trako magnetofons. Un aiz žēluma pret Fangu viņa mūzikas ierīci grieza arvien retāk.

Lienītes bērnības atmiņās tēvs bija jauns, skaists un enerģisks, viņš gāja, steidzās, skrēja. Tad nāca garš, balts, tukšs posms, no kura Lienīte atcerējās tikai bezgalīgu palagu un pārsēju mainīšanu. Tēvs bija cietis katastrofā, viņš ilgi nogulēja slimnīcā, pēc tam vēl ilgāk mājās, un, kad viņš beidzot atkal varēja celties kājās, tas nebija vairs agrākais tēvs, tagad viņš bija invalīds, kurš pat strādāja mājās, bija kļuvis ļoti mazrunīgs un, kā Lienītei likās, īgns. Tēvs staigāja ar grūtībām, to Lienīte zināja. Bet viņš izlikās, ka viņam tas ir pavisam viegli un kā pa jokam, viņš gāja un svilpoja, un varbūt no tā viņam bija vēl grūtāk, tēvam uz pieres bieži vien izspiedās sviedru pilieniņi, viņa smaids rādījās samocīts, un Lienītei tad bija tā kā kauns par savu jaunību un izveicību, un viņa vairījās iet tēvam par tuvu. Tāpēc viņa pasauca Fangu un aizgāja staigāt, Fangs zobos nesa salocītu savu pavadu un izlikās, ka nedzird, kad garāmgājēji ieraudzījuši sacīja:

— Ak tavu gudru suni! Nu paskatieties tikai, paša pavada paša zobos! ,

Protams, to dzirdēja arī Lienīte un lepojās ar Fangu. Staigāt viņiem ļoti patika, bet ne vienmēr Lienītei patika atgriezties, sevišķi, kamēr vēl mājās nebija pārnākusi māte, jo dzīvoklī tik skaņa likās tēva elpa. Lienītei patika smieties, bet mājās viņa sargājās to darīt. Kad tēvs jautāja, kāpēc Lienīte tāda nospiesta, viņa saplaka vēl vairāk un vēlējās kopā ar Fangu būt pavisam, pavisam tālu.

Tēvu viņa, protams, mīlēja. Tikai tā bija tāda savāda mīlestība, no kuras gandrīz vai jākautrējas, tāpēc ka nevar zināt, kā īsti ar to apieties.

Lienītes māte vienmēr bija jautra. Kad viņi trijatā ēda, māte stāstīja, kā viņai tai dienā gājis, vienmēr bija gadījusies kāda maza liksta, noticis kas ārkārtējs, kas vienmēr arī labi beidzās, tā ka beigās par pārpratumiem, satraukumiem un kļūmēm varēja izsmieties no sirds. Māte pati arī smējās, bet acis viņai, to Lienīte bija ievērojusi, bažīgi apskraidīja abus pārējos sēdētājus: vai tie smejas, vai ir labā omā, vai priecājas. Vienatnē māte bija pavisam citāda. Lienīte nebrīnītos, ja ieraudzītu māti raudam. Bet māte jau neļaus sevi pieķert. Lienīte ievēroja, ka māte izliekas neveikla, neprasmīga, lai tikai būtu pamats aicināt tēvu palīgā. Varbūt tēvs kaut ko bija pamanījis, viņš izdarīja visu, ko vien māte lūdza, bet, kad bija pienācis brīdis saņemt pateicības vārdus, viņa lūpās noplaiksnīja skumīga vīpsnā — un tas bija viss.

Agrāk, pirms nelaimes, māte tomēr bija jautrāka.

Lienīte bija bezgalpriecīga, kad viens radagabals uzdāvināja viņai Fangu. Mazs būdams, tas bija tikpat neveikls kā visi kucēni. Tikai kaķabērni kopš pirmās kustības prot visu izdarīt graciozi. Fangs skrēja, krita, cēlās, krita atkal, reizēm tieši uz purniņa, un apmeta kūleni taisni uz priekšu. Viņš žēli iekaucās, bet, pirms Lienīte bija piesteigusies mierināt, jau atkal bija uzslējies strupajās, resnajās kājelēs un vicināja asti, acīm redzami aizmirsis gan kritienu, gan paša izbailes. Fangs taču iepazinās ar pasauli, un tādās iepazīšanās reizēs gadās visādi. Sunim vispār bija gauži laimējies, nokļūstot tieši šādās mājās pie šādiem cilvēkiem. Kaimiņiem reti kad patīk otru kaimiņu suns, bet Karuļi šai ziņā bija izņēmums. Viņi pat priecāties priecājās, kad Fangs kādā reizē ieceļoja pie viņiem, un dedzīgi ņēmās to cienāt ar gardāko, kas vien mājās gadījies. Fangs izviesojās, kā nākas, izstaigājās pa Karuļu divām istabiņām, kur viss atradās tādā kārtībā, it kā pēc piecpadsmit minūtēm paredzēts vērt vaļā izstādi ar visu to, kas te atrodams, apošņāja vecu majolikas grīdas vāzi, kuru Karulim kādreiz uzdāvinājuši darba jubilejā. Fangs jau sen vairs nebija lempja kucēns, tagad viņš tiešām bija izaudzis varen glīts suns ar sudrabaini pelēku spalvu un gudrām, brūnām acīm. Viņš karsti mīlēja Lienīti un cienīja pārējos mājas iedzīvotājus — un ne jau tikai tāpēc, ka tie deva viņam kaulus. Kauli ir laba lieta, tomēr ir tikai kauli, un parasti tiem nav nekāda sakara ar mīlestību.

Dzīvokli Fangam bija sava vieta. Par to noteikti uzstāja māte, tiklīdz sunēns viņu dzīvē biia ienācis. Sl vieta saprātīgi tika izvēlēta gaiteni pie virtuves durvīm — tur bija silti, nevilka vējš no āra un saule ari nespīdēja tieši acis. Māte sameklēja tīri izmazgātu sedziņu, kura vēl pirms nedaudz gadiem pašai Lienītei bijusi īstā laikā, un salocīja to.

—  Tā, te tev būs mājiņa.

Fangs skatījās, un skatījās arī Lienīte. Tas bija prātīgs rīkojums, to nemaz nevarēja neatzīt. Bet tas bija rīkojumu, kuru suns un meitene pārkāpa neskaitāmas reizes. Citkārt tas bija mazais Fangs, kurš nepacietīgs, sagaidījis, kamēr pieaugušie apgulstas — un tas nemaz nenotika ātri —, atgrūda Lienītes durvis un, viņas gultai klāt piegājis, ar asajiem, baltajiem zobiņiem sāka raut nost segu.

—   Fang, ko tu dari!— Lienīte samiegojusies bārās — pavisam klusiņām, saprotams, jo no skaļākas valodas varētu pamosties vecāki. Un — Lienīte nemaz nebija dusmīga! Viņa iecēla silto kamolu gultā, tas mudīgi pārrāpās meitenei pāri, pieplaka pie sienas, kur pret vēsumu bija piestiprināta sedziņa, un pārlaida ar mēli pār meitenes roku.

—   Kāds tu esi palaidnis,— meitene teica. Fangs nemaz neklausījās, viņš labi zināja tāpat, kāds īstenībā ir — pats labākais, pats mīļākais suns, kuram visi dotumi izaugt arī pašam gudrākajam un lielākajam, protams, ja šai augšanā viņu neviens netraucēs.

Un bija citi vakari un citas naktis, kad Fangs iepriekš tīri nejauši bija sagrēkojies — lai cik neticami tas izklausītos — un kad pati saimniece Lienīte Fangu bija sodījusi. Apvainots un apbēdināts Fangs gulēja savā mājiņā un nelikās dzirdam, kad pati Lienīte viņu sauca no savas istabas. Fangam gan bija lieliskas ausis, bet tādos brīžos viņš neklausījās. Viņš dzirdēja tikai rūgto pāridarījumu, kas žēlojās no visas pukstošās suņa sirds. Un tad Lienīte, protams, neizturēja un cēlās, un basām kājām zagās šurp pa auksto grīdu — uz brūnajiem dēļiem mēness zīmēja lielas, sudrabainas paltis, un tās šķita vēl aukstākas, kā ar vizošu ledu apklājušās,— līdz bija pie Fanga guļvietas.

—   Fangiņ, sunīt, piedod man!

Visā nopietnībā meitene lūdza sunim piedošanu, tā auksto degungalu saujā turēdama. Fanga purns šķita nedzīvs … un Lienīte lūdzās, līdz beidzot Fangs sāka grozīties.

—  Fangiņ, sunīt…

Protams, beigās viņi aizmiga kopā. Un, protams, Lienītes gultā.

Parasti Fangam palaimējās atmosties, iekams cēlās māte. Tad viņš ātri, nagiem asi skripstot uz grīdas, to vairs neapspīdēja mēness, tas jau bija norietējis, aizzagās uz savu vietu. Sega bija mīksta, bet, ja ar gultu salīdzina … Fangs gari izstaipījās. Viņš skaidri juta, ka aug arvien lielāks. Drīz viņam te tiešām būs par šauru. Un vēl viņš sajuta kaut ko ļoti svarīgu, proti, ka viņu mīl, ļoti mīl un tāpēc viņam par nākamo nakti nav jābēdā, lai tā izrādītos, cik auksta būdama.

Fangam bija labi ar Lienīti, un Lienītei bija labi ar Fangu. Viņi tā varēja dzīvot un dzīvot, un tieši tā viņi arī bija izlēmuši darīt.

Laiks ritēja, pagāja viena skaista, silta vasara pēc otras. Arī šī gāja uz beigām, un līdz ar garākiem vakariem dārzā ienāca rudens priekšnojausma. Lielajā kastaņkokā, kas auga viņpus vārtiem, bija sarāpies vesels ežu bars, un pretējās ielas puses ozolam jau parādījušās zīles.

—  Re, kā,— Lienīte sacīja sunim.

Skolas laiks atkal bija klāt.

Kad Lienīte kravājās pa atvilktni, kas vasaru stāvējusi neatvērta, Fangs, pienācis klāt, bēdīgs skatījās. Tur jau mēdza glabāties Lienītes burtnīcas un klades. Fangs ļāva astei noslīdēt taisni pār kreiso pakaļkāju.

—    Nu nekas, nekas,— Lienīte mierināja,— vai pirmo gadu!

«Bet tu atkal katru rītu iesi projām,» suņa acis žēlojās.

—   Nu jā. Bet katru pēcpusdienu atkal mājās.

Fangs neatbildēja. Lienītei sametās skumji.

—    Nebēdājies! Tu taču zini, ka es tevi mīlu vis, vis, visvairāk!

«Vai nopietni?» Fangs jautāja.

Lienīte apķērās sunim ap kaklu, un tad viņš noticēja. Un bija no sirds laimīgs.

Bet laime esot tikai īss pārejas brīdis.

Ir tādas vasaras, kad, liekas, nenotiek nekas svarīgs. Dienas nāk un aiziet, tā tas bijis kopš laiku laikiem.

Lienīte ieradās skolā un sastapa draudzenes: cik viņas lielas izaugušas! Kā pārvērtušās! Viņa vēl nebija paspējusi, kā nākas, nobrīnīties, kad nāca audzinātāja un sacīja:

—  Lienīt, kā tu esi izaugusi! Liela un skaista kļuvusi!

Varbūt skolotājai nevajadzēja teikt beidzamos vārdus?

Bet ja nu viņa uzskatīja tos par tīru patiesību un priecājās par to? Par skaistu cilvēku vajag priecāties, un, ja viņš ir skaists jaunībā, tad tie ir dubulti svētki.

Lienīte pārnāca mājās, piegāja pie spoguļa un atkal brīnījās. Viņa nespēja saskatīt neko, itin neko sevišķu. Pienāca Fangs un palīdzēja skatīties. Varbūt viņš? Nē, suns'gari nožāvājās un aizgriezās. Lienīte jutās vīlusies. Bet vēlāk, kad viņa sastapās ar Karalieni, tā bez redzama pamata ieteicās:

—  Tu gan esi laimīga, bērns!

Varbūt esmu arī, Lienīte domāja. Taču īsti pārliecināta par to viņa nebija. Vēstuļkastītē atradās brāļa vēstule; tagad, kopš aiziešanas armijā, viņš bija izvērties centīgs vēstuļu rakstītājs. Bet Lienītei radās tāda sajūta, ka brāļa vēstules — tās nav īstās. Tās bija tik parastas. Labdien, sveiki, kā jums iet. Man iet tā un tā. Man izteica pateicību par labu dienestu. Bet uz atvaļinājumu cerēt vēl par ātru. Citi puiši saka, nemaz nevajagot, tāpēc ka tad, kad atgriežoties daļā, esot grūti. Un divi gadi — vai tas kāds laiks!

Pats saka, bet domā pavisam ko citu, Lienīte gudri pasmaidīja. Viņai likās, ka sākusi cilvēkus vērtēt citādi — sīkāk, dziļāk, pamatīgāk. Tad jau laikam viņa tomēr izaugusi. Desmitā klase jau, vai tas vairs joks. Pērnajā desmitajā klasē viena meitene uzreiz apprecējās.

Protams, tā bija muļķa meitene. Lienīte, piemēram, neprecētos ne par kādu naudu. Lienītei jābeidz vienpadsmitā klase, tad viņa studēs. Lienīte gribētu par ārsti. Laikam vajadzēs iestāties jauno mediķu skolā.

—   Kā tu domā, vai es kļūšu par ārsti?— viņa jautāja Fangam. Tas luncināja asti.

—   Tu tikai gribi man izpatikt, tu nemaz nevari iedomāties, cik tas ir grūti, iestāties mediķos un tad studēt veselus četrus gadus, ko es te runāju, sešus gadus! Pa to laiku jau būšu veca .. . Nē, es vis nebūšu veca. Bet tu laikam gan būsi vecs. Cik tad tev to gadu īsti ir, vai tu pats zini, Fang?

Suns aicināja Lienīti ārā. Suns nekāroja zināt, cik tam gadu. Sunim bija labi viņu kopējās draudzības saulē.

Ļoti, ļoti labi. . . Un nekas, ka Lienīte izaugusi liela. Vai nu viņas sirdī Fangam nav sava cieti nolikta vietiņa?

Meitene un suns raudzījās viens otrā. Lienītei nez no kurienes uzradusies tāda sajūta, ka līdz ar visām citām izmaiņām kaut kas ir citādi arī viņas un suņa pasaulē. Varbūt vēl nav, bet pavisam drīz var būt. Var notikt. Viņa pat iedomāties nevarēja, kas īsti. Bija tā, it kā augsta mākoņa ēna nejauši pāri galvai pārskrējusi, kurai līdzi uzpūš vēsums un uzdzen negribētus drebuļus.

Bija jau oktobra sākums un zālē pirmā stingrā salna. Fangs lieliem lēcieniem skrēja pāri mazajām, baltajām salnas adatiņām Lienīti līdz vārtiem pavadīt, viņam gribējās draiskuļoties kā muļķa kucēnam.

Labi, kad ir labi.

Gluži tāpat šķita Lienītei. Rudens viņu nebaidīja. Meitene bija uzvilkusi jauno džemperi, krustmātes dāvanu. Māte nogrozīja galvu — dienu būs par siltu, džemperis taču domāts ziemai. Bet vai šorīt bija vai nebija salna? Lienīte pielika soli — gabaliņu pa priekšu bija redzama skolasbiedrene. Skolā viņas ieradās cieši blakus un sarunā aizrāvušās. Biedrene teica, džemperis esot skaists.

Bet viņu klasē todien ieveda jaunu audzēkni, viņam bija gaiši mati un gandrīz melnas acis, un blakussēdētāja kaismīgi nočukstēja:

—  Smuks!

Lienīte izlikās, ka nemaz neskatās uz to pusi. Taču lūkojās gan, paslepus. Smuks? Vai tad puikas tādos gados vispār mēdz smuki būt? Nu, sacīsim, tieši slikti viņš neizskatījās . . .

Vārds viņam bija Linards.

Padomājiet, kāda sagadīšanās — Lienītei ar Linardu iznāca uz vienu pusi! Viņa nemaz nebija domājusi iet kopā ar Linardu, liela vajadzība, bet Linards izturējās tik jauki un vienkārši, viņš tieši lūdza, lai Lienīte viņu kaut cik iepazīstina ar šejienes ģeogrāfiju. Viņš bija no pilnīgi citas puses, no Liepājas. Viņa tēvs pārcelts šurp darbā.

—   Tad tev gan laikam jocīgi ap dūšu,— Lienīte teica kā brīnīdamās, kā drusciņ līdzi juzdama.

—   Nu skaidrs,— Linards piekrita.— Saprotams, man negribējās atstāt Liepāju. Tur man palika visi draugi… Draudzēsimies mēs tagad, jā?— viņš negaidot jautāja, un Lienīte atkal galvu vien nogrozīja un aiz tā nemaz nedabūja, kā nākas, kodīgi atcirst, kā viņa visiem citiem klases puikām bija paradusi. Linards lūkojās Lienītē ar gaidošu skatienu. Bet varbūt viņš tiešām ir jauks zēns? Un vispār — kāpēc mēs nevarētu draudzēties? Viņa patiesībā tīri labi satika ar citiem klases zēniem. Puikas arī ir cilvēki, ja viņiem pieiet bez aizspriedumiem.

Linards šeit taču bija svešinieks, un Lienītei pat pienākums būt izpalīdzīgai. Ja nu viņa viena pati negaidot atrastos tādā, piemēram, nepazīstamā Liepājā?

Viņi tuvojās Lienītes mājai. Uzticamais Fangs jau gaidīja, lieliem lēkšiem viņš skrēja šurpu turpu gar sētu, brīžiem aiz prieka ieriedamies. Fangam bija spēcīga, dob^a balss. Tāds, kas nāktu ar ļauniem nodomiem, no šīs balss varētu izbīties.

—  Tas gan ir briesmonis,— Linards brīnījās.

—   Briesmonis! Kā tu runā!— Lienīte apskaitās.— Viņš ir pats labākais, pats mīlīgākais suns . .. Fangiņ, Fangiņ!

Viņi tagad stāvēja pie vārtiņiem, Fangs vienā, Lienīte ar Linardu otrā pusē. Varbūt man ieaicināt viņu iekšā, Lienīte gudroja. Nē, kādi nieki, un šī turklāt ir pirmā reize. Lai paliek uz priekšdienām .. .

Linards aizgāja. Viņš apliecināja — tagad jau ceļu zināšot. Lienīte glāstīja Fanga sudrabpelēko spalvu, bet galvā viņai maisījās: Lienīte un Linards, Lienīte un Linards, cik labi tas saskan . ..

Viņa bija pavisam piemirsusi glaudīt, un Fanga deguns prasīgi iebakstīja viņai sānos. Lienīte diezin kāpēc nosarka un atsāka pārtraukto, tikai kaut kā drudžaini, steidzīgi. Fangs juta: viņa saimnieces domas ir kaut kur citur.

Otrā rītā Lienīte tīri negaidīti sastrīdējās ar māti. Nemaz negribas ticēt, Lienīte taču bija tāda laba meitene! Viņa par katru cenu gribēja vilkt jauno zīda blūzi, sevišķi greznu blūzi, kuru izrādīt varētu gan tikai teātra zālē. Māte neļāva, māte jautāja, vai Lienīte jocīga palikusi, vai, greznodamās nevietā un nelaikā, un Lienīte kliegšus atkliedza, viņai jau šajā mājā neko neļaujot, un tā taču nebija taisnība! Durvīs parādījās tēvs, viņš stāvēja, uz spieķa atspiedies, jo šodien viņam kājas sāpēja stiprāk, un viņš teica, lai taču Lienīte velkot to blūzi. Tēva vārdi atvēsināja meitenes karstumu, viņa pa galvu pa kaklu ieskrēja atpakaļ savā istabā un pēc brīža atgriezās pērnējā džemperī. Un, protams, aizgāja uz skolu. Pie vārtiņiem viņai tikko iznāca laika pavirši atvadīties no Fanga, un suns ilgi skatījās nopakaļ. Kāda gara diena tagad būs bez Lienītes!

Fangs nepazina pulksteni, bet viņš zināja saules gaitu pat mākoņainā dienā. īstajā stundā Fangs gaidīja, taču nesagaidīja, un pagāja stundas trīs, līdz Lienīte beidzot pārradās. Mugurā viņai bija pērnais džemperis, bet pati viņa staroja un izskatījās — nu, tiešām skaista. Tēvam Lienīte sacīja, klase bijusi uz kino. Bet tā nebija taisnība, klase nebija vis gājusi, gājēji bija tikai viņa ar Linardu, viņš apgalvoja — tā esot aizraujoša filma un tāpēc Lienītei noteikti jāredzot. Zālē viņš sēdēja kluss un godīgs, un Lienītei laikam bija tikai izlicies, ka Linards slepus noglāsta viņas roku.

Tajā vakarā Lienīte pat mācīties tā īsti nespēja. Viņa atcerējās aizgājušo pēcpusdienu, un — cik jocīgi!— viņa neatminēja neko no filmas, bet tikai to, kā viņi bija sēdējuši tumšajā kinozālē.

Protams, Linards bija viņu atvadījis līdz mājai. Un Fangs bija rējis atkal, pie tam, kā Lienītei šķita, dusmīgi. Fangam laikam nepatika Linards. Man vajadzēs viņus abus sadraudzēt, Lienīte prātoja. Tas bija nepieciešami, jo vienu dienu Lienītei vajadzēs aicināt Linardu ienākt. Viņai jau šodien bija grūti šķirties no Linarda tepat pie vārtiņiem, tā vien šķita, ka pa ietvi aiziet ne Linards vien, bet kāda sāpīga daļa no Lienītes pašas, sāpīga tāpēc, ka atrauta no visa veselā, ko sauca par Lienīti.

Tonakt Fangs ilgi skrāpējās gar Lienītes istabas durvīm. Meitene nelaida iekšā. Viņa ilgi bija palikusi nomodā un beidzot aizmigusi tik cieši, ka nesadzirdēja. Fangs jutās šausmīgi vientuļš, un viņam gribējās gaudot. Ar pūlēm viņš savaldījās, jo Fangs bija mācīts suns, viņš zināja, kas pieklājas un kas ne. Tāpēc Fangs gulēja mierīgi, bet viņa suņa sirds ļoti sāpēja. Ja vien Lienīte būtu to jutusi, viņa būtu pažēlojusi, basām kājām nākusi un atvērusi durvis, būtu apmīļojusi savu suni, savu Fangu, kuram bija tik neiedomājami vientuļi.

No rīta Lienīte uzvilka pirmo džemperi, kas gadījās pa rokai, un skrēja uz skolu. Viņai vajadzēja steigties un nepavisam nebija laika atvadīties no Fanga. Ielas stūrī viņu gaidīja Linards. Lienīte un Linards, cik tas labi saskan!

Māte noskatījās pakaļ.

— Tā ir, Fang,— viņa sacīja sunim un izbijās — tas lūkojās tik cilvēcisku sāpju pilnām acīm.

— Vai tev kādas bēdas, Fang?

Suns nodūra purnu. Bet vēlāk, kad arī māte bija aizgājusi uz darbu un tēvs gausi aizklidzinājis uz veikalu, Fangs neizturēja un sāka gaudot. Viņš gaudoja, kādu nenovēršamu bēdu paredzēdams. Jā, Fangam bija par daudz grūti.

Dienas nāca un gāja cita pēc citas, un Lienītei bija žēl, ka tās aiziet tik ātri, bet brīžiem viņai tieši nepatika dažu stundu gausā gaita. Lieki sacīt, ka tās bija stundas, kuras Lienīte vadīja bez Linarda. Viņi centās būt kopā, cik bieži iespējams, taču vienmēr kopā būt nevarēja. Linards aicināja Lienīti ciemā pie sevis, taču viņa atteicās. Linards lielījās ka viņam esot magnetofons, un Lienīte atteica ka viņai arī.jo tā jau nebija nekāda būtiska starpība, viņai vai viņas brālim, un brālis pie tam atradās dienestā. Linards jautāja, vai Lienīte neuzaicināšot viņu paklausīties … un viņa tad nezināja, ko teikt un vai atteikt, vēl jo vairāk, ka viņi tikpat kā bija pienākuši pie Lienītes zaļajiem vārtiņiem.

Tas tiešām bija tīrais brīnums, kāpēc Linards Fangam nepatika. Viņi' nāca gar sētu, un Fangs skrēja gar tās otru pusi, viņš rēja tā, ka putas šķīda no mutes, patiesi, tik niknu Lienīte Fangu neatcerējās redzējusi. Arī Linards rādījās apmulsis.

—  Ko tu tādu zvēru turi!

—   Fangs nav zvērs, pagaidi drusciņ . ..

Viņa gribēja attaisīt vārtiņus, bet tad pati atrāvās, nobijusies no Fanga, kurš metās pretī ar visu spēku. Lienīte kliedza un rājās, un logā parādījās izbijusies un izbrīnīta Karulienes seja, bet pret ceriņkrūmu iznācis skatījās tēvs.

—   Fang, vai tu būsi mierā … Es nudien nesaprotu, kas ar viņu noticis! Fang, Fang!

—  īstais zvērs,— Linards sacīja ar netīksmi.

—  Viņš nekad . . .— Lienīte aprāvās. Fangs jau rēja tā, ka sarunāties nebija iespējams.

Lienītes labināts un rāts, suns negribīgi rimās. Bet nevarēja ne domāt par ciemiņa saukšanu iekšā. Fangam spalva uz muguras bija bīstami sacēlusies, pats stāvēja un nīgri blenza, neviena Linarda kustība viņa acīm nepagāja nemanīta.

—   Nē, tiešām, Fangs nekad tāds nav bijis,— Lienīte sacīja.

—   Tu nemāki viņu valdīt,— Linards atteica.— Vajag ar siksnu, lai ir cienīšana.

Lienīte uztraucās:

—   Ar siksnu?— Viņa nekad tā nebija mēģinājusi, pat ne domājusi. Fangs pie viņas sāniem vienmēr gāja lēns kā jēriņš, šķidrās gāzes balonu vedējus, pat tos viņš nerēja, nenīda tik sīvi kā tagad Linardu.

—   Varētu domāt, ka tu esi slikts cilvēks,— Lienīte teica un neveikli iesmējās. Kāds Fangs tomēr muļķis, viņš nesaprot, ka Linards ir pats labākais puisis . . . Bet labākais puisis bozās un arī šķībi skatījās uz savu ienaidnieku. Un viņi netika ne šurp, ne turp. Karulienes seja pazuda no loga, un aizgāja arī tēvs, kāju stiprāk, nekā parasti, pievilkdams. Lienīte varēja būt droša, viņš nejautās, kas tas par zēnu viņai blakus bijis. Tēvs nekad nejautāja, ja vien tas nebija nepieciešami vajadzīgs.

Vai tad Lienītei līdz šim maz bijuši draugi? Nudien, tikai tas pats Fangs. Nē, joki paliek joki, bet draugu bijis nav, draudzenes, tās gan, kura meitene gan iztiks līdz pašai desmitajai klasei, vismaz pusduci draudzeņu nenomainījusi?— Nu, ko mēs tā stāvam …— viņa sacīja, padoma nezinādama.

—   Viņš mani nelaidīs iekšā,— Linards īdzīgi atbildēja, un Fangs, tikai viņa balsi vien padzirdējis, atkal ierūcās.

—   Fang, tu neesi labs,— Lienīte sacīja norādama. Linards pārsvieda somu no vienas rokas otrā.

—   Es iešu,— viņš sacīja.— Ar cerberiem man nav pa ceļam.

Todien Lienite ilgi bāra un mācīja Fangu. Suns klausījās vai varbūt tikai izlikās klausāmies. Lienīte tupēja viņam blakus uz dārza taciņas un glaudīja viņu, un brīžiem raustīja aiz auss. Fangs gari nožāvājās un pārvilka ar mēli Lienītei pār vaigu.

—   Vai tu saprati, ka tā nedrīkst izturēties?— Lienīte tirdīja.— Tā nav glīti, vai dzirdi, Fang? Ja tu tāds būsi, es tevi vairs nemīlēšu, Fang!

Fangs skatījās, galvu piešķiebis, un šai skatienā bija tik daudz neticības, ka Lienīte strauji piecēlās un, Fangu no sevis atbīdīdama, sacīja:

—   Atceries, es tevi vairs nemīlēšu!

Fangs nepakustējās, un Lienīte nežēlīgi turpināja:

—   Vtei cilvēki saka, tik lielam sunim Rīgā nemaz nav ko darīt. Es tevi aizsūtīšu uz laukiem, tur tu varēsi dzīvot un riet visus, kad un kā vien gribēsi. Rīgā sunim jāzina pieklājība. Nepieklājīgs suns nevienam nav vajadzīgs.

Lienīte pateica to, pagriezās un aizgāja pa celiņu, un smalkā grants smalki čirkstēja zem meitenes papēžiem. Fangs salēcās skriet viņai pakaļ, kā jau bija skrējis neskaitāmas reizes, bet tad palika stāvam kā zemē iemiets. Viņš atcerējās, ko Lienīte teikusi, un nespēja teikto saprast. Tādus vārdus gan nevarēja būt runājusi Lienīte. Viņš aicinoši ierējās, nebija reizes, kad Lienīte nepagrieztos, nepaskatītos, kur nu vēl, tik tuvā tuvumā būdama .. . Nē, viņa neatskatījās, nupat aizgriezās gar māks stūri. Fanga smalkās ausis sadzirdēja, kā viņa ieiet māfā, aizcirtās durvis, skaļāk, nekā Lienīte parasti mēdza. Tagad Fangs bija atstāts viens, tagad viņš, ja gribēja, varēja atkal gaudot. Neviens neatsauksies, neviens nenāks viņu mierināt. Viss bija mainījies Fanga mazajā, saulainajā pasaulē, tāpēc ka Lienītei tagad bija cits draugs. Vai uzticamāks par Fangu? Suns tam neticēja.

Kad vēlu vakarā bija noklusuši visi trokšņi, Fangs savā vietiņā nenocietās. Viņš piecēlās un klusu, kautrīgi pieskrāpēja pie Lienītes durvīm. Atbildes nebija. Fangs paskrāpējās otrreiz un, ak laime, izdzirda meitenes gultu nočīkstam.

—  Fang, apsoli man, ka vairs neriesi Linardu!

Fangs laizīja meitenei roku.

—  Tu laidīsi viņu iekšā, jā? Būsi labs suns?

Fangs apspiesti iesmilkstējās. Lienīte uztvēra to kā piekrišanas zīmi, lai gan Fangs gribēja teikt pavisam ko citu. Bet Lienīte, raug, bija gribējusi ko citu saklausīt. Viņi nesapratās, pirmo reizi pēc kopā nodzīvotajiem gadiem viņi tik būtiski nesapratās.

*

Kad Lienīte ar Linardu pienāca pie vārtiņiem, Fangs jau gaidīja aiz sētas. Lienīte brīdinot uzsauca un pacēla roku, un suns atkāpās sānis. Linards paskatījās — nē, pēc draudzības te neizskatījās it nemaz. Suns stāvēja, viss sasprindzis, asti līdz pašam galiņam gar pakaļkāju nostiepis, un neatlaidīgi raudzījās. Lienīte uzsauca vēlreiz, un Fangs soli atkāpās, īsi ierūkdamies. Linards sarāvās, rūcienu izdzirdis. Lienīte to nemanīja, viņa bija aizņemta ar Fanga uzmanīšanu. Suns gan ievēroja, un Linardam likās, ka tā virslūpa nicīgi paraustījās.

«Gļēvulis!» Fangs teica. «Ja es parādītu zobus, tu tūlīt laistos!»

Varbūt laistos arī. Linardam suns šausmīgi nepatika, bet viņam patika Lienīte . . . Meitenes ir jocīgas. Kāpēc Lienīte nevarētu turēt kādu kāmīti vai bruņurupuci? Linards bija pārliecināts, ka pat milzu bruņurupuči ir labsirdīgi.

Bet Fangs rūca.

Lienīte saņēma suni aiz kaklenieka, vēl vienmēr bārdamās, ievadīja Linardu istabā un tad aizvēra durvis. Fangs apstulba. Viņš palika ārā … Fangs nekad nebija palicis ārā, kad no skolas vai citām gaitām pārnāca viņa saimniece! Suns apskrēja mājai apkārt un notupās pie Lienītes loga. Istabā runājās divi, Lienīte un tas otrs. Un nu sāka vaimanāt arī magnetofons.

Fangs rēja.

—   Tas tavs zvērs — nerunā, viņš tiešām ir pēdējais zvērs — galu galā nelaidīs mani arī mājās,— Linards teica.— Vai zini, par to es viņam varbūt pat pateiktos … ko?— Linards neveikli nobeidza un aplika roku meitenei ap vidu. Lienīte ļoti bija gaidījusi šo mirkli. Tagad visu izmaitāja Fanga riešana. Meitenei bija negantas dusmas uz Fangu.

—  Nenormālais suns,— viņa teica.

—  Vai ne?— Linards piekrita.

Mūziku klausīties iespējams nebija, Fangs par to gādāja.

—   Met viņam ar tupeli,— Linards mudināja. Un Lienīte tiešām paņēma, nu, ne tupeli, bet drēbju pakaramo un, logu atvērusi, svieda ar to Fangam.

Linards smējās, izdzirdīs, kā uz grantētā celiņa no- skrapst Fanga nagi. Bet viņš nesaprata, nē, viņš nepavisam nesaprata to, ka Fangs neaizbēg no bailēm, Fangu nevarētu iebaidīt vēl daudz kas briesmīgāks, kur nu nieka drēbju pakaramais, turklāt no baltas plastmasas. Fangs skrēja projām, tāpēc ka viņš bija satriekts. Pasaule taču bija nostājusies ar kājām gaisā, tāpēc ka Lienīte bija sviedusi savam Fangam ar drēbju pakaramo.

Viņš gulēja pie šķūnīša, galvu starp priekšķepām paslēpis, un viņa suņa sirds raustījās ausij netveramās elsās.

Bet, kad istabā bija norimuši smiekli, Lienīte domīgi teica:

—  Es Fangu laikam esmu apvainojusi.

Linards meiteni apsauca. Nevajag jau kustoņa dēļ pašcieņu zaudēt. Teiksim, ja Fangam kādreiz gadīsies slikts garastāvoklis, viņš ņems un nelaidis iekšā Lienīti.

—  Tas nekad nevar notikt!

—   Daudz tu zini,— Linards pasmējās.— Un tavam Fangam laikam sava tiesa gadiņu uz pleciem. Vecus suņus vienmēr grūti valdīt un agri vai vēlu no tiem jāšķiras.— Viņš aplika roku Lienītei ap vidu un ceremoniāli izveda viņu istabas vidū. Dejot.

Krad Linards taisījās iet prom, Fangs tā ārdījās, ka viņu vajadzēja iesprostot šķūnī. Lienīte aizvadīja draugu un atgriezās istabā, par Fangu aizmirsusi.

Pie vakariņām tēvs jautāja, kāpēc suns tā trakojis.

—  Es nezinu.

—  Nezini, bet meti Fangam ar koku?

—  Tas nebija koks,— Lienīte saviebās.— Plastmasa.

Kāpēc tēvs nesmējās? Viņš aizgāja. Lienīte sēdēja un

bija dusmīga gan uz tēvu, gan muļķa Fangu. Vienu brīdi viņai iešāvās prātā padusmoties arī uz sevi, bet tas ātri pārgāja.

Vēlāk tēvs sacīja mātei, Fangu vajadzēšot likt pie ķēdes.

—  Kāpēc?

—   Nu, suņus jau parasti tur pie ķēdes,— tēvs sacīja un paskatījās uz Lienīti. Un viņa ātri sacīja, ja jau tētis tā domājot… un jutās kā nodevēja.

Izskatījās, ka māte gribētu ko vaicāt. Tomēr viņa klusēja. Un, tikai kad Lienīte sauca Fangu vakariņās un tas nenāca, māte sacīja:— Tie nu gan ir brīnumi.— Lienītei viens sāpīgi iedūra sirdī. Nakti viņa ilgi gulēja nomodā, durvis atstājusi puspievērtas, tā bija lielākā labvēlības zīme: Lienīte gaida … Bet Fangs nenāca. Arī tad ne, kad Lienīte klusi pasauca.

No rīta Lienīte aizgāja uz skolu sunim garām, it kā tā nemaz nebūtu. Rīts bija salnains un auksts, un ļoti, ļoti skaidrs, Lienītei vienmēr bijis brīnums, ka tieši šādi rīti var būt tik skaisti, ar tādu tālu un dziļu atbalsi, ka, lapai no koka krītot, tās lidojums šķiet skanīgs. Tad jau vasaras rīti bija kā vatē satinušies, kaut tie bija piebalsoti pilni putnu dziesmu. Rudens bija tik nopietni kluss, ka tieši tāpēc bija dzirdams pats kautrīgākais troksnītis, un tas tad līdzinājās kādas nepazīstamas melodijas sākumam.

Lienīte ar Linardu atkal aizgāja uz kino. Klasē jau bija ievērojuši viņu draudzību. Bet Lienīte ar Linardu izturējās tā, ka aklam bija redzams — viņi nebēdā, ko viens vai otrs sacīs.

Viss bija labi ar Lienīti un Linardu, tikai… Zēns negribēja Lienīti pavadīt tālāk kā līdz ielas galam. Negribēja un nepiekāpās ari Lienītes lūgumiem, jo meitenei likās svarīgi, lai Linards viņu pavadītu, cik tālu vien var.

—  Man tā tava bestija no iepriekšējās reizes ausis aizkliegusi,— viņš smējās. Lienītei gribējās smieties līdzi, bet viņa nevarēja.

—  Nesaprotu, kāpēc Fangs tevi. . .

—  Beidz! Man tas suņalops ir elementāri apnicis,— Linards saviebās.

Viņš nepiekāpās. Un Lienīte, citādi nevarēdama, tomēr lūdzās un lūdzās tik gauži, ka vienudien Linards sacīja jā. Viņi atnāca līdz vārtiņiem, sētā bija tik labdabīgi klusu, nudien brīnišķīga sēta .. . Lienīte uzmundrinoši uzsmaidīja Linardam un vēra vārtiņus.

Fangs bija acumirklī klāt kā komēta, kā torpēda. Lienīte nesaprata, kā viņi ar Linardu atkal atradās uz ielas, un otrpus sētai trakoja Fangs, zobus atņirdzis, tas izskatījās tik bīstams, ka tiešām .. .

—  Paldies par kūkām,— Linards pateica un spēra soli atpakaļ.

—   Pagaidi! Pagaidi!— Lienīte sauca un skrēja viņam līdzi. Acīs viņai bija asaras. Linards aplika roku meitenei ap pleciem, un rudenīgā pēcpusdiena kļuva gaiša un silta.

—  Nu, vai zini,— Linards teica.

—  Bet ko lai es daru?— Lienīte žēlojās.— Tu taču neesi slikts cilvēks, ko?— viņa bailīgi iejautājās un no sāniem noskatījās Linardā.

—  Tad tu esi ar mieru sunim ticēt vairāk?— Linards bija sašutis.— Velns viņu rāvis,— viņš piebilda no sirds. Tā nebija īstā atbilde uz jautājumu, protams. Bet tā vai citādi — ceļš uz Lienītes mājām Linardam bija liegts.

Kādu dienu noskumusi Lienīte teica:

—  Klausies, un ja tu viņu pielabinātu ar konfektēm vai desu?

—       Prātā nenāk suni lūgties. Un vispār . . . Ko es viņam

esmu izdarījis? Laukos mums arī bija viens suns, tas dzīvību bija ar mieru manis dēļ…

—   Fangs manis dēļ arī varētu,— Lienīte klusi teica.

—   Tad mīli vien savu Fangu,— Linards nežēlīgi atteica. Viņš drīkstēja tā teikt, viņš par Lienīti bija drošs. Un tomēr Lienīte viņu pierunāja vēlreiz atnākt pie zaļajiem vārtiņiem ar desu. Ar labu desu, Lienīte pati to bija nopirkusi. Linards jutās spiests piekrist.

Fangs viņus aizraidīja ar sevišķi skaļu rējienu sēriju, tie bija sadzirdami tuvākajā un tālākajā apkaimē. Linards aizgāja neatskatīdamies, papīru ar sagrieztajiem desas gabaliņiem Lienītei atgrūdis. Fangs uzvaroši rēja, ienaidnieka bēgšanā noskatīdamies, un aiz priekiem kūla asti.

Lienīte nāca pa vārtiem iekšā, un Fangs raudzīja pieslieties viņai pie krūtīm ar priekškājām. Tas nebija atļauts, bet cik reižu Lienīte viņam to bija atļāvusi, sevišķi prieka reizēs. Fangs bija pārliecināts, ka šī ir viena no tādām.

—   Ej nost!— Lienīte ar asarām acīs atgrūda suni. Viņai bija uznākušas briesmīgas dusmas kopā ar žēlumu par aizgājušo Linardu. Noslaucījusi asaras, viņa lūkojās uz Fangu.

Ko tas suns gribēja! Ko īsti iedomājās! Sajā brīdī viņai nepatika viss Fangs, suņa brūnās acis, kas staroja sirsnībā — muļķībā, kā Lienītei likās, tā elsājošais purns ar priecīgi izkārto mēli. . .

—   Kā zvērs, kā pēdējais idiots,— Lienīte gremzās un ar spēku atgrūda Fangu, kurš atkal mēģināja tuvoties. — Viņš man . .. viņš man mācīs, ar ko draudzēties un ar ko ne. . . Ej prom, uz vietas ej prom! Negribu tevi redzēt!

Fangs lūgdamies pacēla ķepu un pārvilka ar to pār Lienītes svārkiem. Un, kaut Lienītei patiesi nebija visjaunākie svārki mugurā, kaut šodien nebija nevienu lāsīti lijis, Lienīte tā uzkliedza un tā iespēra Fangam ar kāju, ka pati sabijās no savas rīcības. Fangs gari paskatījās uz Lienīti un tad pavisam kluss aizgāja projām, bet meitene raudādama palika pagalma vidū, nemaz nedomājot par to, ka viņu var ieraudzīt lāga ļaudis Karuļi un pašas tēvs. Karuļiem īstenībā nebija nekādas daļas gar Lienīti… bet mums katram ir kāda maza daļa gar otru cilvēku, kurš raud. Vismaz vajadzētu daļai būt. Lienīte raudāja neslēpdamās. Visa pasaule viņai šķita viena liela netaisnība. Viņa mīlēja Linardu, un tas bija aizgājis. Viņai likās, ka nevarēs, nevienu brītiņu nevarēs bez Linarda, bet viņai bija jāvar, jāstāv šai rudenīgi tukšajā pagalmā tik ziemīgi vienai, kāds tad brīnums, ka raudas plēsa Lienītei sirdi pušu?

Lienīte nemanīja, ka Karuļu dzīvoklī pašķiras aizkara maliņa un Karuliene, mirklīti paskatījusies, aizkaru atkal nolaiž.

—   Tas bērns laikam ir gauži nelaimīgs,— viņa teica vīram.

—   Man liekas, iemīlējies,— Karulis atteica pēc īsām pārdomām.

—  Nu jā . . . Vai tais gados tas nav viens un tas pats?

Tā nu tagad ritēja laiks mājā ar zaļajiem vārtiņiem — tik neciešami rudenīgi. Māte jau labu laiku ar bažām skatījās uz Lienīti, un viņai gribējās ko jautāt, bet beigu beigās viņa nodomāja, labāk lai Lienīte stāsta pati.

Pagaidām Lienīte ne ko teica, ne darīja. Viņa izpalika no mājas, cik ilgi vien bija iespējams un cik jau nu atļāva mācības. Abi ar Linardu viņi izstaigāja gan tuvāku, gan tālāku apkaimi, Linards Pārdaugavu tagad noteikti zināja labāk nekā savu bijušo Liepāju. Taču laiks atmetās arvien aukstāks, abiem staigātājiem deguni bija sarkani, ar spītīgo ziemeli cīkstējoties. Lienīte domāja par savu silti sakurināto istabu, kas tagad pacietīgi gaida … Linards aicināja pie sevis, bet te Lienīte teica stingru nē, un tiktāl vēl viss būtu bijis labi, bet pēdējā laikā Linards vairs neizrādīja tādu interesi par nomales dažādajām vietām. Ziema nāca virsū. Lienītei metās bailes, ka ziemu Linards var sagaidīt kopā ar citu draudzeni, viņš klasē patika daudzām. Un vainīgs pie tā visa bija tikai Fangs. Suns bija nepielūdzams, un nepielūdzams bija Linards, un Lienītei bija ļoti grūti starp šiem abiem nepielūdzamajiem. Viņi ar Linardu stāvēja vecā kapsētā starp tik kailiem kokiem, ka tur pat saskūpstīties nebija iespējams, katru mirkli no kāda stūra varēja izlīst kāda kapu vecene… Varbūt citām meitenēm tas būtu vienaldzīgi, bet Lienīte nespēja.

—   Vai tavs suns saules mūžu dzīvos?— Linards negaidot ievaicājās.

—   Kā?

—       Tā,— Linards nervozi atbildēja un sabāza rokas bikšu kabatās. Neizskatījās, ka viņš gribētu Lienīti apskaut.

—        Iesim mājās,— viņš teica pēc brīža. Bija sācis rasināt lietus, un sen nokritušās lapas izskatījās melnas un bēdīgas. Pirmoreiz Linards pirmais ieminējās par mājās iēšanu. Parasti teicēja bija Lienīte, un tad Linards mēdza ilgi lūgties un tielēties . . . Lienīte juta ziemīgu vēsumu lienam uz augšu kaut kur tai pašā nelaimīgajā sirds apvidū.

Mājās sagaidīja jaunumi: šodien, tēva pensijas dienā, Fangs bija ieķēris pastniecei. Tēvs bija loti uztraucies. Pastniece gan teikusi, tas nekas, skramba, viņa laikam nā'lcusi pārāk klusi un suni iztraucējusi, bet no tā labāk netika. Noziedznieks bija pielikts pie vecas, pamatīgas, rūsainas ķēdes, kuru tēvs bija aizņēmies kaimiņos.

Vakariņu laikā viņi runāja par Fangu.

— Es tiešām nezinu,— tēvs sacīja, un no viņa mulsā izskata varēja spriest, ka viņš runā taisnību.

Māte pavērsa acis pret Lienīti.

—   Fangs taču ir tavs suns. Ko tu teiksi?

Lienīte nepacēla skatienu.

—        Bet viņš man arī viendien ielaida zobus kājā,— viņa sacīja un brīnījās, kā no teikta nesvilst ausis.

—       Tev?— māte ar tēvu iesaucās reizē, un Lienīte apstiprināja savus vārdus ar enerģisku galvas pamājienu.

—        Būs tiešām jādod projām uz laukiem,— māte smagi nopūtās.— Tā pierasts bija … Es nesaprotu, nudien nesaprotu. ..

—        Kā mēs Fangu aizvedīsim?— tēvs bažījās.— Un vai viņi gribēs ņemt. Lielu suni.

—  Vecu suni,— Lienīte pusbalsī piebilda.

Tēvs ar māti nopūtās reizē.

—  Nu, Lienīt, un ko tu teiksi?— tēvs jautāja.

Lienīte beidzot pacēla galvu un, nevienā neskatīdamās,

izgrūda: ,

—   Bet viņu jau var arī aizmidzināt!

—   Lienīt!— māte iesaucās tik skali, ka pati satrūkās.

—       Nu, vai tad tā nav?— Lienīte aši atsaucās pretī un pietvīka.

Pie galda iestājās ļoti liels klusums. Nerunāja neviens no trim sēdētājiem, bet tas ceturtais, par kura dzīvību un likteni pašlaik lēma,— tas nebija pieaicināts. Tiesas sēdes gan dažkārt notiek aiz slēgtām durvīm, bet tad arī tiek

uzklausīts apsūdzētais. Taču šie cilvēki ticīgi domāja, ka sunim nav ko teikt.

Ka suns nemāk runāt.

Un varbūt viens no šiem trim baidījās, ka var atcerēties kaut ko šinī brīdī pavisam nevajadzīgu, sacīsim, tādu sīkumu kā mīkstu suņa mēles pieskārienu pie vaiga vai arī kautrīgu skrāpēšanos pie durvīm, tādu, ka tūdaļ jālec laukā no gultas un jāskrien atvērt.. .

ELVĪRA ZUIKA,

latviešu padomju literāte

BĒRIS'

Tur, kur meža cels pielocljās vistuvāk slīkšņai, braucējs apturēja zirgu. So vietu purvā sauca par aci. Pārsimt iņЈtru platā, iegarenā ūdens lāma uzburbušām malām un ar vilkvālēm visapkārt patiesi līdzinājās milzīgai acij. Ziemā, kad ūdens, pārvērties ledū, spīguļoja un, ziemelim pārskrienot, sašūpojās tumšbrūnās vilkvāles, šķita, ka acs ir dzīva un viltīgi mirkšķina ar brūnām, biezām skropstām.

No ragavām negribīgi izrausās padzīvojis vīrietis un, pagriezis muguru pret vēju, aizsmēķēja cigareti. Tad, pastūmis ausaini vairāk pakausī, acis piemiedzis, lūkojās baltajā sniega putrā, kas vietām jau klāja slīkšņas ledu.

—  Paskat tik,— viņš neapmierināts noburkšķēja, — kādu ķīseli saulīte paspējusi pa dienas vidu savārīt.

No rīta, kad viņš pa šo pašu vietu brauca uz lejas fermām, ledus bija gluds kā spogulis. Ziemu taču tik brangi sala, un marts nule kā sākas. Nedaudz pieklibodams, vīrs piegāja pie slīkšņas malas un ar zābakoto kāju spēcīgi uzsita pa slapjākajām vietām. Ledus turējās stingri. Nu jā, bet šajā pusē slīkšņas mala bija lēzena un ēnaina, jo tepat blakus slējās mežs. Jods viņu sazina, kā otrā pusē. Tur klajš un mala augstāka, saulei vairāk pieejama.

—   Ek, nieki vien būs! Laidīs tik pāri!— vīrietis sevi drošināja. Ne jau pirmo reizi šajā gadalaikā braucis. Sasodīts, jau otro dienu un nakti smeldza neveselā kāja. Nolādētais karš bieži vien sevi atgādināja.

Sāka snigt. Vējš, gaudulīgi īdēdams, tvarstīja sniega pārslas un neatlaidīgi bēra uz cepures un zirgam krēpēs.

—   Nē, nudien! Kāda velna pēc dzīties astoņus kilometrus apkārt, ja var braukt taisni! Un pēc brītiņa esi mājās — siltumā,— viņš nolēma. Nometis sniegā izsmēķētās cigaretes galu, iemetās ragavās un uzsauca:

—  Nū-ū, Bērīt!

Uzgājis uz ledus, zirgs nedaudz samazināja gaitu un ar purnu piedūrās ūdens lāmāro. Bet, sajutis, ka saimnieks pievelk stingrāk grožus, paklausīgi uzsāka riksi. Pliks, plakš, pliks, plakš — skanēja pakavi pret mitro ledu. Nez kāpēc, bet tas netīkami kairināja bungādiņas.

Beidzot otra mala bija sasniegta, un vīrietis palaida grožus vaļīgāk. Zirga priekškājas jau skāra krastu, kad pēkšņi ledus ar brīkšķi ielūza. Bēris satrūkās un kā lidot uzlidoja uz pļavas. No straujā rāviena ragavas sašķiebās un vīrietis nokūleņoja uz ledus — tikai dažus soļus no ielūzuma vietas. Atģidies viņš piecēlās sēdus, bet sāpēs atslīga uz sāniem; krītot bija satriekta neveselā kāja. No papēža līdz celim to plosīja stipras sāpes, un nebija ko domāt piecelties. Izmisis viņš raudzījās pēc zirga, bet vilkvāles kā mežs aizsedza redzesloku. Bridi ieklausījies, viņš dzirdēja, ka bēris turpat uz pļavas mīņājas. Ielūzu- šais ledus lēnām pārplūda ar dzeltenīgu rāvu. Balstīdamies uz gurna un ar rokām airēdamies, vīrietis lēnām virzījās tālāk no ielūzuma vietas. Sāpēs un piepūlē seja kvēloja kapara sārtumā. Uz mirkli viņš piaspieda kaistošo pieri ledum. Tas nedaudz nomierināja. Vīrietis atkal iedomājās par zirgu. Tikai jāatvelk elpa. Tad jāmēģina par katru cenu tikt līdz krastam, kur lēzenāks. Tur bēris varēs pienākt pie pašas malas. Rāpjoties pa ūdeņaino ledu, vatenis un bikses bija kļuvušas slapjas. Netīkams saltums ložņāja gar ķermeni kā glodene. Labi, ka zābaki kājās — tās vēl turējās sausas.

—   Ek, nolādētais purvs!— vīrietis nikni iesaucās. Sī jau bija otrā reize, kad viņš kritis tā nagos. Pirmo reizi tas notika frontē. Toreiz, līdz ādai izmircis, vilkdams smagi ievainoto ciņu biedru, viņš maldījās visu nakti. Tikai rīta pusē viņus pamanīja savējie un izglāba.

Noskurinājies no nepatīkamajām atmiņām, vīrietis, zobus sakodis, pamazām virzījās uz to pusi, kur mala šķita zemāka. No prieka viņš tikko neiekliedzās, jo starp vilkvālēm krasta tuvumā ieraudzīja nelielu kārklēnu. Bet prieks bija īss, jo ledus arī šai pusē bija klāts ar ūdeni. Citādi nevarēja — viņš gandrīz vai peldēja, kamēr tika līdz krūmam. Ieķēries kārklēna līganajos zaros, mēģināja pieslieties kaut uz vienas kājas. Tad notika tas, no kā viņš baidījās visvairāk: ledus čīkstēdams visapkārt viņam ielūza. Nākamajā mirklī vīrietis līdz padusēm iegrima rāvā. Skatienu pievērsis krastam, viņš izmisīgi ar abām rokām turējās pie krūma.

Zirgs pacietīgi gaidīja savu saimnieku. Kaitināja vienīgi vējš, kas pūta ledaino elpu tieši acīs un nāsīs. Sad un tad viņš pašķielēja pār ilkss galu, lai pārliecinātos, vai saimnieks jau nesēž ragavās. Vairīdamies vēja saltuma, zirgs nolieca galvu zemāk un pieglauda ausis. Pēkšņi viņš izslēja kaklu. Tas taču bija saimnieks, kas viņu tur sauca. So balsi viņš pazītu starp tūkstoš citām.

—   Cigu, cigu, cukurs! Cigu, cigu, cukurs!— atskanēja no slīkšņas. Pie vārda «cukurs» Bēris pastiepa lūpas, it kājgrasītos jau saņemt kāroto gardumu. Viņš iebubinājās u#ātri apgriezies, piesoļoja pie slīkšņas malas. Cik vien slaidais kakls atjāva, zirgs stiepa purnu pretī virs ūdens izslietajai saimnieka rokai, kurā vīdēja kaut kas balts. Sniedzoties groži pārslīdēja zirga plecam un nokārās līdz ledum. Tai pašā mirklī gaisā uzšļakstījās ūdens šalts. Šķita, ka no dumbrāja izlektu zivs. Zirgs nepatikā nopurināja galvu un rāvās atpakaļ. Bet smagums, kas bija ieķēries grožos, kaklu vilka uz leju, un Bēris apstājās, ar purnu pieskaroties rāvainajam ūdenim. Sajutis uz lūpām sēro dūņu garšu, zirgs nosprauslojās.

Vīrietis krampjaini turējās pie grožiem un ar šausmām juta, ka grimst arvien dziļāk. Ledainā rāva jau skalojās virs pleciem. Pēdējos spēkus saņēmis, viņš izkliedza:

—  Bē-ri, velc, vē-ēlc!

Zirgu savādi satrauca cilvēka izmisīgā pavēle. Viņš sāka soli pa solim kāpties atmuguriski, ar pakaļkājām atsizdamies pret ragavu galu. Brīžiem viņš iekrācās, jo, velkot ar zemu noliektu galvu, sakas sāpīgi žņaudza. Tad uz rūsganiem ciņiem klātās pļavas kaut kas slapjš nokrita. Ieraudzījis sev pie kājām čokurā sarāvušos saimnieku, Bēris viegli pieskārās ar mīkstajām lūpām tā sazilējušajam vaigam. Vīrietis atvēra acis. Viņa skatiens satikās ar zirga gudrajām, glāsmainajām acīm.

Turoties pie grožiem, saimnieks stīvām kustībām gausi uzslējās stāvus. Kājas gan viņš tikpat kā vairs nejuta. Tās no saltā ūdens bija kā ledus gabali. Pieplacis zirga kaklam, viņš iešņukstējās:

—   Manu mīļo Bērīt, glābējiņ! Piedod man, vecam muļķim, ka tevi šoreiz apmānīju.

Turēdamies pie ilkss, viņš aizvilkās līdz ragavām. Uzvēlies uz sēdekļa, stenēdams ilgi pūlējās, kamēr novilka ūdens pilnos zābakus. Tad, kājas ievīkstījis tukšajos maisos un stingiem pirkstiem ciešāk saņēmis grožus, izgrūda:

—  Nū-ū-ū!

Bērim nebija divreiz jāsaka, viņš tūdaļ laidās riksi. Vīrieša skatiens bija kā piekalts zirga slaidajām kājām, kas skrienot cilājās ritmiski — kā rakstu veidojot.

—  Manu Bērīt!

Jā, tas sākās toreiz, kad Purvmalniekos nodibināja kolhozu. Zirgus viņš mīlēja jau kopš bērnu dienām. Ar tiem sadraudzējās, ganos iedams pie saimnieka. Ai, kas tie bija par priekiem, kad lielie puiši viņam, knēvelim, atļāva pusdienās zirgus padzirdīt, aizjāt ganībās! Tādēļ viņš sāka kolhozā strādāt par zirgkopi. Pirms vairākiem gadiem pavecajai kumeļmātei Sirmei atskrēja kumeliņš. Tāds pavisam neizdevies: kārns, vārgām kājelēm un lielu galvu. Kā viņš toreiz noņēmās, kamēr mazuli dabūja uz ļodzīgajām kājām, lai piestumtu pie mātes ieturēt pirmo azaidu!

Nevarīgais kumeliņš izskatījās traki jocīgs. Stāvēdams uz tievajām, ar garu, palsu spalvu apaugušajām kājelēm, kas bija ieplestas uz visām četrām debespusēm, viņš atgādināja izļodzītu rijas ķebli. Kļuva žēl šī nevarīgā zirga bērna, un Bērītim, kā to vēlāk nosauca, viņš ziedoja savu brīvo laiku un mīlestību. Kumeliņš bija ļoti kārs uz saldumiem. Cik reižu slepus, sievai nezinot, viņš ņēma no mājām cukuru, lai pacienātu Bērīti. Viņi kļuva lieli draugi. Ja kumeliņš kādreiz kur noklīda, tad vajadzēja tikai iesaukties: «Cigu, cigu, cukurs!»— un Bērītis jau dipināja pie viņa.

Zirgs nogriezās uz lauku ceļa un bez mudināšanas rikšoja tālāk. Skaudrais vējš braucēju apņēma no visām pusēm un saldēja vēl nežēlīgāk. Vīrietim šķita, ka no viņa izpūtis pēdējo siltumu. Viņš izmisīgi sita ar rokām sev pa krūtīm un gurniem. Ķermenis bija kļuvis nejūtīgs.

Beidzot caur kailajiem ceļmalas bērziem pavīdēja ciema ēkas. Kā caur miglu viņš redzēja mājas, un zirgs apstājās.

Kad istabā sieva viņu atbrīvoja no ledū sasalušajiem apģērba gabaliem, vīrietis pavēra sastingušās lūpas:

—  Cukuru! Bērim iedodiet cukuru!

BEDRE

Vingri pārrikšojis pār nelielo, bieziem krūmiem ieskauto meža pļaviņu, jaunais alnis apstājās eglainē — netālu no ezera līča. Apstājies zem cieši sakļautajiem, platajiem egļu zariem, viņš netraucēts pārlūkoja apkārtni. Ilgu pilnais skatiens neatlaidīgi urbās tumšajā silā otrpus līča. Vējš pūta no ezerpuses, un nāsīs sitās spīvs ūdensmētru un citu zāļu smārds, kas atgādināja par slāpēm. Pašreiz par to nebija ko domāt, jo kuru katru brīdi varēja ierasties tā būtne, ko viņš tik ļoti gaidīja. Jau vairākus saulrietus, satraukts līdz sirds dziļumiem, viņš vēroja, kā tā /āca pie ezera padzerties. Gaidās pār muguru viļņiem pārskrēja savādi kairinošas trīsas. Uzbudināts alnis nemierīgi ar priekškājām kārpīja nodzeltējušām skujām piebirušo zemi.

Saule tuvojās rietam, un blāvi sārtie stari, pametuši koku galotnes, gremdējās ezerā. Ar katru mirkli klusākas kļuva putnu čalas. Tikai lapas vēja pūsmā nespēja norimt.

Otrpus līča no tumšā sila iznāca aļņu telīte. Uzmanīgi pavērojusi apkārtni, viņa bikli tuvojās ezeram. Slaido kaklu noliekusi, pētoši lūkojās savā attēlā, kas atvizēja no ūdens. Tad, nedaudz pavērusi lūpas, kāri ar tām pieplaka valgmei. Tiklīdz krastmalā iečabējās meldri, tā tūdaļ izslēja galvu un ausijās. Rietošie saules stari slīdēja pār telītes smuidro augumu, un tumšbrūnā, gludā spalva brīžiem iezaigojās zeltaini sārta.

Alnim šķita, ka šai mirkli ezera līcis un sils ietinas sārtā miglā. Viņu sagrāba neatvairāma vēlēšanās tūdaļ steigties pie telītes. Mirkli viņš saspringa, tad sekoja strauji lēcieni. Apstājies dažus soļus 110 krasta, viņš stalti izslēja galvu un ne visai skaļi ieaurojās — kā sveicinādams.

Aļņa pēkšņā parādīšanās ne pa jokam izbiedēja telīti. Viņa, strauji atrāvusies no ūdens, nosprauslojās un aši palūkojās alnī ar tumšajām acīm. Alnis notrīsēja un paspēra dažus soļus viņai tuvāk. Telīte vēlreiz nosprauslojās un, graciozi palēkdamās, iebizoja tumšajā silā. Gaisā uzvēdīja smaržu vilnis — salds kā piens un reibinošs kā ziedoši vaivarāji, alnis sekoja telītei pa pēdām. Sajā sila nostūrī viņš līdz šim nebija klaiņojis. Ik uz soļa viss šķita neredzēts — svešs. Vietām ceļu aizšķērsoja grāvji un uzkalniņi. Krēslas tītajā biezoknī telīte drīz nozuda aļņa skatienam. Uzskrējis uzkalniņā, staltais dzīvnieks apstājās un ieklausījās. No straujās gaitas viņam ātri cilājās sāni un gaiss svelpjoši izplūda caur nāsīm. Lejā no brikšņiem atskanēja stipra čaboņa, it kā tur kāds lauztos cauri, un alnis starp krūmiem pamanīja kustamies brūnu plankumu. Nekavējoties viņš auļoja lejā, zemei gandrīz nepieskardamies. Nākamajā palēcienā zeme negaidot izzuda zem kājām — un viņš nokūleņoja dziļā bedrē.

No sāpīgā trieciena kaut cik atjēdzies un uzrausies kājās, alnis saniknots un pazemots metās ar ragiem pret tumšo sienu, kas lenca no visām pusēm. Viņš plosījās un dīdījās pa bedri līdz pilnīgam spēku pagurumam. Rudens nakts tumsa pārklāja visu apkārtni, un izmisušais alnis jutās kā iesprostots necaurredzamā bezdibenī.

Tiklīdz atausa gaisma, alnis mēģināja pa slīpākajām vietām rāpties uz augšu, bet veltīgi. Reiz palaimējās tikt bedrei līdz augšmalai, bet irdenais zemes slānis neizturēja smagumu, un viņš iegāzās atpakaļ. Arvien stiprāk sāka mocīt slāpes un izsalkums. Izmīdītajā bedrē viņam palaimējās atrast tikai dažus sūnu čemuriņus un kādu pussakaltušu priedes zaru.

Dienu no dienas sāpes griezīgāk plosīja iekšas un slāpēs mutē sakalta mēle. Galva džinkstēja kā dunduru bara apsēsta. Rītausmas un saulrieti nāca un gāja. Slāpju un bada izmocīts, alnis nu gulēja un vairs nejaudāja piecelties. Eglē, netālu no bedres, čurnēja pāris kraukļu un, glūnēdami uz guļošo alni, ik pa brīžam ieķērcās …

Kad Gints ar veco, uzticīgo pavadoni Muri pa stigu iznāca pie ezera līča, saule pacēlās virs apvāršņa. Agrās rīta stundas Gints mīlēja kopš bērnības. Ausmā visspilgtāk redze un jūtas uztvēra dabas atmodu un pārvērtības. Laikam šīs izjūtas un mīlestību uz dabu viņš bija pārmantojis no tēvutēviem. Gints skaitījās piektais no Paegļu dzimtas vīriešiem, kas pildīja atbildīgo mežsarga amatu Ezera silā.

Mūris iesmilkstējās. Viņam kļuva garlaicīgi, viņš nesaprata, kāpēc saimnieks tik ilgi stāv. Tā kā Gints joprojām klusēja, suņuks kā atvainodamies pavēdīja ar kuplo asti un ietecēja brikšņos. Nepagāja ilgs laiks, kad Mura sirdīgie vaukšķi sāka tricināt silmalu, tā pārtraucot Ginta jūsmošanu. Suņa rejas atskanēja no tās meža daļas, kas stiepās starp šoseju un ezera līci un ko dēvēja par sila ķīli. Šodien tajā pusē Gintam bija jāatzīmē cirsma. Sai vietai viņš labprāt ietu garām ar līkumu, ja tā neietilptu viņa apgaitā. Gints šo meža stūri dēvēja par «baigo ķīli», jo šī vieta viņam saistījās ar šausmīgu notikumu. No šosejas līdz pat ezera līcim, apmēram kilometru platumā, sils vietu vietām bija izvagots ieraku- īņiem un dziļām bedrēm.

Četrdesmit ceturtā gada vasarā pie sila ķīļa atkāpjoties nikni plosījās kāda ienaidnieka karaspēka daļa, tā nodarīdama daudz ļauna arī jaukajam meža nostūrim. Ik reizi šajā vietā Gints sāpīgi atcerējās tēva traģisko bojāeju. Piecpadsmit gadus pēc kara, ziemā vedot žagarus, viņš sta«p ierakumiem bija uzbraucis kādai mīnai. Tēvs tika pārrauts uz pusēm. No Saļņa palika pāri tikai viena balta kāja, bet no Dukša ne pelēka spalvu kumšķa. Kaut pēc traģiskā notikuma pagājis tik daudz gadu, tomēr, strādājot šajā iecirknī, Gintam sirds vienmēr iesmeldzās, atceroties baismo dienu.

Mūris joprojām neatlaidīgi rēja. Gints, izspraucies caur brikšņiem un pārgājis pār dziļu ierakumu grāvi, tuvojās uzkalniņam, aiz kura plosījās suns.

Ejot viņš ik pa brīdim pārlaida delnu pāri sejai. Pa gaisu peldēja tikpat kā nesaredzami zirnekļu tīmekļi. Smalki kā zīda diegi — tie vīdamies un locīdamies sasaistīja ziedu ar ziedu, krūmu ar krūmu un zaru ar zaru. Gintam tie tinās ap cepuri, ķērās skropstās, bārdā un lipa pie apģērba kā pārrauti pavedieni. Aiz uzkalniņa Gints ieraudzīja Muri, kas riedams riņķoja ap vienu no dziļākajām bumbu izrautajām bedrēm. Piegājis tuvāk, viņš ieraudzīja, ka bedrē uz izmīdītas zemes izstiepies guļ alnis. Pirmajā mirklī šķita, ka dzīvnieks jau nobeidzies, bet, kad Mūris niknāk ierējās, Gints pamanīja, ka alnim pakustas ausis. Dzīvs! Varbūt to iespējams vēl glābt! Galvā vēja ātrumā riņķoja domas, kā drīzāk palīdzēt nelaimīgajam dzīvniekam. Pasaucis Muri, Gints skriešus metās uz kilometru attālajiem Grāvzaķiem, kur dzīvoja mežstrādnieks Spilviņš. Skrienot kļuva karsti, un Gints atbrīvojās no virsjakas un svītera. Spraucoties caur egļu jaunaudzi, katrs skujas pieskāriens sakarsušajai, nosvīdušajai sejai un kaklam šķita kā ass adatas dūriens.

Spilviņš pie šķūnīša kārtoja darbarīkus, kad pamanīja no sila izskrienam pusizģērbušos mežsargu.

—  Nolāpīts, laikam deg mežs! Kaut jupis rāvis tos dedzinātājus,— viņš izgrūda un sirdīdamies gāja mežsargam pretī.

Nokusis, aizelsies Gints steidzināja Spilviņu:

—  Ātri sadabū pāris virvju un kāpnes. Silā pie ezera līča bedrē iekritis alnis, vēl dzīvs.

—  Sasodīts!— nosēcās Spilviņš un steidzās uz šķūnīti, bet, ieraudzījis sievu pie akas, nokomandēja:

—  Dzidra, tūdaļ pasauc abus puikas, un nāciet visi mums līdzi!

Kad sieva neizpratnē vēl kavējās, viņš ātri piebilda:

—  Mežsargam jāpalīdz glābt alni. Pag, paķer līdzi arī spaini, varbūt vajadzēs!

Ar virvju rituli pār plecu pa priekšu aizsteidzās Gints. Kāpnes nesa Spilviņš un viņa sešpadsmit gadus vecais dēls Ojārs. Visi klusēja, steigdamies ātrāk sasniegt nelaimes vietu.

Pie bedres Mūris atkal sāka vaukšķēt un pinās pa kājām. Gints uzsauca Spilviņa desmitgadīgajam dēlēnam:

—  Varit, pasvilp Muri, un ejiet pagaidām paklaiņot gar ezeru.

Zēna acīs bija lasāms, cik gauži viņš vēlētos palikt kopā ar pārējiem.

Alnis gulēja tai pašā pozā, kādā Gints to ieraudzīja pirmīt, bet, tiklīdz sāka siet virves viņam ap krūtīm un krustiem, viņš nedaudz paslēja galvu un pakustināja kājas.

—   Izvārdzis gan pamatīgi, nabaga zellis!— līdzjūtīgi noteica Spilviņš.— Liekas no jaunajiem, izskatās tāds pasīks.

—  Tā šķiet, kaut gaužām novājējis, tomēr var manīt, ka skaustam trūkst tā pleclguma, kāds ir vecākiem, pieaugušiem aļņu buļļiem. Šķiet, vairāk par trīs gadiem tam nebūs,— sprieda Gints.

Beidzot virves ap dzīvnieku bija pamatīgi nostiprinātas, un, to galus satvēruši saujās, vīri izkāpa no bedres. Dzidra pa to laiku saplūca krietnu klēpi melleņu un brūkleņu mētru, bet Ojārs atstiepa no ezera spaini ar ūdeni. Gints ar Ojāru satvēra vienas virves galus, bet Spilviņš ar sievu — otras. Sākumā vilkšana padevās viegli, bet tad kļuva arvien grūtāk. Virves ķērās un berzējās gar bedres nelīdzenajām vietām, un nodrupusī zeme bira uz aļņa. Uzkrītot smagākam pikucim, izvārgušais dzīvnieks bezspēcīgi raustīja kājas, it kā peldētu pa gaisu.

—   Kauli un āda, bet, re, kas par svaru, mēs četri netiekam galā!— noelsās Spilviņš.

Kā gadījās, kā ne, Dzidrai sapinās kājas virves galā — un klūpot tā izšļuka no rokām.

—   Trakā, vai turēsi!— pikti iebļāvās Spilviņš. Gints satraukts paskatījās uz Spilviņa rokām un redzēja, ka virve vibrēdama pa centimetram vien slīd uz leju. Smagums sagula uz Ginta un Ojāra pusi. Sasaistītais alnis karājās gaisā gandrīz vai vertikālā stāvoklī. Gintam no piepūles ietrīcējās ceļgali un virs delnām dzīslas izspīlē- jās kā zili bumbuļi.

—   Ojār, tu-ra-mies!— viņš izgrūda caur zobiem. Ojārs juta, ka delnās pārplīst āda un tās svilst kā uguni, bet viņš turējās kā virs. Pa to laiku Dzidra, piepūlē sasarkusi, atkal satvēra virvi, un smagums izlīdzinājās. Vēl pāris spēcīgāku rāvienu, un beidzot alnis ievēlās sūnās.

Nomocījušies, slapjām mugurām, smagi elsdami, glābēji sakrita viņam visapkārt. Gints atradās alnim pie galvas un pamanīja noraustāmies viņa purnu un lūpas nevarīgi tveram sūnu čemuriņu. Viņš pielēca kājās, satvēra ūdensspaini un, Spilviņam piepalīdzot, pielika alnim pie mutes. Ūdens ieburbuļojās kā strautiņš, jo alnis to kampa ar pilnu muti un guldzinādams steidzīgi rija. Kad spainis bija iztukšots līdz pusei, Gints pārtrauca dzirdināšanu. Alnis žēli ieīdējās un pirmo reizi palūkojās glābējos ar drudžaini spīdošām acīm.

—   Nu, nu, bullīt, nedusmojies! Pēc tik gara gavēņa uzreiz daudz dzert nedrīkst.

—  Tas ir dzīvotājs!— atviegloti noteica Spilviņš.

—   Nu, tad pieķeramies vēlreiz pie virvēm un pavelkam alni, rau, tepat uz to laukumiņu pie divām priedēm,— saspļaudams saujās, aicināja Gints. Kad noraisīja virves, Gints padeva alnim nelielu kušķīti mētru. Glābēji līdzjūtīgi un ar apbrīnu vēroja alni, kas ar katru nākamo mirkli žirgtāk sāka gremot pasniegto barību.

Spilviņš nekādi nespēja piedabūt puikas doties mājup. Vienīgi tad, kad māte atgādināja par skolu un Gints apsolīja izstāsit, kā viss beidzies ar alni, zeperi paklausīja.

Dienas nogalē, kad alnis vēl necēlās, Gints aizgāja uz ezeru pēc ūdens. Iznācis silmalā, viņš pārsteigts apstājās. Pie ezera līča stāvēja aļņu telīte un, it kā ko gaidīdama, lūkojās uz veco eglaini. Mūris nenocietās un ieņurdējās. Acumirklī telīte kā zibens šautra nozuda silā.

Kad Gints atgriezās pie divām priedēm, viņš neticēja savām acīm. Laukumiņā sūna bija tāda kā izmīdīta, izkārpīta, bet no aļņa vairs nebija ne vēsts. Tikai vērīgāk palūkojoties caur krēslas tītajiem kokiem, Gints pamanīja aizejam divus brūnganus siluetus — vienu lielāku, otru mazāku.

UZZIŅAS PAR AUTORIEM

VIKTORS ASTAFJEVS (Виктор Астафьев)— krievu padomu rakstnieks. Dzimis 1924. gadā Krasnojarskas ncrvada Ovsjankas ciemā zemnieku ģimenē. Bijis bezpajumtnieks, audzis bērnunamā. Cīnījies Lielā Tēvijas kara frontēs. 1961. gadā beidzis PSRS Rakstnieku savienības organizētos Augstākos literatūras kursus. Lielākoties dzīvo un strādā dzimtajā pusē, izbraukājis ar laivu visu Jeņiseju, apceļojis Sibīriju.

Publicējas kopš 1951. gada. Pirmais stāsts—«Pilsonisks cilvēks» («Гражданский человек», 1951), pirmais stāstu krājums—«Līdz nākamajam pavasarim» («До будущей весны», 1953), pirmais romāns —«Sniegi kūst» («Тают снега», 1958). Vairāki darbi tulkoti latviešu valodā: 1964. gadā nāk klajā stāsts «Kalnu pāreja» («Перевал», 1959), 1970. gadā—«Zādzība» («Кража», 1966), 1973. gadā — darbu cikls «Pēdējais sveiciens» («Последний поклон», 1968—1979), 1974. gadā «Gans un gane» («Пастух и пастушка», современная пастораль, 1971), 1980. gadā—«Zivju ķēniņš» («Царь — рыба», 1976), 1988. gadā —«Skumjais detektīvs» («Печальный детектив», 1986), 1990. gadā sērijā «Jaunības bibliotēka» iznāks agrāk nepublicētie darbi, to vidū: «Ozolltes» («Стародуб», 1959), «Kaut kur dārd karš» («Где-то гремит война», 1975) и. с.

Viena по Viktora Astafjeva darbu dorninantēm — visa dzīvā aizsardzība, ekoloģiju viņš izprot kā morālu kategoriju.

Krājumā ievietotie trīs stāstiņi—«Pujeņu saknes» («Марьины коренья»), «Trezora dzīve» («Жизнь Трезора»). «Vecais zirgs» («Старая лошадь»)—izraudzīti no rakstnieka Kopotiem, rakstiem (Собрание сочинений, том 4, издательство <Молодая гвардия 1981).

RIČARDS BAHS (Richard Davis Bach>— amerikāņu rakstnieks. Dzimis 1933. gadā, izmācījies par reaktīvo lidmašīnu pilotu, vēlāk strādājis par aviožurnālistu, līdztekus rakstīdams grāmatas. Kad viņam ir trīsdesmit septiņi gadi un pūrā jau trīs grāmatas par aviācijas tēmu—«Svešinieks uz zemes» («Stranger to the Grounds, «Nekādu nejaušību» ("«Nothing by Chance»^, «Divplāksnis» С «Biplane »Л nāk klajā stāsts — līdzība «Kaija, vārdā Džonatans Livingstons» («Jonathan Livingston Seagull», 1970). Džonatans Livingstons ir ievērojams amerikāņu lidotājs. Stāsts īsā laikā kļūst par bestselleru un atnes autoram slavu. Drīz vien stāstu tulko citās valodās un vairākkārt izdod atkārtoti. Stāsta tulkojums latviešu valodā veikts no angļu valodā iznākušā krājuma «Amerikāņu rakstnieku stāstu krājums» ("«Eleven American Stories», издательство «Международные отношения», Москва, 1978).

Ričards Bahs ar sievu Lesliju— bijušo Holivudas aktrisi — kopš ilgāka laika dzīvo brīnumskaistā dabas nostūrī — Vašingtonas štatā uz vientuļas, nelielas salas, kur abi ir vienīgie iemītnieki, ja neskaita viesus. Ričards Bahs tagad nodarbojas tikai ar rakstniecību. Klajā nākušas vairākas populāras grāmatas: romāns «Tilts pāri mūžībai» ("«The Bridge across for ever»>, grāmata bērniem «Nav ļoti tālas vietas» («There's no such place as Far Away»^ и .с.

Rakstnieks latviešu valodā grāmatā tiek izdots pirmo reizi.

VADIMS BURLAKS (Вадим Бурлак)— krievu padomju beletrists, dzimis 1949. gadā. Pēc profesijas jurists, pēc aicinājuma — dabas draugs, kas atvaļinājumus un brīvos brīžus pavada taigā, stepē, kalnos. Pieredzētais vai no vecajiem medniekiem noklausītais pārtapis pastās- tos, kas publicēti dažādos Padomju Savienības laikrakstos un žurnālos. Pirmo reizi autora proza apkopota grāmatā «Taigas silueti» («Таежные силуеты», издательство «Физкультура и спорт», 1984), по kurienes tulkots šajā krājumā ievietotais stāsts «Niknais zvērs» («Лютый зверь»).

Latviešu valodā līdz šim nav izdots.

DONCO CONCEVS (Дончо Цончев)— bulgāru rakstnieks, dzimis 1933. gadā Levskas pilsētā celtnieka ģimenē. Beidzis Sofijas universitātes Ģeoķīmijas fakultāti un vairāk nekā desmit gadus strādājis par ģeologu. Pirmais stāstu krājums «Vīrieši bez kaklasaites» («Мъже без вратовързки») izdots 1966. gadā. Kopš tā laika nākušas klajā vairāk nekā divdesmit grāmatas: stāstu krājumi, romāni, grāmatas bērniem un pusaudžiem.

Dončo Cončeva darbi tulkoti daudzās valodās. Vini- freda Krauča tulkojumā no bulgāru valodas latviešu valodā izdevniecība «Liesma» sērijā «Jaunības bibliotēka» 1985. gadā laidusi klajā rakstnieka darbu krājumu «Prinči» ar tulkotāja ievadvārdiem; vairāki darbi dru- k^ļti arī republikas preses izdevumos.

Sajā krājumā ievietotais stāsts «Gailis» («Петелът») izraudzīts no krājuma «Zvaigžņu putekli» («Звезден прах», Партиздат, София, 1981), stāsti «Cilvēks» («Човекът») un «Zars» («Клонът»)—no krājuma «Kad pūcei aste ziedēs» («Куковден», издательство на БЗНС, София, 1982).

MIHAILS CULAKI — krievu padomju rakstnieks, dzimis 1941. gadā Ļeņingradā. Pēc izglītības ārsts psihiatrs. Viņa pirmās publikācijas parādās 1973. gadā dažādos žurnālos. 1979. gadā iznāk stāstu krājums «Ilgie meklējumi» («Долгие поиски») un romāns «Tenors» («Тенор»), 1981. gadā stāsts «Skaistā zeme» («Прекрасная земля»), 1984. gadā stāstu krājums «Mūžīgā maize» («Вечный хлеб»). Rakstnieks dzīvo un strādā Ļeņingradā.

Latviešu valodā izdots pirmo reizi.

BORDENS DILS CBorden DeaL>— amerikāņu rakstnieks, esejists. Dzimis 1922. gadā Misisipi štata Portoto- kas pilsētā. Beidzis Alabamas universitāti, strādājis Meksikas pilsētas koledžā, mākslas bakalaurs, sastādījis vairākas literatūras antoloģijas skolēniem un studentiem, piedalījies mācību grāmatu veidošanā. 'Uzskatos jūtama K.G. Janga filozofijas ietekme.

Bordens Dīls ir loti ražīgs rakstnieks. Viņa spalvai pieder vairāk nekā divdesmit romānu, plaši pazīstamas arī esejas par cilvēka personības veidošanās sociālpsiholoģiskajiem aspektiem, par dzimtās puses — Amerikas Savienoto Valstu dienvidnieku — dzīves problēmām. Par vienu no spēcīgākajiem darbiem viņa daiļradē uzskata romānu «Danbera līcis» («Dunbar's sove», 1957), pēc kura uzņemta Amerikas Savienotajās Valstis populāra filma.

Daudzi rakstnieka darbi tulkoti citu tautu valodās. Stāsts «Antejs» f«Antaens»> izraudzīts šim krājumam no grāmatas «Desmit mūsdienu amerikāņu rakstnieku stāsti» («Ten Modern American Short Stories», New York, Bantam Books, 1978).

Latviešu valodā grāmatā Bordens Dīls drukāts pirmo reizi.

JONS DRUCE (Ион Друцэ)— moldāvu padomju rakstnieks. Dzimis 1928. gadā Dong jušanas rajona Gorodištes ciemā zemnieku ģimenē. Beidzis vietējo lauku skolu, strādājis par ciema padomes sekretāru, kļuvis par žurnālistu, absolvējis Augstākos literatūras kursus Maskavā.

Publicēties sācis 1950. gadā. Pirmie stāstu krājumi: «Pie mums ciemā» («JJ.a ной ын сат», 1953), «Pasaka par mīlestību» («Повеете de драгосте», 1954). 1953. gadā nāk klajā pirmais garais stāsts, ko latviešu lasītājs pazīst ar nosaukumu «Skumjās lapas» un kas kopā ar citiem stāstiem tulkojumā ar krievu valodas starpniecību ietverts tāda paša nosaukuma krājumā un izdots 1967. gadā; grāmatā ievietots arī stāsts «Balāde par pieciem kaķēniem» («Балада челор чинч мотэнашь», 1958).

Jons Druce nav ražīgs rakstnieks, taču katrs viņa darbs kļūst par svarīgu notikumu. Gandrīz visa rakstnieka daiļrade ir tulkota krievu valodā, citās padomju tautu valodās, viņa proza ir izdota ārzemēs: angļu, bulgāru, hindu, japāņu, ķīniešu, vācu u.c. valodās.

Latviešu valodā izdoti gandrīz visi Jona Druces darbi: 1965. gadā nāk klajā romāns «Stepes balādes», kuram vēlāk rakstnieks uzraksta turpinājumu, un pirmā un otrā daļa kopā tiek publicēta 1970. gadā ar nosaukumu «Mūsu labsirdības nasta»; 1967. gadā — garstāsts «Pēdējais rudens mēnesis», kas blakus trim jauniem stāstiem ievietots 1980. gadā izdotajā krājumā «Atgriešanās savā sākotnē»; 1988. gadā — romāns «Baltā baznīca» u.c. Jons Druce sarakstījis arī lugas, no kurām «Kasa таге», «Doina», «Mūsu jaunības putni», «Mīlestības svētums», «Zemes un saules vārdā» iestudētas latviešu teātros.

Daudzi Jona Druces darbi skar dabas mīlestības tēmu.

HANSS FALLADA (Hans Fallada)— vācu rakstnieks, klasiķis. Dzimis 1893. gadā Greifsvaldē. provinces ārsta ģimenē. Mietpilsoniskā dzīvesveida mākts, 19 gadu vecumā pametis mājas, strādājis muižā par inspektoru, lietvedi, laukstrādnieku, bijis sludinājumu vācējs, avīzes līdzstrādnieks u.c.

Publicēties sācis 1920. gadā. Popularitāti ieguvis ar romānu «Mazais cilvēk — ko nu?» («Kleiner Mann — was nun?», 1932), kas latviski izdots 1936. un 1985. gadā. 1933. gadā ieslodzīts cietumā par necieņu pret hitlerisko režīmu, pēc atbrīvošanas apmeties uz dzīvi provincē un galvenokārt rakstījis izklaidējošus romānus, no kuriem laLpiešu valodā tulkoti: 1934. gadā—«Mums bija reiz berns», 1936. gadā —«Vecā sirds ce\o», 1979. gadā nāk klajā bērnības atmiņu grāmata «Tolaik mūsu mājās», 1987. gadā — romāns «Dzērājs».

Pret nozīmīgāko fašistiskās diktatūras laikā sarakstīto romānu «Starp vilkiem» («Wolf unter Wцlfen», 1937) asi vēršas valdošā prese. Latviešu valodā romāna abas daļas nāk klajā 1962.—1963. gadā.

Pie pēckara laika ievērojamākiem darbiem pieder romāns «Cilvēks mirst vientulībā» («Jeder stirbt fьr sich allein», 1947), kas latviešu valodā izdots 1957. gadā.

Hanss Fallada rakstījis arī bērniem. Darbs «Bezkaunīgais āpsis Fridolins» latviešu valodā izdots 1979. gadā.

Krājumā ievietotais stāsts «Uzticamais ezis» («Geschichte vom getreuen Igel»> tulkots no krājuma «Stāsti pārcilvēkiem un dzīvniekiem» («Geschichten von Menschen und Tieren», Verlag «Neues Leben», Berlin, 1982).

Hanss Fallada miris 1947. gadā.

VASĪLIJS GROSMANIS (Василий Гроссман)— krievu padomju rakstnieks. Dzimis 1905. gadā Berdičeva, beidzis Maskavas Valsts universitātes Fizikas un matemātikas fakultāti, strādājis Donbasā par inženieri ķīmiķi. Cīnījies Lielā Tēvijas kara frontē, bijis kara korespondents.

1934. gadā publicējis pirmos divus stāstus, tiem sekojuši vairāki stāsti, luga un romāns tetraloģija «Stepans Koļčugins» («Степан Кольчугин», 1937—1941). kas latviešu valodā nāk klajā 1941.—1954. gadā. Vasilijam Grosmanirn pieder pirmais lielākais daiļdarbs par Lielā Tēvijas kara norisi — stāsts «Tauta nemirstīga» («Народ бессмертен»), kuru viņš pabeidz rakstīt 1942. gadā;

latviešu valodā izdots 1946. gadā. Karam veltīts arī nepabeigtais romāns «Par taisnīgu lietu» («За правое дело», 1954), kas tulkojumā latviešu valodā publicēts 1959. gadā.

Izdoti vairāki stāstu krājumi.

Stāsts «Tīrgartene» («Тиргартен»), kas ievietots šajā krājumā, tulkots no sērijas «Pasaules literatūras bibliotēka» grāmatas «Padomju stāsts» 1. sējuma (серия «БВЛ», Советский рассказ, том I, издательство «Художественная литература», Москва, 1975).

Vasilijs Grosmanis miris 1964. gadā.

MAKSUDS IBRAHIMBEKOVS (Максуд Ибрагимбеков)— azerbaidžāņu padomju rakstnieks un dramaturgs, raksta lielākoties krievu valodā. Dzimis 1935. gadā Baku, kur beidzis Politehnisko institūtu, vairākus gadus strādājis par būvdarbu vadītāju, vēlāk — par Vissavienības radio un televīzijas korespondentu. 1964. gadā beidzis Augstākos scenāristu kursus, 1972. gadā — Augstākos režisoru kursus Maskavā.

Jau 60. gadu vidū viņa daiļrade — stāsti, lugas, kino- scenāriji — pārsniedz republikas robežas. Lielus panākumus uz teātru skatuvēm gūst kopā ar brāli Iiustamu 1969. gadā sarakstītā luga «Kas atnāks pusnaktī». 1974. gadā Maksuda Ibrahimbekova luga «Mezozoja ēra» iegūst pirmo prēmiju Vissavienības konkursā par strādniecības tēmu un tiek iestudēta Maskavā akadēmiskajā Mazajā teātrī, luga «Par visu labo — nāve» tiek rādīta Ļeņingradā uz Jaunatnes teātra skatuves. Pēc viņa scenārijiem uzņemtas aktierfilmas Baku, Dušanbes, Odesas, Maskavas, Taškentas kinostudijās. Pazīstamākās no filmām: «Bērnības pēdējā nakts», «Lai viņš paliek pie mums», «Galvenā intervija». Rakstnieks ir līdzautors arī Rīgas kinostudijas 1979. gadā radītajai lentei «Tāpēc, ka esmu Aivars Līdaks». Rakstnieka proza tulkota gan padomju tautu valodās, gan ārzemēs: Amerikas Savienotajās Valstis, Bulgārijā, Dienvidslāvijā, Francijā, Spānijā, Vācijas Demokrātiskajā Republikā, Vācijas Federatīvajā Republikā u.c. Latviešu valodā tulkoti vairāki Maksuda Ibrahimbekova stāsti, kas apkopoti grāmatā «Lai viņš paliek pie mums», 1983. gadā.

Stāsts «Ardievu, «milēdija»!» («Прощай, «миледи»!») tulkots no rakstnieka darbu krājuma «Stāsts ar

laimīgām beigām» («История с благополучным концом», издательство «Язычы», Баку, 1983).

FAZILS ISKANDERS (Фазиль Искандер)— krievu padomju dzejnieks. Dzimis 1929. gadā Suhumos, beidzis M.Gorkija Literatūras institūtu Maskavā.

Publicēties sācis 1952. gadā. Klajā nākuši dzejoļu krājumi: «Kalnu stigas» («Горные тропы», 1957), «Zemes labsirdība» («Доброта земли», 1959), «Zaļais lietus» («Зеленый дождь», 1960) u.c. Rakstījis arī publicistiku, kurā svarīgu vietu ieņem dabas aizsardzības tēma. Kopš 1962. gada pievērsies prozai. Stāsti tiek publicēti dažādi laikrakstos un žurnālos. 1966. gadā nāk klajā divi stāstu krājumi: «Herakla trīspadsmitais varoņdarbs» («Тринадцатый подвиг Геракла») un «Aizliegtais auglis» («Запретный плод»). 1970. gadā izdota stāstu izlase.

Krājumā iekļautais stāsts «Tēvoča Kjazima ķēve» («Лошадь дяди Кязыма») tulkots no sērijā «Pasaules literatūras bibliotēka» iznākušās grāmatas «Padomju stāsts» 2. sējuma (серия «БВЛ», Советский рассказ, том II, издательство «Художественная литература», Москва, 1975).

Latviešu valodā 1968. gadā nācis klajā satīriskais garstāsts «Tūrāža zvaigznājs» («Созвездие Козлотура», 1966).

МIHА LAKRBA (Миха Лакрба)— abhāzu rakstnieks klasiķis, viens no abhāzu rakstītās literatūras pamatlicējiem. Dzimis 1901. gadā sīka muižnieka ģimenē Suhumu apgabala Merheuli ciemā. Beidzis Suhumu kalnu skolu un reālskolu, Tbilisi politehniskā institūta Tieslietu un ekonomikas fakultāti, scenāristu un kinorežisoru kursus Maskavā. Piedalījies Lielajā Tēvijas karā, bijis viens no Sevastopoles aizstāvjiem.

Pirmās publikācijas parādās 1919. gņdā vietējos laikrakstos. Sarakstījis daudzus kinoscenārijus, operu libretus, lugas, publicistiskus darbus par abhāzu tautas vēsturi un kultūru, sevišķu slavu ieguvis ar novelēm, kurās izmantota folklora — teiksmas, leģendas, līdzības. Tās tulkotas daudzās padomju, kā arī ārzemju tautu valodās.

Sajā krājumā ievietotās noveles «Diks» un «Leda» ņemtas no rakstnieka noveļu krājuma «Tas, kurš nogalināja dambriedi» izdevuma krievu valodā («Тот, кто убил

лань», издательство <■■Алашара», Сухуми, 1982), kuras по abhāzu valodas krievu valodā tulkojis pats rakstnieks.

Mika Lakrba miris 1965. gadā.

DEIVIDS HERBERTS LORENSS (David Herbert Law- rence>— angļu rakstnieks, klasiķis. Dzimis 1885. gadā Notingemas apgabala Istvudā. Tēvs ir ogļracis, māte — skolotāja. Pelēcīga vide, aizvien pieaugošā apkaimes industrializācija, vecāku sociālās nesaderības izraisītās nesaskaņas, kuru dēļ bērnu audzināšana ir pamesta novārtā,— tas viss kopš bērnības izraisa nākamajā rakstniekā kvēlas alkas pēc harmonijas, pēc tuvības dabai, mākslai un daiļumam, pēc kultūras pirmsākumiem, kas vēlāk spilgti izpaužas viņa rakstītajā vārdā un gleznās. Pirmais pasaules karš sagādā rakstniekam smagus pārdzīvojumus arī personiski — tā kā viņa dzīvesbiedre ir vāciete, abi tiek turēti aizdomās un dažādi vajāti. Rakstnieks nomirst 1930. gadā ar plaušu tuberkulozi, nesasniedzis pat pusmūžu, bet atstāj cilvēcei apbrīnojami lielu literāro mantojumu —10 romānus, vairākus stāstu un dzejoļu krājumus, daudz eseju, 2 lugas, 4 ceļojumu aprakstus, turklāt ienesot pasaules vārda mākslā jaunu kvalitāti, sevišķi romāna žanrā. Par pirmo nozīmīgāko viņa romānu mēdz uzskatīt trešo pēc skaita—«Dēli un mīļotie» («Sons and Lovers», 1913), pats apjomīgākais saucas «Sievietes mīlestībā» («Women in Love», 1917). Viņa dzejoļi un arī stāsti bieži vien veltīti dzīvajai un nedzīvajai dabai — dzīvniekiem, augiem, debesu spīdekļiem, kuros viņš saskata radniecību ar cilvēkiem, noslēpumainu un mūžīgu kopsaistību.

Līdz šim latviešu valodā ir bijuši tulkoti tikai divi D.H. Lorensa stāsti, abi — laikrakstā «Literatūra un Māksla»: «Lūdzu biļetes!» 1976. gada 10. janvāra numurā, «Uzvarētājs ar šūpuļzirgu» 1984. gada■ 14. septembra numurā.

Krājumā ievietotais stāsts «Saule» («Sun»> pirmoreiz publicēts 1926. gadā; tulkots no rakstnieka stāstu krājuma «Sieviete, kas aizjāja prom» («The Woman Who Rode Away», Penguin Books in association with William Heinemann Ltd, 1928).

ALANS MĀRSALS (Alan Marshall»— austrāliešu rakstnieks un publicists. Dzimis 1902. gadā Nuratā. Piedalījies Otrajā pasaules karā (1939—1945)— bijis frontes avīzes korespondents. Alans Māršals krustu šķērsu izbraukājis un izstaigājis Austrāliju, apceļojis pasauli, vairākkārt viesojies Padomju Savienībā, bijis biedrības «Austrālija — PSRS» viceprezidents.

Rakstnieka spalvai pieder'daudzi stāsti, romāni, publicistiski darbi, kuros viņš aizstāv savas dzimtenes pamatiedzīvotāju tiesības, cīnās par dzīvnieku un augu valsts sāglabāšanu, pasargāšanu no iznīcības. Vācis, sakārtojis un izdevis Austrālijas pirmiedzīvotāju leģendas. Rakstījis stāstus un pasakas bērniem.

Alana Māršala darbi tulkoti apmēram piecdesmit valodās. Latviešu valodā 1960. gadā iznākusi Alana Māršala autobiogrāfiskās triloģijas pirmā daļa «Es protu lēkt pāri peļķēm» can jump Puddles», 1956).

Krājumā ievietotais stāsts «Suns» f«The Dog»J pirmo reizi publicēts 1946. gadā Austrālijā izdotajā stāstu krājumā «Teli us about the Turkey, Jo» («Pastāsti mums par Tītaru, Džo»).

Alans Māršals miris 1984. gadā.

KONSTANTĪNS PAUSTOVSKIS (Константин Паустовский)— krievu padomju rakstnieks. Dzimis 1892. gadā Maskavā. Mācījies Kijevas universitātes Dabas un vēstures fakultātē, pēc tam studējis jurisprudenci Maskavā. Strādājis dažādus darbus: bijis tramvaja vadītājs, sanitārs, skolotājs, žurnālists u.c.

1912. gadā uzraksta pirmo stāstu. 1916. gadā sāk strādāt pie pirmā romāna «Romantiķi», ko beidz 1923. gadā, pa to laiku presē parādās stāsti, kas iezīmē nākamo liriskās prozas meistaru.

Konstantīns Paustovskis atstājis bagātu daiļrades mantojumu, no kura liela daļa tulkota latviešu valodā. 1951. gadā izdota grāmata «Stāsti par mežiem» («Повесть о лесах», 1949), 1956., 1958. gadā un 1984. gadā papildinātā izdevumā — eseju grāmata par rakstnieka darbu «Zelta roze», 1958. gadā — garstāsti «Karabu- gazs» un «Kolhīda», no 1961. līdz 1966. gadam nāk klajā autobiogrāfiskā epopeja sešās daļās «Stāsts par dzīvi», 1969. gadā — portretu, atmiņu un tēlojumu grāmata «Vienatnē ar rudeni» u.c. Konstantīns Paustovskis rakstījis arī bērniem. Pasaku krājums «Izplūkātais zvirbulis» izdots 1973. gadā, stāstu krājums «Tērauda gredzentiņš»—1969. gadā, «Stīga»—1981. gadā u.c.

Daudzi darbi skar cilvēka un dabas attiecību problēmas.

Stāsts «Zaglīgais runcis» («Кот — ворюга») tulkots no rakstnieka Kopotu rakstu 6. sējuma (Собрание сочинений, том VI, издательство «Художественная литература», Москва, 1983).

Rakstnieks miris 1968. gadā.

MĀRĪTE ROMĀNE — latviešu padomju žurnāliste, dzimusi 1932. gadā toreizējā Līvānu pagastā. Pēc Rīgas Pedagoģiskā institūta beigšanas strādājusi par skolotāju, pēc tam — žurnālistikā un grāmatizdošanā. Galvenokārt darbojusies dokumentālu miniatūru (krājums «Desmit- vīru spēks», «Liesma», 1984), raidlugu un aprakstu žanrā. Dažādos laikposmos periodikā un krājumos publicēti stāsti: «Monologs ar Annu», «Virsraksts būs beigās», «Pavards» u.c. Pamattēma — tautas vēsturiskā atmiņa un daba.

ERVINS STRITMATERS (Erwin Strittmatter)— vācu rakstnieks. Dzimis 1912. gadā Sprembergā maiznieka ģimenē, kur arī pats apguvis šo arodu. Vēlākos gados strādājis par oficiantu, šoferi, dzīvnieku kopēju, pārvaldnieku, avīžu līdzstrādnieku u.c.

Pirmais romāns «Vēršu dzinējs» («Ochsenkutscher»,) publicēts 1951. gadā. Kopš tā laika nākušas klajā ap pussimt grāmatu: apjomīgi romāni, stāstu krājumi, lugas, miniatūras, laikabiedru portreti. Rakstniekam vairākkārt (1953., 1955., 1964., 1976. gadā) piešķirta Vācijas Demokrātiskās Republikas Nacionālā prēmija.

Ervīna Stritmatera darbi tulkoti daudzās pasaules tautu valodās. Latviešu valodā iznākušas viņa grāmatas: romāni «Tinko» («Tinko», 1955), «Brīnumdaris» («Der Wundertдter», 1957), «Bišu Ole» («Ole Bienkopp», 1963), miniatūru krājums «Sulcenhofas krikumu kalendārs» («Schulzenhofer Kramkalender», 1966) u.c.

Krājumā ievietotais stāsts «Kaķis un vīrietis» («Die Katze und der MannW tulkots no rakstnieka stāstu izdevuma «Kāda septembra otrdiena» («Ein Dienstag im September», Aufbau Verlag Berlin und Weimar, 1969).

DAGNIJA ZIGMONTE — latviešu padomju rakstniece. Dzimusi 1931. gadā Rīgā kalpotāju ģimenē, beigusi Rīgas Pedagoģiskā institūta Valodu un literatūras fakultātes vācu nodaļu, strādājusi žurnālu «Liesma» un «Padomju Latvijas Sieviete» redakcijā, vadījusi Drāmas teātra literāro daļu.

Pirmais stāsts «Mežos» publicēts 1956. gadā, pirmais romāns «Saltais laiks»—1958. gadā. Pirmais darbs atsevišķā grāmatā — romāns jaunatnei «Bērni un koki aug pret sauli»— nāk klajā 1959. gadā. Kopš tā laika publicēti vēl vienpadsmit romāni: «Jūras vārti» (1960), «Ir jābūt Hovalingai» (1966), «Dod roku rītausmai» (1967), «Raganas māju remontē» (1969), «Fragments» (1971), «Zilo rūku gals» (1973), «Vanags pār Zāģeriešiem» (1979), «Dižpurva dzērves» (1982), «Laintu lāsts» (1984), «Bites dzēliens» (1985), «Zilais putns Idalgo» (1985, žurļtāls «Karogs»), atmiņu stāstu grāmata «Reminiscen- cesi> (1986), 10 stāstu krājumi («Ezera elpa», «Mārsils», «Savādi, ka snieg» u.c.), kā arī grāmatas bērniem. Dagnija Zigmonte ir filmu «Lietus blūzs», «Viktorija» u.c. scenāriju autore.

Rakstnieces darbi tulkoti krievu valodā, citu padomju tautu valodās, izdoti ārzemēs angļu, dāņu, somu, zviedru u.c. valodās.

Krājumā ievietotais stāsts «Fangs» ir pirmpublicējums.

ELVĪRA ZUIKA — latviešu literāte. Dzimusi Sesavā kalpu ģimenē, lielāko mūža daļu pavadījusi Jelgavā, kur dzīvo arī tagad un strādā par vietējā laikraksta «Darba Uzvara» ārštata korespondenti.

Pirmās publikācijas parādījušās pēc Lielā Tēvijas kara republikas laikrakstos. Vairākkārt bijusi republikas dažādu literatūras konkursu uzvarētāja. Stāsti, noveles, mākslinieciskie apraksti, tēlojumi drukāti žurnālos «Karogs», «Skola un Ģimene», «Lauku Dzīve» u.c., kā arī laikrakstos «Literatūra un Māksla», «Padomju Jaunatne», «Skolotāju Avīze», «Pionieris» u.c. Daiļrades lielākā daļa veltīta ekoloģijas problēmām.

Krājumā ievietotais stāsts «Bedre» ir pirmpublicējums.

SATURS

Morēna Ārija. Ceļavardi ;

Astafjevs Viktors: Pujeņu saknes. Trezora dzīve. Vecais zirgs No krievu valodas tulkojusi Marjutina Emīlija ;

Bahs Ričards: Kaija, vārdā Džonatans Livingstons. No angļu valodas tulkojis Veinbergs Uldis ;

Burlaks Vadims: Niknais zvērs. No krievu valodas tulkojusi Venta Rūta ;

Cončevs Dončo: Cilvēks. Gailis. Zars. No bulgāru valodas tulkojis Kraučis Vinifreds ;

Culaki Mihails: Dēkainis. No krievu valodas tulkojis Rijnieks Andris ;

Dils Bordelis: Antejs. No angļu valodas tulkojusi Sērmūkša Ziedone ;

Druce Jons: Balāde par pieciem kaķēniem. No krievu valodas tulkojusi Marjutina Emīlija

Fallada Hanss: Uzticamais ezis. No vācu valodas tulkojusi Ziediņa Asja ;

Grosmanis Vasilijs: Tirgartene. No krievu valodas tulkojis Rijnieks Andris

Ibrahimbekovs Maksuds: Ardievu, «milēdija»! No krievu valodas tulkojis Ivāns Dainis

Iskanders Fazils: Tēvoča Kjazima ķēve. No krievu valodas tulkojis Rijnieks Andris

Lakrba Miha: Diks. Leda. No krievu valodas tulkojis Dzenis Andris

Lorenss Deivids Herberts: Saule. No angļu valodas tulkojusi Dzērve Maruta

Maršals Alans: Suns. No angļu valodas tulkojusi Melbārzde Elfrīda ;

Paustovskis Konstantīns: Zaglīgais runcis. No krievu valodas tulkojusi Marjutina Emīlija ;

Romāne Mārīte: Noslēpumi ;

Stritmaters Ervīns: Kaķis un vīrietis. No vācu valodas tulkojis Liniņš Ingus ;

Zigmonte Dagnija: Fangs ;

Zuika Elvīra: Bēris ; Bedre

Uzziņas par autoriem 271

ТАЙНЫ

Сборник

Составила Ария Морена

Рига «Лиесма» 1989 На латышском языке

Серия «Рассказы о природе»

Художница Анита Мелдере

NOSLĒPUMI

Sakārtojusi Ārija Morēna

Galvenā redaktora vietnieks J. Osmanis

Redakcijas vadītājs A. Tiļļa Redaktore J. Roze

Mākslinieciskā redaktore M. Dragūne Tehniskā redaktore I. Soide Korektore A. Giptere

Nodota salikšanai 10.09.87. Parakstīta iespiešanai 30.12.87. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papirs № 2. Skolas garnitūra. Augstspiedums. 15,12 uzsk. iespiedi.; 15,43 uzsk. krāsu nov.; 15,89 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Pašūt. № 1273-5. Cena 1 rbl. 30 kap. Izdevniecība «Liesma», 220256 Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. № 88(32846) J-2923.

Izdevums sagatavots dialoga sistēmā DTS, piedaloties Nozares kolektīvās lietošanas informatīvajam skait]ošanas centram. Programmētāja E. Rupais.

Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rigā, Vienības gatvO 11.

No 560 Noslēpumi: /Stāstu krājums/ Sast., priekšv. un komentārus uzrakst. A. Morēna.— R.: Liesma, 1989.—283 lpp.— (Stāsti par dabu.)

Sērijā «STĀSTI PAR DABU» drīzumā nāks klajā dāņu rakstnieka Ivara Sija grāmata

«LEDUSLĀCIS».

Autors (dzimis 1940. g. Rīgā) šai grāmatai vācis materiālus divpadsmit gadus. Uzturēdamies Dienvidgrenfandē, viņš vērīgi ielūkojies Arktikas dzīvē, veicis grūtus, ar dzīvības briesmām saistītus cefojumus pa Grenlandi, Kanādas ziemeļiem, špicbergenu un citām salām.

Apraksta centrā ir !edus!ācis — visspēcīgākais un visniknākais polāro apgabalu iemītnieks. Karaliskie ziemeļu dzīvnieki parādīti dažādās situācijās — leduslāču pāri pavasarī, māte ar mazuļiem, uzbrūkošs leduslācis.

Autors pats «ciemojies» leduslāču midzenī kādā salā.

Sērijā «Stāsti par dabu» iznākuši šadi darbi:

0.     Āboltiņš, G. Eniņš. Gaujas senleleja Dž. Darels. Apskurbušais mežs. Noslēpumaino trokšņu zeme

1,  Akimuškins. No vakara līdz rītam R. Kipiings. Džungļu grāmata

Dž. O. Kervuds. Kalnu karalis. Kazans

V. Ananjans. Mednieka stāsti

Dž. Darels. Trīs biļetes līdz Edvenčerai.

Ķengurēna ceļš

G. Eniņš. Tepat Latvijā

B. Griimeks. Pērtiķa mīlestība

0.     Gerts, /.. Mauriņš. Laikazīmes Z. Spuris. i>ie pasaules putniem

1. Akimuškins. Dzīvnieku pasaule Dž. Darels. Zaļā paradīze

1 © H3AaTejii>CTBo «A.namapa»,1982.

1 © HaflaTeJibCTBo «Ajiamapa», 1982.

[1] © tulkojums latviešu valodā. Laikraksts «Literatūra un Māksla», 1981. gada 10. jūlijā.

[2] © h3flare.nbctbo ♦ <Јh3ky;ibtypa h cnopr», 1984.

[3] © ftohio iļonmeb, 1982 c/o Jusautor, Sofia.

[4] © floh«io hoii'ieb, 1981 c/o jusautor, Sofia.

[4] © floHio IļoHieB, 1982 c/o Jusautor, Sofia.

[5] jons druce. Krājums «Skumjās lapas». Izdevniecība «Liesma», 1967.

[6] © jl3m>ibi, 1983.

[7] © h3flatejibctbo «XyaoacccTBeHHaH JiHTepaTypa», 1975.

[8] gara pataga no zirga astriem.

[9] liela grieķija (tulk. no latiņu vai.).

[10] siņjora! Siņjora Džiiljota! (Tulk. no itāliešu vai.)

Content

Morēna Ārija Noslēpumi

CEĻAVĀRDI

VIKTORS ASTAFJEVS, krievu padomju rakstnieks PUJEŅU SAKNES1

TREZORA DZĪVE1

VECAIS ZIRGS1

RIČARDS BAHS, amerikāņu rakstnieks KAIJA, VĀRDA DŽONATANS LIVINGSTONS

VADIMS BURJLAKS, krievu padomju rakstnieks NIKNAIS ZVĒRS

DONCO CONCEVS, bulgāru rakstnieks CILVĒKS

GAILIS

ZARS1

MIHAILS CULAKI, krievu padomju rakstnieks DĒKAINIS1

BORDENS DILS, amerikāņu rakstnieks ANTEJS1

JONS DRUCE, moldāvu rakstnieks BALĀDE PAR PIECIEM KAĶENIEM

HANSS FALLADA, vācu rakstnieks UZTICAMAIS EZIS

VASILIJS GROSMANIS, krievu padomju rakstnieks TIRGARTENE1 1

MAKSUDS IBRAHIMBEKOVS, azerbaidžāņu rakstnieks ARDIEVU, «MILEDIJA»!

KAZILS ISKANDERS, abhāzu rakstnieks TEVOCA KJAZIMA ĶĒVE

MIHA LAKRBA, abhāzu rakstnieks DIKS'

LEDA'

DEIVIDS HERBERTS LORENSS, angļu rakstnieks SAULE

ALANS MARŠALS, austrāliešu rakstnieks SUNS

KONSTANTĪNS PAUSTOVSKIS, krievu padomju rakstnieks ZAGLĪGAIS RUNCIS1

MARITE ROMANE, latviešu padomju žurnāliste NOSLĒPUMI

ERVINS STRITMATERS, VDR rakstnieks KAĶIS UN VĪRIETIS

DAGNIJA ZIGMONTE, latviešu padomju rakstniece FANGS

ELVĪRA ZUIKA, latviešu padomju literāte BĒRIS'

BEDRE

UZZIŅAS PAR AUTORIEM

SATURS

«LEDUSLĀCIS».