Musatovs Aleksejs

Ozollapas

A. MUSATOVS

OZOLLAPAS

.

ALNĪTIS PAZUDIS

Deniss Polozovs uzmanīgi palūkojās spogulī. No blāva dziļuma viņam pretī raudzījās gara auguma zēns, kuram droši varēja dot sešpadsmit gadus, lai gan patiesībā viņam nebija vēl ne pilni piecpadsmit. Zēns skatījās saspringti, vērīgās acis piemiedzis. Tādu nepārsteigs negaidot.

Deniss pavērās atpakaļ: istabas viņā galā gultā gulēja tēvs. No tās puses nekas nedraudēja. Pulkstenis taču tikai puspieci. Viņš piegāja pie otras istabas durvīm un uzmanīgi paklausījās: kapa klusums, visi guļ. Drošības dēļ pameta acis uz atvērto logu: miega valstība, nevienas dzīvas dvēseles. Tikai vecais Kāravs, plušķainās ķepas izstiepis, nolicies guļus pie sētas mi sildās tikko uzlēkušajā, vēl bālajā saulītē. Vecs, vecs, bet lai pamēģina ienākt kāds svešs '— tūlīl sliesies kājās un sāks vaukšķēt…

Kūtiņas durvīs parādījās gailis — apbrīnojams skaistulis. Nu bija sliktāk! Ne velti gailis bija iesaukts par Dižrikli. Lēnā, cienīgā gaita viņš iznāca pagalmā, bridi apstājās, kaut ko pārdomāja, tad sabužināja spalvas un sapurināja krāšņo asti. Visi viņa paradumi sen zināmi. Tūlīt viņš dosies nelielā rīta pastaigā. Tā būs tāda kā rita vingrošana. Kaut kur ieknābs — tapat skata pēc —, tad izsliesies visā augumā, izaicinādams uz cīņu katru, kas nāks pretī, vai tāpat vien — lielīdamies ar savu skaistumu. Tomēr drīz vien viņam apniks klusums un bezdarbība, pietrūks aizbildniecībā esošo vistu ierastās pielūgsmes un sajūsmas. Un tad, ar kāju kārpīdams

vēl vēso zemi, pieliekdams saulē caurspīdīgo, sārto seksti, gailis pašķielēs ar brašu, uzpūtīgu aci uz kūtiņu, kur saldi snauž vistas, un notricinās tādu «ko-ko-ko!» vai «kikeriku!», ka visa maja pamodīsies.

Tāpēc jāpasteidzas. Deniss pieliecās un izcēla no kumodes apakšējas atvilktnes lielu vīstokli. Cenzdamies nečabināt papīru, attina to un uzmanīgi izņēma jaunu formas cepuri. Tā bija 110 bieza, melna auduma ar zaļu apmali un stingri novilktu virsu. Lakotais, spīdīgais nags izskatījās kā virsnieku cepurei.

Virs naga bija piestiprināta misiņa kokarde ar krusteniski saliktām ozolu lapām — apliecinājums, ka cepures īpašnieks pieder pie slavenās mežu sargātāju un saudzētāju armijas. Kur nu uzlikt — tādu cepuri rokā paturēt vien bija glaimojoši, it īpaši, ja zināms, ka tā ir tava, likumīgi piešķirta un pienākas, tā sakot, pēc amata. Deniss, roku izstiepis, nopriecājās par skaisto cepuri un tad apdomīgi uzlika to uz biezajām, gaišajām cirtām …

Saprotams, ja cilvēks ir tikai sporta biksītēs un cepurē ar nagu, skats nav diez cik jauks. Deniss iedomājās sevi pilnā parādes formā un nenocietās — iztina no papīra melnus formas svārkus un bikses, uzvilka un izgludināja ar roku visas krociņas. Vējā aprautās lūpas neviļus savilkās smaidā. Uzmaucis cepures spīdošo nagu uz platā, nolupušā deguna, viņš pameta ar aci savam attēlam spogulī. Tad atgrūda cepuri uz pakauša. Nē, tā neizskatās cienīgi. Viegli pastūma uz labās auss. Nē. Nav tas … Atkal uzlika taisni un pārbaudīja ar plaukstu, vai naga centrs iznāk tieši starp uzacīm, jo bija redzējis tā darām nesen uz kolhozu ciemos atbraukušu kareivi.

«Ko-ko-ko! …» pēkšņi aiz loga skaļi un priecīgi novilka Dižriklis.

Deniss neviļus metās uz loga pusi. Bet no durvīm uz blakus istabu atskanēja tāda kā iečīkstēšanās, tādi kā smiekli. Zēns paskatījās atpakaļ — nu kā tad! Tur stāvēja mamma. Pa kuru laiku viņa bija pamodusies? Un aiz mammas lūkojās māšele Taņa. Skuķēnam tikai nupat palika deviņi gadi, otro klasi vien beigusi, bet bez viņas nekas vairs nevar notikti

Māte nedroši pasmaidīja, zinādama dēla stingro raksturu. Tad viņa piesardzīgi ienaca vīriešu istabā. Un Taņa kā likts mammai pakaļ. Deniss novilka jauno tērpu un noņēma cepuri, lai ietītu visu pelēkajā, čabošajā papīrā. Se tev nu bija: pat piecos no rīta nekur nevar paslēpties!

—   Ko-ko-ko! Ko-ko-ko! — ķircinājās Taņa, izlēkusi priekšā. Nu vai tā niāšele nav nekauņa? Deniss uz mirkli patiešām jutās kā gailis.

—   Dod, es uzlikšu! — Taņa pieprasīja un gandrīz vai ar varu sagrāba cepuri.

Deniss pacēla cepuri augstāk, lai māšele nevarētu aizsniegt, un pārmetoši sacīja mātei:

—   Ļaujiet jel tētim izgulēties…

—   Lai guļ, mēs klusiņām, — māte atbildēja, ar patiku nolūkodamās uz formas cepuri. — Tev piestāv, dēliņ!

—   Tu tagad izskaties kā ģenerālis! — Taņa nebija apklusināma. — Formas cepure, uzvalks… Tik cienīgs …

—   Liecies miera! — mate viņu apvaldija. — Varbūt būs arī ģenerālis. Tādu formas tērpu 110 visiem mūsu ciema bērniem piešķīra tikai tavam brālim vien. Meža sargātājam …

—   Kur nu man vienam, — Deniss pārlaboja. — Skolas mežniecība par labu darbu saņēma četrus komplektus. Pienācās vairāk, bet mežniecībai nepietika. Apsolīja atsūtīt vēlāk…

—   Bet par ko Vasja Savkins dabūja formas cepuri? — māšele dzēlīgi apjautājās. Un viņa pastāstīja, ka vasarraibumainais Savkins jau kuro dienu švītējo- ties ar formas cepuri, uzdodoties par meža priekšniecību, baidot mazos, atņemot viņiem visas mežā salasītās ogas un puķes, sacīdams, ka viņš sargajot dabu no jaunajiem postītājiem. Un mazajiem ļauj iet uz mežu tikai iad, ja ir dabūjis kādu izpirkumu.

—  Tas nu gan ir viltnieks, izspiedējs tāds! Pat cepuri izmanto! — Deniss sašutis iesaucās. Viņš taču ļoti labi zināja, kā Vasja Savkins tika pie formas cepures.

Vasja skaitījās skolas mežniecības biedrs, taču neko nedarīja. Toties viņa tēvs, vecais Savkins, jau daudzus gadus strādāja par Aiksnaines iecirkņa mežsargu un ar

pazīšanos mežniecībā bija pratis sadabūt savam nekaunīgajam puikam formas cepuri. Ar to nu dižojās Vasja Savkins.

—   Mēs atņemsim viņam cepuri, — Deniss apsolīja māšelei. — Viņam tā nepienākas, nav nopelnījis …

Drīz vien pamodās tēvs. Viņš vienmēr cēlās tieši pussešos — vajadzēja sataisīties, pabrokastot, lai ar savu » kāpurķēžu traktoru pagūtu laikā tikt uz lauka.

Viņam patika dēla cepure un formas tērps, taču saruna abiem bija daudz nopietnāka — jau viru valoda.

—   Tas ir labi, ka jums izsniedza formu, — tēvs apmierināts teica. — Tātad esat pelnījuši, jums uzticas… Tomēr pārāk nepriecājieties…

Deniss kļuva uzmanīgs.

—  Vai tad kas noticis?

—   Kā lai tev saka … Vakar ap launaglaiku aru viņpus upes, te uzreiz dzirdu — pie atvara kaut kas noblikšķ. Aizskrēju turp — nav neviena. Bet ūdenī peld zivis ar vēderiem gaisā. Skaidrs, apdullinājuši ar sprāgstvielu. Un cik daudz nebūšanu mežā — cērt ozolus, plēš liepām mizu …

—  Mēs jau katru dienu mežā patrulējam. Visu novērojam un ziņojam mežsargam Savkinam…

—   Malu mednieki ir viltīgi un izmanīgi, — tēvs turpināja. — Viņus tik viegli nevar noķert. Tā ka jūs, jaunie sargi, turiet acis vaļā! Un rīkojieties drošāk! Ne velti mūsu puse saucas par Avotiem. Tagad cilvēks ar varu mācas dabai virsū un lā padodas, bet veci ļaudis stāsta, ka te bijuši biezi meži, mūžseni biezokņi… Tagad jau arī vēl daudz saglabājies. Vai par Lāču stūri esi dzirdējis?

—  Vai tur lāči dzīvo? — Taņa jautāja.

—   Droši vien kādreiz dzīvojuši. — Tēvs runādams aizplakšķināja ar basām kājām uz virtuvi, aši nomazgājās un atgriezās, sukādams slapjos matus. — Mūsu pusē sākas daudzas upes. Avotus nevar ne saskaitīt! Odens laužas cauri zemei pie cilvēkiem — un kāds ūdens… — Tēvs pat acis aizmiedza no labsajūtas, bet tad sacīja pavisam nopietni: — Nu gan klīst tādas valodas, ka mūsu Avotiem klāšoties slikti.

Deniss neviļus strauji pagriezās pret tēvu.

—   Kāpēc tā?

—   Runā, ka esot nolemts Maiskas rajonā Avotos celt ķīmisko kombinātu. Nav vārdam vietas, tas ir vajadzīgs. Ražos mākslīgos audumus.

—   Kā tad tā? Vai bez Avotiem citas vietas nav? — Deniss neizpratnē jautāja, iedams tēvam līdzi uz virtuvi, kur māte jau lūkoja brokastis.

—   Zinātniekiem, inženieriem labāk redzams, kur jāceļ, — tēvs nenoteikti atbildēja un deva padomu: — Ja satiksi mežzini Zitinu, pajautā, kāds mākonis pār Avotiem savilcies. Varbūt jāiet palīgā …

—   Skatieties, kā man piestāv! — Taņa jūsmoja, lēkādama spoguļa priekšā un abām rokām pieturēdama Denisa cepuri, kuru bija uzlikusi galvā. Taisni nesaprotami, pa kuru brīdi viņa to bija paguvusi izvilkt.

Cepure tika atņemta un noglabāta. Tēvs pabrokastojis devās uz darbu. Taču viņa vārdi neizgāja Denisam 110 prāta.

Deniss Polozovs nebija no runīgajiem. Zēnam patika visu kārtīgi apdomāt. Viņš pal neapvainojās uzreiz, bet vispirms padomāja.

Tēva vardi būtībā bija aizvainojoši. Kāpēc viņš teica, lai skolas mežniecība rīkojas drošāk? Vai viņi vēl par maz strādā, vai slikti aizstāv mežu, dabu? Jaunie meža sargi nenodarbojas ar niekiem, iā nav nekāda spēlēšanas.

Ne tikai skola, bet viss kolhozs zina, ka Alksnaines mežniecības bērni paveikuši daudz derīga. Atjaunoja lauku aizsardzības mežu joslas, apstādīja ar krūmiem gravas un ūdens izskalotās ieplakas. Pats kolhoza priekšsēdētājs teica, ka skolēni ar savu darbu nodrošinājuši lielākas ražas …

«Un patruļas?» Deniss domāja. Viņu mežniecība noorganizēja deviņas zaļās patruļas. Lietus vai vējš, ziema vai vasara — viņi apstaigā uzticēto meža iecirkni gandrīz sešdesmit kvadrātkilometru platībā. Patruļas cīnās gan pret malu medniekiem, gan tādiem, kam patīk tāpat vien paslaistīties pa mežu ar ieroci rokā un šaut uz visu, kas dzīvs. Bērni vairākkārt bija baiditi, piedraudot ar bargu izrēķināšanos, taču viņi nenobijās.

Kādu reizi zaļā patruļa izsekoja un nodeva milicijai malu mednieku, kas bija nošāvis aļņu māti. Palika al- r.ēns, jau diezgan spēcīgs, būtu varējis aizbēgt, bet nē — visu laiku spiedās pie mātes… Viņu aizveda uz skolu, baroja no pudeles ar pienu, ar miltu dziru, zāli, un, lai ari kā viņš bēdājās, gribēja tikt brīvībā — mežā, sauca savu bojā gājušo māti, viņu tomēr izaudzināja. Skolas mežniecības lepnums — mazais alnītis dzīvoja pie viņiem vēl šodien. Tagad viņu turēja īpašā aplokā, taču viņš nevarēja žēloties par kopšanu un uzmanības trūkumu. Meitenes, no viņa vairs nebaidīdamās, glaudās alnēnam klāt un izdomāja viņam visneiespējamākos vārdus: Draudziņš, Lielgalvltis, pat Mīļotais. Puikas viņu sauca ka nu kurais — par Veiklo, Cālīti, Comu. Bet Paša Sizovs no sestās klases iedēvēja alnīti par Pašu un pavēstīja:

— Tagad viņš ir mans! Tāpēc ka mani arī sauc par Pašu …

Tomēr galvenais bija mežs. Bērni gādāja par tā veselību un skaistumu, rīkodamies tā, kā bija teikts viņu dziesmiņā: «Kur nav meža — stādīsim, kur ir mežs — to saudzēsim!» Un viņi saudzēja vecos mežus un stādīja jaunus — klajumos, izcirtumos un izdegās. Taču nebija tik viegli dabūt labus stādāmtfs materiālus. Tad jaunie meža sargi nolēma paši izaudzēt stādiņus: viņi apstrādāja zemes gabalu un ierīkoja tur meža skolu — kokaudzētavu un iesēja priedes, ozolus, kļavas un egles. Turklāt sēklas ņēma nevis no pirmā koka, kas pagadījās, bet tikai 110 labākajiem.

Deniss atcerējās, cik centīgi viņi meklēja tādus kokus: klaiņāja pa visiem Avotiem, kamēr atrada lielas priedes ar taisniem stumbriem un gludu mizu. Tādu koku nebija daudz. Čiekurus salasīja ziemā, turklāt nevis no kura katra zara, bet no visspēcīgākajiem, kuriem nebija nekādas vainas. Taču tādi zari, kā par spīti, auga priedei pašā galotnē, zem mākoņiem, neaizsniedzami augstu, un neviens — pat visveiklākais puika netika tiem klāt. Tad viņi izlūdzās no kolhoza elektriķa montieru kāpšļus un ar tiem rāpās priedē.

Viss beidzās ar to, ka Paša Sizovs nokrita no koka un vecāki stingri aizliedza jaunajiem mežkopjiem tik pārgalvīgā veidā vākt sēklas.

Tad Deniss ar zēniem izgudroja jaunu metodi. Viņi sameistaroja kramenīcu, ar kuru varēja aizšaut piecdesmit metru tālumā spininga aukliņu, kam galā piesēja atsvaru.

Atsvaru izšāva uz zaru, pēc tam aukliņai piesēja tro- sīti ar zāģīti un virvi. Divi zēni, stāvēdami zem priedes, aiz virves galiem raustīja zāģīti, un drīz vien nolūkotais zars ar čiekuriem nokrita viņiem pie kājām.

Beigu beigās pirmā priežu čiekuru partija bija savākta, sēklas no tiem izlobītas un iesētas kokaudzētavā. Tagad jaunajam priedītēm jau bija trīs gadi, un rudenī tās varēs pārstādīt meža.

Un cik daudz darba viņi ieguldīja, lai pie skolas un kluba, un kritušo karavīru kapa izaudzētu sudrabaini zilas eglītes — līdzīgas tam, kas aug pie Kremļa sienas Maskavā. Paskat, cik lielas jau izstiepušās! Pat no Maiskas bija atbraukuši papriecāties, lūdza, lai no jaunas kokaudzētavas iedodot kaut nedaudz tādu eglīšu pilsētas skvēram.

Un tad skolas mežniecības bērnus aizrāva cits pasākums: uzskaitīt un izpētīt avotus un strautiņus, kuri baroja ar dzīvinošo valgmi upes, kas šķērsoja Avotu mežus. Bērni devas pārgājienos pa mežu, meklēdami avotiņus un strautus, kas bija noklīduši biezajā zālē, izdarīja vajadzīgos mērījumus, ņēma ūdens paraugus. Avotus iztīrīja no dūņām, aplika ar akmentiņiem, izraka grāvīšus ūdens notecēšanai.

Bērni iztaujāja arī vietējos iedzīvotājus, kur vēl agrāk bijuši avoti. Visu, ko uzzināja, ierakstīja burtnīcās, pēc tam atzīmēja kartē. Taču viss šis darbs tikai nupat bija iesākts …

«Kāpēc gan Avotiem draud briesmas?» Deniss alcerē- jas tēva vārdus un nodomāja, ka vajadzētu iegriezties Maiskā, apciemot mežzini Zitinu un visu noskaidrot. Taču patlaban nevar atstāt Alksnaini. Mežā parādījušies kaitēkļi, kas kāri rij koku lapas, un tie pēc iespējas ātrāk jāiznicina.

«Labāk aizrakstīšu Sašam Morozovam,» viņš atcerējās paziņu no Maiskas skolas. Saša bija liels mežu draugs, viņus bija iepazīstinājis mežzinis Zitins.

Taču Deniss nepaguva ķerties pie vēstules. Tikko vēl bija klusums, bet nupat pagalmā sākās tāds tracis, it kā bars puiku bļaustītos, pārkliegdami cits citu. Deniss palūkojās pa logu. Vasja Savkins viens pats ņēmās par desmit, pie lieveņa kaut ko skaidrodams Denisa mātei un māšelei.

—   Savkin! — Deniss uzsauca. — Ko tu te dari?

—   Ko, ko! — Druknais apaļvaidzis pielidoja pie loga. — Tu te guli! Saucas par priekšniecību! Bet al- iiitis pazudis!

—   Pa-zu-dis! — Taņa jau raudāja.

—   Kā — pazudis? — Deniss apjucis jautāja. — Kur?

—   Vai es zinu? Tev tas jāzina! Tu esi mūsu skolas mežniecības priekšnieks.

Deniss, Vasjā neklausīdamies, izskrēja laukā un metās taisnā ce|ā uz skolu.

Jau pa gabalu viņš ieraudzīja, ka aploks ir nepierasti tukšs.

«Kā viņš varēja norauties no valga? Kā varēja aizbēgt? Zogs taču gandrīz pusotra metra augsts! Bet al- nēnam tikko gadiņš,» Deniss satraukti domāja.

PIRMAIS CEĻOJUMS

Skola atradās ciemata galā, bet alnīša aploks aiz malkas šķūņa, kur zaļoja kartupeļu lauks. Tālāk kā tumša siena pacēlās mežs. Tas rāmi un mierīgi šalkoja, vēdīdams sasilušu sveķu un skuju smaržu.

Alnītis mierīgi pierikšoja pie žoga, palūkojās atpakaļ, ievilka nāsis gaisu, tad atkāpās, ieskrējās un jau ar pirmo mēģinājumu viegli pārvarēja šķērsli. Viņš pat neatskatījās uz tiem, kuri bija viņu atsējuši.

Alnītis izslēja galvu, aicinoši notaurējās, it kā pavēstīdams ciltsbrāļiem par atgriešanos mājās, un tieši pāri kartupeļu laukam stalti, lēnā aidinieka gaitā devās uz mežu.

Tāpat kā visi aļņi — jauni un veci — viņš nevarēja lepoties ar labu redzi, taču dzirde viņam bija lieliska, 1111 patlaban, tuvodamies mežam, alnēns pārsteigts ievēroja, ka izzūd ierastie trokšņi — traktora rūkoņa, gaiļu līksmā sadziedāšanās, kāda negulējuša suņa aizvainota riešana, zemie, raižpilnie govju māvieni, tām pulcējoties pirms došanās uz ganībām… Un pretī aizvien skaidrāk kļuva sadzirdamas nepazīstamas, dīvainas balsis un skaņas, kuras alnītis agrāk savā aplokā tikko bija spējis atšķirt vai vispār nebija dzirdējis. Skurbinoši kūkoja dzeguze. Koki šūpojās. Nerimstoši, vienā laidā kā apburta šalca lapotne. Divi veci, panīkuši bērzi, viens pret otru atbalstījušies, tā kā čīkstēja, kā ievaidējās, it kā žēlodamies par likteni. Alnēns paslēja augšup lielās, lokatora antenām līdzīgās ausis, kuras, tāpat kā visu ķermeni, klāja sārta, asa spalva, un vērīgi ieklausījās šajā noslēpumainajā, valdzinošajā pasaulē. Tā solīja klusumu un mieru, kuru aļņi ciena par visu vairāk. Te nebija žoga, brīvība reibināja alnēnu. Un cik daudz barības! Turklāt kāda! Drīz vien viņš nolēma to nobaudīt.

Alnītis piegāja pie apses un vēlīgām, naivām acīm palūkojās pa labi un pa kreisi, tomēr skatiens bija piesardzīgs, jo mājas, tas ir, ciematā, par tādu pašu nedarbu, kādu nupat gribēja pastrādāt, viņš reiz bija kārtīgi dabūjis… Bet šeit jau cilvēku nebija un vispār viss izskatījās citādi. Alnītis skaļi nopūtās un, jau iepriekš priecādamies par gardajām brokastīm, ar priekšzobiem kā ar kaltu iešķēla zilpelēko apses mizu. Pēc tam, ar zobiem un lūpām satvēris no stumbra atlēkušo mizas sloksni, uzmanīgi pavilka to uz augšu un noplēsa svaigo, smaržīgo, gandrīz metru garo sulīgo strēmeli. Steidzīgi un kāri sakampa to mutē un ar baudu saka košļāt, aiz labsajūtas slienādamies.

Tad alnēns ieraudzīja pīlādzi, un viņam gribējās tikt pie tā galotnes, kur bija vissulīgākās lapas un dzinumi. Piespiedis lielo, kupraino galvu tievajam stumbram, alnēns nolieca to gandrīz līdz zemei un nolauza galotni.

Tā viņš patvarīgi izrīkojās pa mežu, līdz piepeši — tikpat negaidot ka viss šajā valstībā — manīja, ka viņam kads uzsēžas uz muguras. Alnēns sajuta nagus un vieglus spārnu sitienus. Resnais kakls traucēja atliekties un paskatīties, kas tur tup viņam uz muguras un nez kāpēc plūc laukā spalvas.

Mežonīgās bailēs, neko neapjēgdams, alnēns metās skriet. Viņam bija silta, bieza ada, tā ka koku zaru asos cirtienus viņš gandrīz nejuta. Spēcīgās kājas izrāva zāli, salauzīja krūmus.

Žagata jau sen bija aizlaidusies no alnēna muguras, ne tik daudz izbijusies, cik pārsteigta. Pacēlies augstāk, putns centās izprast, kādēļ alnītis tā metās prom. Žagatas taču vienmēr nolaižas uz aļņa muguras paplūkāt spalvu savām ligzdām. Vēl neviens alnis nebija žēlojies, nebija baidījies, gluži otrādi, bija priecājies, ka tiek vaļa no sapinkotās spalvas, kurā iemetušies kukaiņi. Bet šis te, muļķītis, līdz nāvei pārbijās …

Taču gudrā žagata velti brīnījās, viņa nesaprata, ka satikusi vēl ļoti jaunu alnīti, kas turklāt audzis nevis mežā pie mātes, bet ciemā pie bērniem, uz kuru mugurām žagatas nelaižas meklēt savēlušos spalvu.

Alnītis mazliet nomierinājās, kad ar joni ielidoja neliela, taču dziļā mežezera. No ūdens viņš nebaidījās. Gluži pretēji, viņam ļoti patika mazgāties, peldēties, viņš prata nirt.

Saule jau bija pacēlusies diezgan augstu. Simtiem uzmācīgo mušu un aklo dunduru lidoja ap viņu, kamēr viņš ēda. Pat tad, kad alnītis traucās cauri brikšņiem, aklie dunduri un mušas dzēla viņu visvārīgākajās, neaizsargātajās vietās — tur, kur bija pietūkuši nākamie radziņi. Sīs vietas, kas izskatījas pēc milzīgiem pumpuriem, asiņoja no kodieniem, bet asins smaka tikai pievilināja mušu un aklo dunduru barus.

Kāda bauda bija atrasties līdz pašām nāsīm ūdenī — aukstā, glāsainā ūdenī, kas paslēpa viņu no uzbrucējiem!

Alnītis aizvien vēl sprauslodams priecājās par mieru, te pēkšņi netālu izdzirdēja cilvēku balsis.

—   Kas tad tas?

—   Kā lai es zinu?

—   Kāds tā kā plunčājas pa ezeru …

—  Vai jūs esat dzirdējuši par noslēpumaino ezeru Skotijā? Tajā zem ūdens dzīvojot nezvērs — tik liels kā vilciens. Tāds briesmonis, ja uz viņu paskatoties — tulīt esot pagalam …

Pēc šiem vārdiem iestājās klusums. Taču alnītis zināja, ka cilvēki nav aizgājuši. Viņam bija žēl nākt lauka no ūdens, taču, sapratis, ka ezerā viņš ir neaizsargāts, alnītis ar troksni brida krastā.

—  Alnis! — kāds aiz krūma izbijies iesaucās. Taču redzams neviens nebija.

—   Alnēns, — kāda cita balss teica.

—   Liels gan …

—  Apklustiet jel, nāks vēl šurp…

—  Viņi jau neuzbrūk cilvēkiem.

—  Var gan uzbrukt. Tikai rudenī.

Visdrosmīgākais iznāca no krūmiem. Tas bija tāds

pats puišelis kā tie, kuri nedeva alnēnam mieru ciematā. Abi — alnītis un zēns — kādu brīdi noskatījās viens otrā. Alnītis, drīz vien zaudējis interesi par zēnu, pagriezās un lēnām aizkāpa prom, cenzdamies ar zariem un koku lapām notraukt no purna mušas un aklos dundurus. Viņam bija karsti. Tagad gribējās atlaisties kaut kur vēsumā un nosnausties. Alnitim paka] nolūkojās trīs zēni un meitene — kaimiņu ciema bērni, kuri bija atnākuši uz mežu ogās.

Meitene jautāja:

—   Kāpēc viņš ir viens pats?

Zēni paskatījās uz meiteni.

—  Varbūt aļņu māte paslēpusies?

—   Aļņu mātes nav, viņa to nebūtu pametusi vienu…

—       Zināt ko, — visdrosmīgākais un vissaprātīgākais ieminējās, — vai tik šis alnītis nebūs no Alksnaines… no skolas mežniecības?

Un bērni nolēma aizskriet uz Alksnaini un pastāstīt par alnijti Denisam Polozovam.

Tomēr alnīti neizdevās atrast. Kamēr Deniss ar savējiem atnāca līdz ezeram, bija pagājušas trīs stundas un no alnīša vairs nebija ne vēsts …

Alnītis kādus trīs kilometrus tālāk saldi gulēja, ielīdis tādā biežņā, kur cilvēks ne par kādu naudu nespertu savu kāju.

Atkal uzbrukumā devās niknās mušas, odi un aklie dunduri, taču alnītim miegā tikai nemierīgi paraustījās auss, ja kāds ļaundaris bija ielīdis pārāk dziļi.

Vienu vai divas reizes, kad mitrā zāle zem viņa bija sasilusi, alnītis pusmiegā pavirzījās uz citu — vēsāku vietu. Kad karstums bija rimies, viņš noraustīja kājas, mozdamies pagulēja vēl uz sāniem un miegaini paraudzījās apkārt, it kā nesaprastu, kur atrodas. Pēc tam neveikli piecēlās un devās meklēt kaut ko ēdamu.

Vakarīgajā mežā dvesmoja tas īpaši smaržīgais svaigums, kas pa visu dienu sastājās dziļi biezokņos;

tuvojās krēslas stunda, bet pēc tam nakts — pats īstais zvēru laiks…

Alnēns, priekšējās kājas plati iepletis, biezām lūpām plūca meža zemeņu lapas — nebaudītu gardumu. Viņš gausi vilkās gar nelielas gravas krauju, te pēkšņi no- čabēja zāle. Pazibēja kaut kas vijīgs, neliels — tā kā zvēriņš, kā čūska. Alnēns piesardzīgi paskatījās — viņa priekšā stāvēja mazs, brūns dzīvnieciņš — zebiekste. Pacēlusies uz pakaļkājām, viņa nekaunīgi blenza uz alnīti ar bezgala niknām, sarkani zvērojošām ačelēm, kurās nebija ne miņas no bailēm. Un tad sāka virzīties uz viņa pusi, acīm redzami draudēdama uzbrukt.

Alnītis vienaldzīgi novērsās un, lielās kājas cilādams, ar lūpām tvēra zemeņu lapas. Tai pašā mirklī ar visu augumu sarāvās un, cik spēka, spēra ar pakaļkāju. Gribēdama pārkost biezo ādu, viņa kājā bija ieķērusies bezbailīga zebiekste. Tā nu bija sliktāka par žagatu! Alnīti sagrāba paniskas bailes, un viņš metās bēgt. Instinkts vienmēr liek jaunajiem alnīšiem sargāt tos vārīgos izcilnīšus, no kuriem izaugs ragi. Jebkura nejauša nopietna pieskaršanās var tos sakropļot. Bet šoreiz alnītis izbailēs traucās, neko neapjēgdams, un tikai brīnums paglāba viņa nākamos ragus.

Kādā vietā, atsitusies pret grubuļainu koka stumbru, zebiekste apdullināta nokrita, bet alnēns tikai skrēja tālāk pa dzestro mežu. Viņš nepazina mežu, nezināja ceļu, un tas viņu arī neinteresēja — pat tad, kad alnītis jau bija pilnīgi nomierinājies.

Pēkšņi viņa nāsīs iesitās smaka — lai gan vāja, taču tik pazīstama un mīļa, itin kā alnītis sen pēc tās būtu ilgojies. Oda pēc aļņu mātes. Viņš uzreiz visu saprata un steidzās tai pretī. Tur, aiz tiem biezajiem krūmiem, viņu gaidīja māte… Bet pēc mirkļa zem alnēna kājām atkal lūza zari un viņš joza prom no saniknotas aļņu mātes. Tai bija pašai savs aļņu bērniņš un ne prāta nenāca pieņemt svešu alnēnu. Vēl aizvien nepelnītā aizvainojuma nomākts, alnītis pēc laiciņa satika citu pieaugušu alni. Tagad alnītis meta pamatīgu līkumu ap savu ciltsbrāli, lai gan tas bija noskaņots visai labvēlīgi … Drīz vien alnēna smalkā dzirde uztvēra nekautrīgos cilvēka soļus. Cilvēki vienmēr atšķīrās ar to, ka viņi ne 110 kā nebaidījās, bet visi baidījās no viņiem.

Ari šis cilvēks gāja pa mežu kā pa savām mājām, un visas meža skaņas pamira no viņa soļiem. Taču alnītis ari ne no kā nebaidījās, kur nu vēl no cilvēka! Bailes no žagatas un zebiekstes sen bija aizmirstas. Alnītis stāvēja uz pakalniņa zem priedēm un gaidīja cilvēku.

Cilvēks, ieraudzījis alniti, apstājās ka sastindzis. Ar nemanāmu, vieglu kustību viņš nolaida no pleca šauteni. Uz alnīti tas neatstāja nekādu iespaidu. Cilvēks nomērķēja. Alnītis bija viņam labi redzams. Tūlīt atskanēs šāviens un alnītis nokritīs. Kādreiz tāds pats šāviens bija nopļāvis viņa māti. Bet cilvēks nolaida ieroci un klusa balsī nolamajas. Viņš ilgi un apnicīgi kādu sunīja, par kādu zobojas, bet alnītis uzmanīgi klausījās.

—   Vai tā ir dzīve!… Pat mežā jābaidās. Man ir bail šaut! Tā nu vēl trūka… Nekādās iecietības pret darba cilvēku. Un tikai viņš! Tikai viņš, nelietis tāds!

Alnītis nepazina šo plecīgo, paveco vīru, kuram mugurā bija silta jaka. Varbūt pie tiem zēniem un meitenēm, kuri kopa viņu aplokā, alnītis pēc visām likstām būtu piegājis, bet šis saspringtais, ļaunais cilvēks viņam nepatika, un alnītis tajā paša gausajā, cienīgajā soli devās prom.

—   Vai tā ir dzīve! — cilvēks teica un nospļāvās. — Savi piecdesmit kilogrami gaļas aiziet — un kāda gaļa! Bet es baidos šaut, te nedrīkst šaut, vai maz kas var gadīties …

Sāka apmākties. Šķita, ka būs lietus. Taču alnītis par to neraizējās. Viņš izvēlējās klusāku vietiņu un likās gulēt.

NAKTS NOTIKUMS

Uz rīta pusi Svetlana Dončenko redzēja patīkamu, priecīgu sapni, un viņa 110 smiekliem pamodās. Meitene nerima smaidīt, kaut arī nevarēja īsti atcerēties, ko sapņojusi. Tā kā būtu bijis Saša Morozovs, draudzene Klāva, viņi ietu uz mežu .. .

Svetlanai sagribējās dzert. Viņa pastiepa roku uz naktsskapīša pusi, bet glāzi ar ūdeni neatrada. Meitene veikli izlēca no gultas un piegāja pie bufetes, kur stāvēja karafe ar ūdeni.

Istabā vēl bija pelēcīga krēsla. Nevarēja saprast, vai aiz loga ir nakts vai rīts… Gulēja visi deviņi stāvi viņu jaunajā mājā Maiskas nomalē. It kā visas parādes durvis — pat aptiekas un veikala durvis — būtu aizvērušas acis. Nekustējās pagalmā iestādītās liepas un pīlādži — ari tic gulēja. Pat laternas spīdēja miegaini. Svetlana, stāvēdama pie loga, izdzēra ūdeni un jau gribēja ieslīdēt atpakaļ gultā, te pēkšņi aiz transformatora būdiņas parādījās cilvēks.

Meitene neviļus pastiepās, lai saskatītu nācēju. Svetlana viņu pazina. Tas bija Saša Morozovs no Maiskas 13. vidusskolas tās pašas septītās «b» klases, kurā mācījās arī Svetlana …

Saša Morozovs uzmanīgi, kā zagdamies gāja pa viņu pagalmu. Bet Saša taču dzīvo pavisam citā mājā krietnu gabalu 110 šejienes. Trīs vai četras autobusa pieturas tālāk… Kāpēc gan viņš ieradies te, turklāt tik neiedomājami agri?

Saša Morozovs, kluss, atturīgs zēns, vienmēr bija izraisījis septītās «b» klases meiteņu interesi 1111 zināmu satraukumu. Zēni dievināja fiziku, kino, sportu, dejas vai vismaz saldējumu, bet Sašam patika mežs. Viņš bija ceļotājs, pēddzinis, viens no tiem, kuri atzīmē sadris- kātā kartē visas apstaigātās vietas. Tas nekas, ka lauks un mežs, un ceļojumi aprobežojas tepat ar vietējiem Avotiem, tas nav svarīgi. Kaut kas šajā nākamajā dabas pētniekā, vismaz pēc septītās «b» klases meiteņu domām, tuvināja viņu tādiem slaveniem ceļotājiem kā Arseņjevs, Prževaļskis, Mikluho-Maklajs un Heijerdāls.

Sašas dēļ Svetlana gandrīz saķildojās ar savu labāko draudzeni Klāvu Dorožkinu. Viss sākās ar to, ka Kļavai mežā iekoda bite. Bites grib, lai viņas cienītu. Bitēm nepatik, ja spiedz un vicina rokas pa gaisu. Varbūt viņas saprot, ka no nejauša sitiena viegli var aiziet bojā. Taču cilvēkam, it īpaši meitenei ir ļoti grūti palikt mierīgai, ja viņai uzlaižas bite, — kaut arī šī meitene būtu aizrāvusies ar dabas pētniecību. Nolaizdamās, paceldamās, nomērķēdama bite acīm redzami meklēja, kur varētu ietriekt savu aso dzeloni. Vajadzīga liela izturība, lai nesakustētos. Vai ari jābūt stingri pārliecinātai, ka bite nekad neuzbruks. Viņa dzeļ, tikai aizsargādamās …

Klāva neizturēja, atvairījās ar rokām, un bite sāka draudīgi riņķot viņai ap galvu. Meitene mēģināja atgaiņāt biti un tai pašā brīdi iespiedzās: kaut arī bite aizgāja bojā, tomēr paguva iedzelt Klāvai tieši vaigā.

—   Ko gan es viņai nodarīju? — Kļava gaudās, berzēdama sāpošo vietu un jau nožēlodama, ka nobeigusi nabaga biti. — Droši vien kāds trans, huligāns tāds…

—   Nē, tā ir darba bite, — Saša paskaidroja, veikliem pirkstiem paceldams mazo, pūkaino ķermenīti un uzlikdams uz plaukstas.

—   Kā tu to zini?

—   Tranu jau uzreiz var pazīt, — Saša negribīgi atbildēja. — Viņš ir daudz lielāks par darba biti. Vēders resnāks. Un acis aizņem vai pusi galvas. — Saša atturīgi pasmaidīja. — Tomēr galvenais ir tas, ka trans nekož. Viņam nav ar ko. Nav ne spēcīgu žokļu, ne dzeloņa …

—   Vai tiešām bišu vīrieši tik nekaitīgi? — Svetlana neticīgi jautāja, lūkodamās uz zēnu ar savām lielajām,^ brūnajām acīm. Bet Saša pat nepagriezās uz Svetlanas pusi. Viņš vispār bija tāds jocigs: uz skaistajām neskatījās, lūkojās tikai uz neglītajām. Bet šoreiz Saša vispār blenza tikai beigtajā bitē un sacīja, vērsdamies vienīgi pie Klāvas:

—   Varbūt viņa gribēja tev ko pateikt? Brīdināja, lai tu neuztraucies, nevicini rokas?

—   Ar dūkšanu, vai? — Klāva pasmaidīja ar piepam- pušo vaigu, acīm redzami apmierināta, ka Saša sācis ar viņu runāties.

—  Nē, bites runā bez skaņas… Viņas dejo. Saproti? Katra kustība kaut ko nozīmē.

—   Tiešām? — Svetlana augstprātīgi izmeta. — Un odi arī?

Viņa demonstratīvi nosita divus, kuri bija pārlieku uzmācīgi.

—   Par odiem es nezinu, — Saša vēsi atbildēja, — bet par bitēm — droši. Zinātnieki iemācījušies izprast viņu valodu. Skatīdamies bišu dejās, viņi it kā dzird, ko bites runā …

—   Ai, Saša, cik tas ir interesanti! — Klāva iesaucās. Šķiet, viņa bija pavisam aizmirsusi savu satūkušo vaigu.

—  Vai tevi tas patiešām interesē? — Saša neticīgi jautāja un pirmo reizi riskēja uzmest viņai acis.

—   Nu protams, ļoti!

—  Tad tev derētu izlasīt Halifmana grāmatu «Bites». Tas ir mūsu zinātnieks. Un vēl francūža Sovēna «No bites līdz gorillam».

—   Pagaidi, es pierakstīšu, — Klāva norūpējusies teica.

—  Vai tev tagad būs jauna aizraušanās? Nepētīsi vairs skudras, bet pāriesi pie bitēm? — Svetlana nevērīgi jautāja. Nesagaidījusi atbildi, viņa novērsās un sarauca pieri: lai gan pati ar Sašu darbojās vienā skolas jauno biologu pulciņa, tomēr šoreiz nezin kāpēc viņa apskauda Klāvu, ka bite iekodusi tieši draudzenei …

Šim niecīgajam gadījumam, starp citu, turpinājums nesekoja, jo Sašas Morozova pievēršanās Klāvai Dorož- kinai bija īslaicīga. Viss beidzas ar to, ka Klāva lieku reizi nopūlās, pētīdama spogulī savus vasaras raibu- miņus un uzrauto degunteli, no kura mūžam slīdēja nost brilles.

Ziemā Saša ņēma slēpes un krustām šķērsām izbraukāja visu apkaimi — pētīja meža zvēru pēdas, fotografēja tās vai pārzīmēja albumā un centās saskaitīt, cik zaķu, lapsu un aļņu mīt Avotos. Sašam patika novērot putnus bargā sala mēnešos, viņš ierīkoja tiem barota- vas un apgādāja tos ar ēdamo. Zēnam izdevās novērot vienu putnu, kas pat ziemas aukstumā nepārtrauca savu smalko, maigo dziesmu (tas bija pavisam mazs putniņš un saucās zeltgalvītis), taču bērni ne visai ticēja Sašam un domāja, ka tie ir parastie mednieku stāsti.

Agrā pavasarī, kad mežā vēl bija sniegs, bet ieplakās jau krājās ūdens, Sašu atkal neizturami vilināja laukā. Viņš zināja, kad pavasari kokos sāk cirkulēt sulas, kad no dienvidiem atgriežas putni, nekļūdīgi atrada mežā vietas, kur plauka pirmās puķītes — sniegpulkstenīši, bieži nesa uz skolu pavasara ziedus un dāsni apdāvināja ar tiem skolotājus un meitenes.

Taču vasarā mežs īpaši pievilka Sašu. Viņš pavadīja tajā gandrīz visu brīvo laiku. Saša bija uzcēlis tur būdu un ierīkojis slepenus novērošanas punktus, un septītās «b» klases meitenes runaja, ka Sašu pazīstot un rnilot gandrīz vai visi meža zvēri un putni.

Vai nu tā bija, vai nebija, bet Saša patiešām labi pazina Avotu dzīvnieku pasauli. Daudzi milzeņi aļņi mežā bija viņa draugi, ļāva pieiet klāt un labprāt ņēma no zēna rokām barību. Saša zināja, kur atrodas zaķu guļvietas, kur slēpjas lapsas, zebiekstes, meža piles, tilbltes, viņam pat izdevās uziet vecā, pamestā kūdras purvā ūdru un ondatru apmetni. Bet kādā tālā nostūrī Sašam laimējās atrast pelēko gārņu ligzdas. Gārņi katru pavasari atlidoja uz Avotiem un dzīvoja te līdz vēlam rudenim. Gārņi bija lieli putni, un viņu milzīgas ligzdas atradās augstās, vecās priedēs. Putni bija galīgi neaizsargāti un aizstāvējās no ienaidniekiem vienīgi ar izmisīgiem kliedzieniem. Ja vanags vai ērglis uzbruka viņu ligzdošanas vietai, mežā atskanēja nepārtrauktas putnu klaigas …

Kad jaunie gārņi mācījās lidot, viņi bieži vien izkrita no ligzdas. Saša tad viņus pacēla, nesa pie veterinārārsta vai dakterēja pats. Iesēja skalos, baroja ar svaigām zivīm un vardēm. Putni dzīvoja sprostā pie viņa būdas un izveseļojušies aizlidoja pie savējiem.

Divas vasaras Saša Gārnēns, kā bērni bija viņu iesaukuši, novēroja putnu ligzdošanas vietas, sīki pastāstīja skolas jauno biologu pulciņā un vietējā dabas aizsardzības biedrībā par viņu dzīvi, un speciālisti vienbalsīgi atzina, ka skolnieks Morozovs atklājis ļoti reti sastopamu, maz pazīstamu gārņu sugu, kas īpaši jāsaudzē un jānovēro.

Pēc tam Saša sāka interesēties par āpšiem. Viņš ļoti gribēja atrast šo dzīvnieku koloniju, taču vietējie mednieki un mežsargi stāstīja, ka šis bailīgais, vientulīgais zvērs jau sen izzudis 110 Avotu mežiem.

Tomēr Sašam laimējās. Reiz, meklēdams lapsu alas, viņš iznāca klusā klajumā bērzu un priežu ielokā un starp nelieliem pauguriņiem ieraudzīja divas dziļas alas. Saša apsēdās, atspiedās pret koku un pacietīgi vēroja. Kad sāka jau krēslot, no vienas alas paradljās divi zvēriņi siltos, pūkainos kažociņos, pagariem purniņiem, baltām svītrām uz galvas un gar muguru.

Saša saprata, ka tic ir āpši, un sēdēja kā sastindzis. Zvēriņi aptupās uz pakaļkājām, paknosījās, tad, palūkojušies apkārt un paošņājuši gaisu, pietipināja pie smilšu bedres. Apmetušies uz muguras, viņi sāka valstīties smiltīs no vieniem sāniem uz otriem. Tad, vēl aizvien gulēdami uz muguras, āpši rūpīgi izsukāja sev spalvu un izskrāpēja pūkainos vēderus.

Saša pēc tam vēl vairākas reizes, paņēmis līdzi zīmēšanas albumu, apciemoja āpšu alas un novēroja, kā dzīvnieki izved no turienes savus mazuļus, peras pa smiltīm, nes alā barību, velk lauka vecas, sagulētās lapas un nomaina tās ar jaunam — acīmredzot guļvietai paredzētām.

Saša pastāstīja par savu atradumu Palam Paličam Zitinam, un mežzinis bija ļoti iepriecināts.

—  Tas tik ir ko vērts! Mūsu Avoti kļūst arvien bagātāki. Parādījušies aļņi, lapsas, caunas. Un tu tagad āpšus atradi… Tas jau ir liels retums.

Apšu alas atradās Alksnaines skolas mežniecības zonā, diezgan tālu no Maiskas, un Zitins iepazīstināja Sašu ar Denisu Polozovu.

—   Lūdzu, turi cieņā un godā! Mežu draugs un sargs no Maiskas. Uzgājis jūsu apgaitā āpšu ģimeni. Vajadzētu viņus īpaši pavērot un apsargāt. Bet Sašu Moro- zovu jūs varat uzņemt savā mežniecībā … viņam uz to ir visas tiesības.

—  Mēs jau labprāt, — Deniss bija ar mieru. — Tikai mums nav formas tērpu. Pašiem nepietiek.

—  Viņš strādā arī bez formas tērpa.

Saša pastāstīja Denisam par saviem gājieniem uz mežu, par novērotajiem dzīvniekiem un putniem, parādīja zīmējumus un fotogrāfijās.

—   Uzskatīsim, ka tu esi mūsējais, — Deniss teica, — būsi galvenais zvērkopis. Par āpšiem neraizējies — nenolaidīsim acu no viņiem. Tikai uzturi ar mums sakarus.

Saša un Deniss šķīrās kā lieli draugi. Viņi nesatikās bieži, bet Saša visu laiku sūtīja uz Alksnaines skolas mežniecību vēstules un pastāstīja tajās par jaunām putnu ligzdošanas vietām, par dzīvajām radībām ezeros, par kaitīgajiem, rijīgajiem kāpuriem, kas uzbrūk gan priedei, gan ozolam. No Denisa viņš saņēma vēstules ar padomiem, kas jādara pirmām kārtam. Deniss ieteica uzskaitīt dabas pieminekļus. Viņš tieši tā bija uzrakstījis — «dabas pieminekļi», domādams skaistas ainavas un meža avotiņus un strautiņus ar aukstu ūdeni, un lielus, vecus kokus, kurus visādi jāsaudzē un jāsargā.

Deniss lūdza aprakstīt labākos ozolu, priežu, egļu un kļavu eksemplārus, iegaumēt, kur tie aug, lai vēlāk varētu no šiem kokiem ievākt sēklas.

Bet Denisa vēstulēs bija arī tādi jautājumi, par kuriem Saša netika skaidrībā. Kādā vēstulē Deniss žēlojās, ka viņiem nez kāpēc iznīkstot skudru pūžņi. Citā viņš uztraucās, ka mežā palicis maz dzegužu, kas iznīcina kaitēkļus, kuri noēd ozoliem lapas.

«Taču galvenais, Saša,» Deniss rakstīja, «sapulcini pēc iespējas vairāk uzticamu bērnu, kas mīl dabu, organizē zaļās patruļas, apsargā Avotu mežu bagātības. Jūs, maiskieši, tapat dzīvojat pie meža, nevis kur citur …»

Zinādami, ka Saša aizrāvies ar dzīvniekiem, vietējie mednieki, kuriem patika jebkura dzīva meža radība, labprāt gribēja ar viņu sadraudzēties.

—   Paklau, Gārnēn! — ikviens no viņiem satiekoties uzrunāja Sašu. — Stāsta, ka tu zinot Avotos visus zvērus — gan kažokādu, gan citus. Ja iznāk, parādi labu vietiņu, kur mīt lapsas, caunas. Āpši arī esot parādījušies.

—   Parādīšu, tikai ar vienu noteikumu — neņemiet līdzi ieroci, — Saša zobgalīgi atbildēja un gari un plaši izskaidroja, ka ir tāda starptautiskā Sarkanā grāmata. Tajā ierakstīti reti sastopamie dzīvnieki un putni, kuru tik maz palicis uz zemes, ka viņu medības uz visstingrāko aizliegtas, piedraudot ar bargu sodu. Sie dzīvnieki ir sarkanais vilks, Usūrijas tīģeris, gepards, ziemeļbriedis, Eiropas sumbrs, baltais lācis, Amerikas degunradzis, Havaju salu zoss, Prževaļska zirgs un daudzi citi.

—   Tīģeri un degunradži pie mums nedzīvo, vai tad lapsas, zaķi, meža pīles un tavējie āpši arī iekļuvuši Sarkanajā grāmatā? — mednieki brīnījās.

—   Vēl nav ierakstīti, — Saša atbildēja. — Tomēr viņus iznīcināt arī nav atļauts. Lai dzīvo un vairojas, it īpaši mūsu Avotos. — Un viņš visžēlīgi bija ar mieru aizvest gribētājus uz mežu, paradīt putnu ligzdošanas vietas, aļņu takas, lapsu un āpšu alas. — Taču noruna paliek noruna: šaut nedrīkst. Var tikai priecāties, zīmēt, fotografēt.

— Ej nu ej, — mednieki atmeta ar roku, zaudējuši par viņu jebkuru interesi. — Tu jau esi tāds žēlotājs, ka ar tevi grūti sarunāt.

Toties skolotājai Jeļcnai Ivanovnai Perepelkinai Saša bija neatsverams palīgs. Viņš bieži vien pavadija skolēnus bioloģijas stundas uz mežu, parādīdams tiem interesantākas vietas.

Logs bija atvērts, un Svetlana drošības dēļ atkāpās tālāk no tā. Tagad meitene bija pilnīgi pamodusies un saprata, ka no trešā stāva pagalmu var pārredzēt kā uz delnas, bet Saša no lejas, no pagalma, nekādā ziņā nevar viņu redzēt, ja tikai viņa pati neskatīsies laukā.

Saša apstajās zem balkona virs aptiekas un gari un skanīgi kā putns notrillināja — viņš lieliski prata atdarināt putnu balsis.

Svetlana drudžaini apsvēra — tajās parādes durvīs dzīvoja visiem pazīstamais Borja Ļevšins. Arī no septītās «b». Bet kas Sašam var būt kopīgs ar šo nelabojamo huligānu, viņu klases lietuvēnu, kas sagādaja raizes visai skolai?

Patiesi, drīz vien uz balkona izlēca Borja Ļevšins jeb Kreilis[1], kā puikas viņu sauca, ieraudzīja leja Sašu, pamāja ar roku un tūlīt pazuda.

Bija paredzams kāds vietēja mēroga detektīvs. Interesantāks neka televīzija.

Bet Saša pa to laiku piezagas pie pašas sienas un parava aiz aukliņas, kas, neviena neievērota, karājās no sestā stāva loga. Svetlana tikai tagad to pamanīja. Aukliņa bija piestiprināta pie loga, kur dzīvoja Vaļa Mahortovs. Vēl viens septītās «b» klases «zieds».

Kamēr Svetlana brīnījās par Sašas Morozova noslēpumainajām izdarībām un priecājās, ka tik veiksmīgi izsekojusi puikas, gan Ļevšins, gan Mahortovs bija nonākuši pagalmā pie Sašas. Viņi brītiņu sačukstējās un pazuda. Visi trīs. Bija tikai divdesmit minūtes uz sešiem. Kas to būtu domājisl …

Tad Svetlana atcerējās, ka norunājusi ar savu sirdsdraudzeni Klāvu Dorožkinu satikties tieši sešos uz tilta pār upīti, lai dotos kārtējo reizi novērot skudras. Klāva viņai tagad bija ārkārtīgi nepieciešama. Steidzīgi jāpastāsta draudzenei par notikumu pagalmā.

Ak, tam visam varēja būt ļoti nopietnas sekas! Klīda neskaidras valodas par lielu ekskursiju uz mežu. Vecāko klašu skolēni, kas visu zināja, apgalvoja, ka pārgājienu organizējot komjaunatnes pilsētas komiteja un Avotu mežniecība. Pārgājiens būšot grūts, ņemšot tikai zēnus… Un meitenes neņemšot. Pat jaunos biologus nc… Saša Morozovs, kurš caurām dienām klīda pa Avotiem, kuram mežs bija tikpat kā mājas, bet mežzinis Pals Paličs Zitins gandrīz vai tuvs draugs, protams, zināja visu patiesību par pārgājienu. Bet no viņa neko nevarēja izdabūt. Akmens, ne cilvēks…

Vai patiešām noslēpumainajam nakts notikumam būtu kāds sakars ar pārgājienu? Vai patiešām ņems līdzi pat Kreili un Mahortovu, bet viņu un Klāvu neņems?

PAZUDUSI SKUDRA

Dziļi mežā, kur saulainā dienā gaiss šķita zaļš, divas meitenes, notupušās uz ceļiem, vērīgi lūkojās zemē. Lāgiem, novērojumus nepārtraukdamas, viņas kaut ko steidzīgi ierakstīja lielās piezīmju burtnīcās, lāgiem ar mērlentu kaut ko mērīja.

—  Nesaprotu! Viņa nometa baļķi.

—   Bet mana, kā rādās, nolikusies gulēt.

—   Vai, vai! Grib pavilkt uzreiz trīs baļķus! Dusmojas… Paklausies, manuprāt, viņa lamājas.

To sacīja briļļaina resnite ar sārtiem vaigiem — Klāva Dorožkina. Viņas draudzene Svetlana Dončenko ar lielām, brūnām acīm un melniem, cirtainiem matiem ik pa brīdim pārtrauca novērojumus — viņai nedeva mieru visneiespējamākās domas.

—   Interesanti, kāda viņām ir sabiedriskā iekārta? Pirmatnējā kopiena?

—  Viņām nav nekādas iekārtas — nav taču cilvēki.

—   Kas par to? Viņas dzīvo kopā, nevis atsevišķi.

—   Nē, man šķiet, ka viņām jau ir feodālā iekārtā.

—   Viņas visas ir nabaga kalpones… Mēs novērojam divas kalpones. Bet drūmā, nepieejamā pilī sēž viņu pavēlnieks… Tur, noslēpumainajos pazemes pagrabos, viņš paslēpis savus dārgumus un nepakļāvīgās skaistules…

Meitenes jau sen nodarbojās ar skudru pētīšanu un sapņoja par atklājumu, kas, bez šaubām, satricinātu zinātni. Starp citu, atklājumi nebija galvenais.

Mežu sauca par Avotiem. To šķērsoja trīs upītes — Orja, Soša un Lugovaja; visur no zemes lauzās laukā avoti un strautiņi … Mežs atradās avotainā vietā un stiepās kilometrus četrdesmit. Visnomaļākais čūksnis, kur pilsētnieki nekad negāja, saucās Lāču stūris.

Pie Avotiem bija pierasts, neviens vairs pat nedomāja, ka no turienes atlido putni, ka tas ir Avotu gaiss, ko elpo, ka tā ir skuju un meža zāļu smarža.

Pat svētdienas, kad pilsētnieki devās tālos pārgājienos pa Avotiem, pastaigājās, lasīja ogas un sēnes, plūca puķes, sauļojās, peldējās, makšķerēja, centās atminēt putnu balsis, — ari tad gandrīz nevienam neienāca prāta, cik apbrīnojama ir šī apkaime.

Cilvēki atgriezās no meža priecīgi, apmierināti. Un viņi vēl ilgi smaržoja pēc priedēm, vērmelēm un naktsvijolēm, kuras slēpās tālās meža pļaviņās.

Svetlana un Klāva nolēma savu «zinātnisko darbību» saistīt ar Avotiem. Viņas izdarīs zinātniskus pētījumus. Kādus, to meitenes pašas nezināja, taču ne ar vienu apspriesties negribēja, jo bija enerģiskas un vairāk par visu cienīja patstāvību.

Galīgais lēmums tika pieņemts, kad Klāva izlasīja grāmatu par skudrām. «Zinātniskā darba» tēma saucās «Viena diena divu skudru dzīvē». Meiteņu plāns bija tāds. Viņas aizies uz mežu. Izvēlēsies rūsgano skudru pūzni. Kaut arī rūsganās skudras sāpīgi kož, toties ir lielākas, vieglāk novērojamas. Nolūkojušas divas skudras, sāks pētīt — katra savu. Un drīz vien atklās ko pārsteidzošu.

—   Varbūt skudras ir sūtņi no kosmosa un atlidojušas pie mums pirms miljoniem gadu? — Svetlana domīgi minēja. — Viņās ir kaut kas kosmisks…

Tiesa, pirmais gājiens uz mežu bija neveiksmīgs. Meitenes bez pūlēm atrada skudru pūzni. Skudras mudžēja vien, bet visas tik vienādas, ka meitenes, katra sev vienu izraudzījušās, tūlīt tās pazaudēja starp simtiem tādu pašu. «Kāda ir .tava iemīļotā krāsa?» Svetlana jautāja. — «Zaļa. Un kas tad ir?» — «Mēs piesiesim viņam diedziņus. Tu — zaļu, bet es — tumši zilu. Viņas būs mūsu «dāmas», bet mēs viņu «bruņinieki».»

Taču «dāmas» ietiepīgi neļāvās sevi izgreznot un neganti koda. Bija jāpamet nepateicīgās un, kā izteicās Klāva, jāsagatavo zinātnisks eksperiments.

Meitenes piepildīja ar šķidru krāsu pulvcrizatoru, no kura Klāva dažreiz uzpūta sev māmiņas smaržas, un sāka izstrādāt smidzināšanas tehnoloģiju, izmantodamas maizes drupačas, mušas un ķiršu kauliņus. Tika sabojāts galdauts un grīdceliņš, toties meitenes iemācījās nokrāsot jebkuru kustīgu priekšmetu. Sagatavošanās noritēja enerģiski, un tad tika nolemts, ka nu var izdarīt visnopietnākos eksperimentus.

Tajā rītā tieši sešos, kā norunājušas, Svetlana un Klāva satikās mežmalā aiz pilsētas. Meitenes lepni rādija viena otrai pulksteni — eksperimentam bija jāsākas stingri noteiktā laikā. Šodien uz mežu bija atnākušas nevis vieglprātīgas skolnieces, te bija ieradusies īsta, lieliski apgādāta ekspedīcija. Meitenēm bija līdzi divi pulverizatori, pudelītes ar zilu un zaļu tušu, termoss ar karstu kafiju, divas sviestmaizes ar šķiņķi, četras nnksti novārītas olas un puskilograms konfekšu. Svetlana vēl bija paņēmusi divas melnas maskas, ar kurām meitenes greznojās pēdējā skolas karnevālā. Ja gadīsies nejauši sastapt kādu zēnu, tas viņas nepazīs, un neviens nevarēs par viņām zoboties.

—   Par ko tad jāzobojas? — brīnījās vientiesīgā Klāva, tomēr nosprieda, ka zēni patiešām varētu viņas traucēt.

—   Puikas ir bezgala nelietīgi, — teica Svetlana un tūlīt pārsteidza draudzeni, sīki pastāstīdama, ko šorīt redzējusi, — par Sašu Morozovu un viņa neparastajiem draugiem.

—   Bet varbūt… — Klāva iesāka, taču aiz sašutuma satrūkās. — Nē, tas būtu pārāk briesmīgi!

—   Ja tev ir darīšana ar Ļevšinu vai Mahortovu, aizmirsti vārdu «pārāk», — Svetlana drūmi teica.

—   Man ienāca prātā, ka varbūt pārgājiens jau sācies ..,

—   Kā tad tā? — Svetlana novaidējās.

—   Bet ja Saša un visi citi tieši šorīt devušies…

Meitenes gandrīz vai metās atpakaļ uz mājām — uz skolu visu uzzināt. Taču Svetlana atjēdzās.

—   Tas nav iespējams! Viņiem nekā nebija lidzi, viņi aizgāja tāpat vien.

Tamlīdzīgi pārdzīvojumi spētu izsist no sliedēm pētniekus, kas nav sevišķi uzticīgi zinātnei, bet Svetlana un Klāva noturējās. Svetlana nicīgi paraustīja plecus.

—   Vai tiešām kaut kādi puišeļi atraus mūs no zinātniskiem eksperimentiem?

Nepagāja ne stunda, un meitenes jau bija izvēlējušās divas skudras. Klāvai šķita, ka viņas skudra ir ne tikai lieliska strādniece, bet arī gudriniece. Lāgiem, vilkdama kādu salmiņu, viņa apstājās un, ūsiņas raustīdama, kaut ko prātoja. Bet Svetlanas skudra bija tāda kā nejēga. Viņa nevis apgāja apkārt citām skudrām, bet, apkrāvusies, cik vien iespējams, līda pāri to gal- vām un mugurām un tad kūleņu kūleņiem vēlās lejā, pazaudēdama ceļa gan zāles stiebriņu, gan kāpuru, gan pat pusi gardās mušas.

—   Nesmejies! — Klāva pamācīja Svetlanu. — Pieraksti! Izdari zinātniskas atzīmes.

Tad nenocietās arī viņa un priecīgi smējās, skatīdamās uz savu aizbilstamo, kas nometa nastu pie skudru pils, bet, ja bija gadījies kas garšīgāks, ievilka šo gardumu skudru pūžņa dziļumā un tad skrēja no jauna medībās.

Rau, skudra apstājās pie jauna bērziņa, pakustināja ūsiņas it kā paostīdama, bet tad ieslīdēja skudru pulkā, kas rāpās,augšā pa balto stumbru. Tāds pats pulks atgriezās pa stumbru lejā. Nevarēja saprast, kāpēc viņas rāpušā.s bērza, jo nekādu guvumu tur nebija dabūjušas.

—   Varbūt viņas izlūko apkārtni? — Svetlana minēja. — Varbūt bērzs ir sargtornis, no kura viņas vēro, vai nenāk ienaidnieks?

—   Bet viņas tur nez kāpēc kļūst resnākas. Paskaties, augšā rapjas tieviņas, bet lejā nāk resnules.

Klāvas skudra aizrāpās līdz zariem un paslēpās zem spīdīgas bērza lapas. Rīts bija saulains, mežs sauss, bet no šīs lapas laiku pa laikam atrāvās maza pilīte un smagi nokrita zālē. Paskatījušās lapai otrā pusē, meitenes ieraudzīja,- ka tā visa ir pārklāta ar mazītiņiem bāli za|iem punktiņiem. Punktiņi bija ieķērusies lapa.

—  Tās taču ir laputis! — Klāva čukstēja, it kā baidītos, ka laputis viņu izdzirdēs un aizbēgs. — Tās ir skudru govis.

Skudra piesteidzās pie laputs un sāka glaudīt to ar saviem tausteklīšiem. Uz uts vēderiņa parādījās piliens. Skudra to tūlīt izdzēra. Bet laikam viņai šķita par maz. Skudra pieskrēja pie citas laputs.

—   Vai tu saproti? — Klāva sajūsmā iesaucās. — Viņa tās kutina! Bet laputis baidās no kutināšanas un atdod viņām savu sulu, lai tikai liek miera.

Skudras vēderiņš piepūtās kā bungas. Viņa lēnām sāka rāpties lejā. Bet pretī jau ķepurojās Svetlanas skudra… Tikusi līdz skudru pūznim, Klāvas skudra paslēpās tajā un pēc maza brītiņa atkal parādījās — nu jau tieviņa.

—   Esmu lasījusi, — Klāva teica, — ka viens skudru pūznis savāc no laputīm pa visu vasaru vairāk nekā desmit kilogramu sausa cukura. Vai tu zini, kā sauc zinātni par skudrām?

—  Vai tad ir tada zinātne?

—   Ir gan — mirmekoloģija.

—  Tatad mēs abas esam mirmekol.oģes?

—   Apmēram tā.

—   Tas ir šausmīgi! — Svetlana nopūtās. — Es gribētu zināt ne tikai par skudrām, bet par visu, kas te ir… Visu par mežu. Pēc manām domām — nav nekā labāka par mežu- Kāpēc pilsētas necel tieši meža vidū? Nu, protams, tā, lai tas tiktu saglabāts. Lai būtu visi skudru pūžņi, ziedi, lidotu putni, skraidītu vāveres un dažreiz pie taksometra pieturas atnāktu alnis. Un cilvēki smaidīdami palaistu viņu bez rindas. Bet alnis, noliecis skaistos ragus, aizietu biezoknī aiz veikala «Bērnu pasaule». Lai pilsēta būtu tikpat tīrs gaiss un tikpat priecīgi čivinātu putni ka meža.

—   Vai tu to visu saklausījies no Jeļenas Ivanov- nas? — Klāva jautāja.

—  Man viņa patīk, — Svetlana atzinās.

—   Tas jau redzams. Viņas stundās tu sēdi kā sastingusi un skaties viņai tieši mutē.

Sākumā meitenes baidījās sajaukt savas skudras, bet tagad viņām likās, ka pazītu katra savu pat tad, ja tās nebūtu iezīmētas ar zilo un zaļo krāsu. Meitenes bija pārsteigtas, cik daudz lieku, juceklīgu kustību skudras izdara. Vilkdamas savu celtniecības materiālu pie skudru pūžņa, viņas nekad negāja taisni. Šķita, ka ar tādu smagu nastu nebūtu nekādās jēgas mest līkumu. Taču skudras brīžiem gāja uz priekšu, brīžiem mīņājās uz vietas, brīžiem vispār vilka savus baļķus prom 110 skudru pūžņa, tomēr allaž pie tā atgriezās.

—  Vai tu ievēroji, ka visiem skudru pūžņiem augša ir kupolveidīga? — Klāva jautāja. — Kāpēc?

—  Un, kaut apkārt viss piebiris, kupols vienmēr ir tirs, gluži kā nolaizīts, — Svetlana viņai piekrita.

—  Turklāt skudru pūznis ir pareizas formas — ko- nusveidīgs, — Klāva godbijīgi turpināja. — Kā viņas to izveido? Skraida šurp un turp, it kā būtu galīgas nejēgas, bet iznāk tik kārtīgs konuss …

—  Noliksim kaut ko tādu, kas viņām nebūtu pa spēkam, — Svetlana ieteica.

—   Lai notiek! Uz kupola. Re, šo sprungulīti…

—   Ka tikai ko neizpostām …

Bet kas viss netiek darīts zinātnes labā! Skudru pūžņa pašā galā, kas bija tīrs, bez neviena gruzīša, rūpīgi tika uzlikts zariņš īkšķa lielumā … Tai pašā mirklī sākās trauksme. Vispirms desmitiem, simtiem, tad vienā ņudzošā lavīnā, kurā nevarēja izšķirt atsevišķas skudras, viņas skraidīja apkārt zariņam, pa zariņu, ar visu kustīgo masu to aizsegdamas.

—   Cik skudru ir vienā pūznī? — Klāva čukstēja.

—   Divi miljoni un vēl vairāk.

Pēc tam nāca visapbrīnojamākais. Skudras nespēja pievārēt smago sprungulīti. Tad viņas sāka to piesegt ar visādiem gruzīšiem — zaru un lapu drumsliņām. Drīz vien vairs nevarēja atšķirt, kur sprungulītis nolikts. Skudru pūžņa kupols atkal bija kārtīgs, gluds un tīrs.

Pēc pusstundas Svetlana teica:

—   Man šķiet — mēs esam izdarījušas kļūdu.

—  Kādu kļūdu? — Klāva bija priecīga, ka var pacelt acis no savas skudras.

—   Tēmu vajadzēja nosaukt — «Viena diena vienas skudras dzīvē». Tad mēs viņu pēc kārtas novērotu. Tā, kura būtu brīva, varētu dzert kafiju, ēst sviestmaizes un vispār dzīvot kā normāls cilvēks.

Pēc maza brītiņa Klāva atbildēja:

—  Tev laikam ir taisnība.

Vēl pusstundu pamocījušās, meitenes nolēma saglabāt zinātnei tikai vienu skudru. Izlozēja, un Klāvas skudra vairs nebija starp izredzētajām.

—  Tagad viena 110 mums var atpūsties, — sacīja Svetlana.

—  Ts-s-s… — pēkšņi iešņācās Klāva, piespiedusi pirkstu pie lūpām.

Svetlana pacēla galvu: netālu pie jaunām liepiņām stāvēja septītās «b» klases meiteņu un visu citu kārtīgo cilvēku niknākie ienaidnieki — Vaļa Mahortovs un Borja Ļevšins. Skaidrs — šie kaķu, suņu, zvirbuļu, varžu, puķu, ogu, ievu un ceriņu un vispār visa dzīvā iznīcinātāji nebija velti te nākuši. Viņiem uz muguras rēgojās nezin ar ko piebāzti maisi. Svetlana ātri izvilka maskas.

Puikas, izņēmuši no kabatām nažus, iegrieza liepām mizu un sāka plēst to garām strēmelēm 110 sulīgajiem stumbriem. Savijuši mizas grīstēs, zēni iebāza tās maisos un devās pie cita kociņa. U11 pēkšņi viņi ieraudzīja aiz krūma divas maskas. Briesmīgs kliedziens satricināja mežu:

—   Bundrivondrikarabčah!

Puikas, pametuši piebāztos maisus pie noplēstajām liepiņām, ko kājas nes, metās mukt.

Meitenes noņēma maskas, saskatījās un paklusu iesaucās: „

—   Uzvara! Urā!

Taču zēni tālu nebija aizbēguši. Atjēgušies viņi drīz vien atgriezās, un, paglūnējuši uz krūmiem, pazina Svetlanu un Klāvu.

—   Sadomājušas teātri spēlēt! — Vaļa īgni rūca, pienācis pie meitenēm. — Maskas!

—   Ā-ā, Avotu Valentīns un Boriss, — Svetlana izsmējīgi teica, noskatīdama zēnus. — Ražojat? Naudu raušat?

—        Vai nu bez tā, pats par sevi saprotams. — Vaļa smīnēja. — Bērniņiem ko pieniņu nopirkt… Tūlīt atdodiet mūsu maisus!

—        Nenāk ne prātā! — Svetlana nometās uz viena maisa, Klāva uz otra. — Kā nav žēl meža! Jums par lūkiem samaksās kapeikas, bet liepas būs pagalam. Un cik daudz eglīšu uz Jauno gadu nocirtāt! Ko jūs postāt mežu!

—       Kā gan Saša Morozovs jums to atļauj? — Klāva piebalsoja.

—        Saša? — Mahortovs paraustīja plecus. — Kas šis mums par noteicēju?

—       Izbeidz tēlot! — Svetlana pavīpsnāja. — Kur Saša pasvilpj, tur jūs skrienat.

—   Mē-ē-s? — Mahortovs izrieza savas vārgās krūtis.

—   Sašu mēs tinam ap pirkstu… Viņš mums ir…

—   Nu, nu! — Kreilis saīga. — Nemuldi!

Un Vaļa, no kaut kā nobijies, apklusa pusvārdā.

—       Ak jūs, slavenie pēddziņi un zvērkavji, — Svetlana nerimās. — Bet kas notika šorīt agri no rīta?

—       Nolūrēji, vai ne? — Vaļa, atguvies no pārsteiguma, metās viņai klāt.

—   Jā-ā! — Svetlana palielījās.

—  Vai tu zini, kas ar tevi tagad būs?

—       Nekas nebūs, — Kreilis apvaldīja draugu un teica Svetlanai: — Morozovs pasauca mūs palīgā. Te vienā vietā mežs bija aizdedzies. Mēs apdzēsām.

—   Jūs? Jūs apdzēsāt mežu?

—   Ja, mēs …

—       Vai tad jums kāda daļa par mežu? — Svetlana brīnījās. — Lai tas sadeg zilām ugunīm!

-     — Kamēr ļu krāci, mēs ar Morozovu rāvāmies vaiga sviedros dzēsdami,…

—   Bet, kad viņš prom, plēšat liepām mizu?

—        Nu kas tur sevišķs? — brīdi klusējis, Kreilis drūmi teica un atmeta ar roku. — Ek, ko tu saproti…

Vaļa atkal kļuva nemierīgs.

—       Tas Saša Morozovs ir ķerts. Nolēmis kaut kādu zaļo patruļu savākt.. Mežu, putnus un zvērus sargāšot. Kam tā patruļa vajadzīga! Tik un tā Avotiem drīz beigas.

—   Kāpēc tad beigas?

—       It kā jūs nezinātu! — Kreilis pavīpsnāja. — Avotos būvēs kombinātu. Ķīmisko kombinātu. Nepaliks ne liepu, ne bērzu, ne egļu.

—   Kāpēc laist mantu zudumā? — Vaļa piebalsoja.

—  Mēs ar Borju tāpēc ņemam, ko varam.

—       Jūs jau, protams, visur atradīsiet sev labumu! — Svetlana sadusmojās. — Bet es saku, ka Avotiem nekas nenotiks. Neviens neļaus.

—       Kas tad neļaus? Jūs ar Klāvu? Vai Saša Morozovs? Skudru karaspēku liksiet pretī?

—   Kaut vai mēs pašas!

—       Ko nu jūs varat iesākt… Cauri ir ar mūsu Avotiem …

—       Bet es saku, ka Avotus nosargās! — Klāva pacēla balsi. — Un jums nav tiesību strādāt mežā nedarbus!

—       Ek, kas tur ko runāt! — Kreilis, pamājis Vaļam, apņēmīgi devas meitenēm virsū.

Zēni atņēma viņam maisus ar liepu lūkiem, taču nebija paguvuši aiziet, kad aiz krūmiem izdzirdēja lūstam kritalas.

—       Tā, kāds jau drāžas šurp, — Mahortovs uztraucies sacīja.

Brikšķi kļuva aizvien skaļāki. Acīmredzot caur krūmiem lauzās kas liels un smags. Drīz vien starp kokiem pazibēja kads dzīvnieks. Bērni drošības dēļ atkāpās.

—       Tas taču ir alnītis! Vēl pavisam maziņš! — Kreilis apskatījies iesaucās un, izņēmis no kabatas maizes riku, devās alnim pretī. — Paša, Paša, — viņš aicināja.

—   Nāc šurp, nāc pie manis, palaidni!

—       Kāpēc tu viņu sauc par Pašu? — Svetlana ziņkāri jautāja.

—       Tas taču ir Alksnaines skolas mežniecības alnītis. Droši vien izbēdzis.

Galvu atmetis un ausis saslējis, alnītis jau gribēja mesties sāņus, taču cilvēka balss skanēja tik mīļi un ierasti, ka Paša palēnināja soli, apstajās un ļāva zēnam pienākt.

Kreilis pastiepa maizi un paplikšķināja alnītiin pa kaklu. Pēc brīža alnītis, pastiepis mīkstas lūpas, prasīja vēl.

—        Puikas, viņš grib vēl maizi! — Klāva iesaucās un sāka meklēt pa kabatām.

Zēni iedeva alnītim vēl mazliet maizes.

—       Labs lopiņš aug… būs daudz gaļas, krietni nobarots. — Kreilis ar lietpratīgu aci apskatīja alnīti.

—   Kādam jau tiks.

—   Kā tā — tiks? — Klāva nesaprata.

—       Mežā visādi gadās. Ja nu pēkšņi alnītim uzbrūk vilks…

—   Zināt ko, apsargāsim viņu, — Svetlana ierosināja.

—   Un piebarosim. Nāksim biežāk uz mežu.

—        Ka tad, žēlsirdīgās aukles barotājas! — Kreilis iespurdzās. Nosvilpies viņš bez kādas kautrēšanās uzsita alnītim pa muguru, un tas izbijies cirtās sāņus.

Zēni, pievākuši maisus, pazuda aiz krūmiem.

Meitenes atgriezās pie skudru pūžņa. Taču Klāva veltīgi aplūkoja zāli, pacēla lapas, pāršķirstīja katru stiebriņu. Zinātnei tik vērtīgās skudras — vienīgā eksemplāra, iezīmēta ar zilu krāsu, — nekur nebija.

—       Visbriesmīgākais, — Klāva šausminājās, — ja es viņu nejauši esmu saminusi.

—       Manuprāt, patlaban tas vairs nav tik svarīgi, — brīdi klusējusi, Svetlana teica un smagi nopūtās. — Ja nebūs Avotu, nevienam mūsu eksperiments ar skudrām nebūs vajadzīgs …

ATRASTA DIENASGRĀMATA

Tik sparīgi aizcirzdams durvis, ka no griestiem nobira apmetums, septītajā «b» iedrāzās Vaļa Mahortovs. Smīnēdams un lēkādams viņš iesaucās:

—   Ei, jūs! Paskatieties! Paipalas dienasgrāmata!

Bērni pietrūkās no soliem un metās pie Vaļas. Vienīgi Svetlana, kas mūžam visu darīja pēc sava prāta, un Klāva, kura vienmēr visu darīja la kā Svetlana, palika sēžam. Pārlēkdams no sola uz solu, no pašas pēdējas rindas atlidoja Borja Ļevšins un pirmais bija blakus Vaļam.

—   Parādi!

Vaļa atgrūda viņu ar plecu un, grozīdamies uz visām pusēm, saka stāstīt:

—   Es taču šodien esmu dežurants. Man jāskatās, lai visur būtu kārtība. Ieeju skolotāju istabā — tukšs. Pēkšņi redzu: zem pakaramā — «J. Perepelkina. Dienasgrāmata.» — Vaļa pacēla gaisā piezīmju burtnīcu un veikli, pat neatskatīdamies izvairījās no Kreiļa cieša tvēriena. — Skaidrs? Varbūt kādam ir jautājumi? Lūdzu iesniegt rakstiskā veidāl

—   Lasil

—   Par ko tur ir?

—   Klusu!

Visi klaigādami, cits citu grūstīdami, centās ieskatīties piezīmju burtnīcā. Tas, protams, bija interesanti, bet galvenais — gribējās patrakot. Jaunā bioloģijas skolotāja Jeļena Ivanovna Perepelkina, iesaukta par Paipalu[2], maiskas skolā strādāja otro gadu. Pret bērniem viņa izturējās brīvi un draudzīgi. Viņas uzticība savai zinātnei vienus aizrāva, otrus nomāca. Kad Jeļena Ivanovna divas stundas bija stāstījusi par zaļas lapas noslēpumiem un starpbrīdī vēl bērni traucās pie viņas, Mahortovs sacīja Kreilim: «Par vienu lapu divas stundas! Par koku norunās veselu gadu!»

—   Kam par ko botānikā divnieks. — Kreilis zobgalīgi saviebās. — Tad nu gan ir noslēpumi!

—   Lasi, Vaļa! Nestiep garumā! — klase trokšņaini prasīja.

Vienīgi Svetlana un Klāva protestēja. Viņas teica, ka dienasgrāmatā varot būt personiski noslēpumi.

Arī Saša pieprasīja, lai nelasot dienasgrāmatu.

—   Kā vairākums nolems, — paziņoja Vaļa un jau iepriekš līksmoja par uzvaru. Skaļi klaigādams, vairākums pieprasīja, lai lasot. Velti Saša un Svetlana kā vienā balsī skaidroja, ka tas ir vienkārši nelietīgi tāpat kā lasīt svešas vēstules.

—   Uzskatu, ka vairums ir par, — Mahortovs pavēstīja, uzrāpies uz sola. — Sākam lasīt!

Svetlana un Klāva gribēja aiziet, bet ziņkāre uzvarēja, un viņas palika pie durvīm. Taču Saša piecēlās un izgāja.

Vaļa atvēra dienasgrāmatu — un vienā mirklī iestājas pilnīgs klusums. Viņš sāka lasīt tik izteiksmīgi, kā stundas nekad nebija lasījis.

«12. oktobri.

Visu stundu traucēja Borja Ļevšins, kuru bērni iesaukuši par Kreili, kaut arī viņš nav kreilis. Ļoti gribēju izsūtīt viņu laukā. Tikko novaldījos.

(Ļevšins pavīpsnāja.)

Kas gan es par skolotāju! Tīrais pārpratums. Vēl līdz šim nevaru ieaudzinat bērnos mīlestību un cieņu pret mežu, dzīvniekiem, kokiem. Mahortovs man sagādā mokas. (Vaļa laiski izstaipījās.) Vai tiešām es neatradīšu ceļu uz viņa sirdi, saprātu, beigu beigās — skaistuma izjūtu? Viņā taču jābūt šai izjūtai! (Vispārējiem sajūsmas spiedzieniem skanot, Vaļa piesita sev pie krūtīm, paklausījās un pavēstīja: «Nav!») Viņš var tāpat vien, garām iedams, nolauzt kokam zaru. Reiz saskaitīju viņa nolauztajam zaram trīsdesmit sešas lapas! Katru stundu šis dzīvās lapas absorbēja divus gramus ogļskābās gāzes un izdalīja vairāk nekā gramu skābekļa. Bet nu tās bija nedzīvas! Uz visiem maniem pārmetumiem Mahortovs atbildēja, ka viņa mūžam skābekļa pietikšot.

20. novembrī.

vienu un to pašu: «Paipaliņa jūtas slikti, galviņa tai sāp tik dikti…»

Universitātē fitohclmintoloģijas katedru vada Ļevs Petrovičs Sļakotins. Viņš ir ļoti talantīgs; viņš ir paša akadēmiķa Skrjabina — visu helmintologu «dieva» skolnieks. Viņam ļoti piestāv vārds Ļevs. Fakultātē viņš bija iesaukts par Drūmo lauvu1 . Viņš laikam jūtas neērti sava milzīgā auguma un plato plecu dēļ, tāpēc vienmēr uzmet kūkumu.

Ļevs Petrovičs mācīja mūs cīnīties par mežiem, par tīru gaisu, tīrām upēm, par dabas bagātību sapratīgu izmantošanu. Viņš teica, ka jāārstē ne tikai cilvēki, bet visa Zeme — visa mūsu planēta. Lai gaiss pilsētas smaržotu pēc meža zemenēm un skujām, nevis pēc automašīnu izplūdes gāzēm. Lai uz visiem laikiem pazustu no planētas ne tikai nematodes, bet arī ērces, kāpuri — viss, kas saīsina vai bojā cilvēku dzīvi.

23. decembri.

Jau pirmajās skolas dienās man nācās griezties pēc palīdzības universitātē, kur biju mācījusies.

Mūsu pilsētā ir ķīmiskais kombināts. Mēs visi ar to lepojamies, bērni jau piektajā klasē strīdas, kurš uz kuru cehu ies strādāt. Mēs būtu vēl vairāk ar to lepojušies, ja pār kombinātu dienu un nakti nekarātos tā saucamās «lapsas astes» — dumgāzu mākonis. Tā dēļ nonīkst koki, putni aizlido, paliek tikai zvirbuļi.

Ļevs Petrovičs man toreiz atrakstīja īsu vēstuliti. No fakultātes atbrauca speciālistu brigāde, gandrīz trīs mēnešus nostrādaja kombinātā, izdarīja desmitiem eksperimentu, līdz beidzot «lapsas astes» pazuda.»

—   Tpū, tā taču ir pagājušā gada dienasgrāmata! — Kreilis bija vilies. — Palasi kaut ko jaunāku… par šodienu.

Viņu apsauca, taču Vaļa jau šķīra lapu pēc lapas, gandrīz neieskatīdamies tajās.

—   Re, — viņš teica, — tas ir nesen rakstīts.

<r24. aprīli.

Mums draud jauna nelaime. Sākumā paklīda valodas, ka Avotos pie Sošas — mežu masīvā pie pilsētas gribot celt ķīmiskā kombināta otro kārtu. Sašas Morozova māte — pilsētas sanitārā inspektore — man pastāstīja, ka bijis cits variants: uzcelt kombinātu pie Kuzminskas šosejas, — un šis lēmums bijis visiem pa prātam. Kur gan uzradās jaunais? Mežzinis Pals Paličs 2itins apgalvo, ka pie visa vainīgs projekta galvenais inženieris, kaut kāds Kočetkovs, kurš izvirzījis priekšlikumu krietni palētināt kombināta celtniecību. Aprīnojami, kur tādi cilvēki rodas! Varu iedomāties šo visu zinošo, sevī iemīlējušos personu, viņa runas manieri: «Mīļā, jūs esat pret rūpniecības potenciālu? Pret tautas labklājības pieaugumu, pret valsts līdzekļu ekonomiju?» Bet nav taču ko strīdēties! Ķīmijai ar Avotiem nav nekāda konflikta. Ķīmija ir nepieciešama. Nepieciešami ari Avoti. Konflikts rodas tikai tāda vienaldzīga cilvēka kā Kočetkova vieglprātības dēļ, jo viņš nevēlas redzēt tālāk par savu degungalu, negrib saimnieciski attiekties pret dabu.

Vēlreiz uzrakstīju vēstuli universitātei un esmu pārliecināta, ka kaut ko panākšu. Lai gan pret Avotiem ir parak liels trumpis. Lielā ķīmija! Tomēr jāatrod saprātīgs atrisinājums. Pašreiz ļoti nepieciešami autoritatīvi pierādījumi, cik saprātīgi ir saglabāt mežu masīvu un upītes, pat ja uz parastas kartes tās nav atzīmētas.

Pals Paličs, kurš apmēram pirms gada nomainīja veco mežzini, noskaidrojis, ka neviens nav zinātniski izpētījis Avotu masīvu, ne arī tā upes, mežezerus, floru un faunu. Ārste Morozova nespēj sniegt ziņas, kā mainīsies gaisa sastāvs Maiskā, ja nebūs Avotu vai arī mežs atvirzīsies no pilsētas par desmit, piecpadsmit kilometriem. Tādējādi nav elementārāko datu, lai izlemtu Avotu likteni. Bet būs taču nepieciešamas arī daudzas citas ziņas. To nav — un nav kur ņemt.

24. maijā.

Es ne mirkli nevaru aizmirst šo brīnumaino vēstuli.

Ļevs Petrovičs liek man priekšā vadīt ekspedīciju. Goda vārds, tieši tā ir uzrakstīts: «Jums jāvada ekspedīcija…» Avotos! Pasaulē, kas sākas tūlīt aiz mūsu pilsētas, nav nekā noslēpumaina. Es tikai netieku gudra,

vai tā ir atbilde uz manu vēstuli par Avotiem draudošajām briesmām vai arī bez manis kāds cits rakstījis universitātei.

Būs divas ekspedīcijas.

Vienu vadis Pals Paličs. Viņa uzdevums būs izpētīt galvenās Avotu upes — Sošu un Orju, raksturot tās — dziļumu, straumes ātrumu. Būs jāizdara ūdens analīze, jānosaka gultne un krasti, zivju krājumi utt.

Otra ekspedīcija būs mana. Jāsavāc dati, kas raksturotu Berežkovas mežu, tā floru un faunu. Janosaka, cik biezs ir mežs un kāda ir tā vērtība. Ārstei Moro- zovai uzdots sagatavot ziņas par Maiskas gaisa baseinu un tā iespējamām pārmaiņām.

Es tikai nesaprotu, kas piedalīsies ekspedīcijā. Kurš būs ar mieru veselu mēnesi gulēt pie ugunskura un neprasīt, lai vēl maksā algu? Varbūt lūgt palīdzību darba veterānu padomei vai dabas aizsardzības biedrības locekļiem? Telegrafēju, ka, bez šaubām, esmu ar mieru.

28. maijā.

Nekā nav.

Bet es jau noticēju, sadabūju Avotu rajona karti, cauru nakti to pētīju, nospraudu maršrutus …

3. jūnijā.

Telegramma … Man — no universitātes. Pastnieks aizgāja, bet es vēl arvien baidījos to atvērt. Beidzot saņēmos.

«Gaidu Jūs ceturtajā jūnijā. Sļakotins.»»

—   Vairāk nekā nav, — Kreilis teica pēc laba brītiņa.

Visi trokšņodami metās pie viņa un gribēja ieskatīties

dienasgrāmatā.

—   Ko tu neteiksi!

—   Ir nu gan tā Paipala…

Kāds atkārtoja:

—       «Gaidu jūs ceturtajā jūnijā. Sļakotins.» Bet šodien ir trešais …

—   Varbūt viņa vēl nav aizbraukusi?

Pēc mirkļa klase bija tukša. Lai ātrāk tiktu laukā, meitenes izlēca pa logu, jo tas taču izgāja uz pagalmu, bet no turienes vārtiņi veda tieši uz Austrumu ielu, kur mājā numurs pieci dzīvoja Jeļena Ivanovna.

Viņi jau pa gabalu ieraudzīja skolotāju.

Bērni aiz pārsteiguma pat sāka iet lēnāk, bet tad metās skriešus, priecīgi saukdami:

—   Jeļena Ivanovna!

Maza, ņipra, ar smailu deguntiņu kā Buratino skolotāja, saule acis miegdama, skatijās uz bērniem, kuri skrēja pie viņas.

—       Ņemiet! — Svetlana teica, dodama Jeļenai Iva- novnai dienasgrāmatu.

—       Ā-ā! Paldies, bērni! Es visur izmeklējos… Kā dienasgrāmata nokļuva pie jums?

—   Atradām…

—   Skolotāju istabā…

—  Jūs braucat prom, Jeļena Ivanovna?

Smejošām acīm skolotāja palūkojās bērnos un vairākas reizes, ne vārda neteikusi, pamāja ar galvu. Un tad pajautāja:

—   Izlasījāt, vai ne?

Kāds jau gribēja sameloties, bet tūlīt tika pārtraukts:

—   Ta nu iznāca …

—   Nevārējām nociesties…

—   Tas, protams, nebija labi… Bet ļoti interesanti!

—       Nu nekas! — Jeļena Ivanovna veikli sakārtoja Klāvai pionieru kaklautu. — Kad atgriezīšos, visu noskaidrosim. Bet tagad — atvainojiet. Es steidzos uz staciju.

—   Mēs jūs pavadīsim!

Bērni nekādi nespēja saņemt drosmi un pateikt to, kas visiem bija uz meles.

—       Vai jūs zināt, ko viņi grib? — Vaļa nicīgi jautāja. — Cer, ka jūs ņemsiet viņus līdzi ekspedīcijā.

—       Ekspedīcijā? — Jeļena Ivanovna pārsteigumā sarauca uzacis. Nenovaldījusies viņa iesmējās. — Ko tad jūs, bērni, esat sadomājuši?

Tagad, kad Mahortovs bija atklājis viņu noslēpumu, visi sadūšojās.

—   Vai tad nevar? Mēs jau esam pārcelti astotajā.

—   Mēs jau esam gājuši ekskursijās …

—       Piedodiet, bet tas nav nopietni, — skolotāja stingri teica. — Un tagad man jasieidzas.

Viņa atsveicinoties pamāja ar roku un atri pazuda aiz stūra.

—   Nu, ceļotāji? — Vaļa pavīpsnaja un aizvilkās pakaļ Kreilim, laiku pa laikam nospļaudamies.

—   Paipala, — kāds noteica un bēdīgi nopūlās. — Paipala vien ir…

—   Pēddziņi, ku-kū! — Mahortovs uzjautrinājās.

PĒDDZINIS NO MAISKAS

Sašas Morozova aizraušanās ar Avotiem sākās toreiz, kad viņš apmaldījās mežā.

Tas notika pirms pusotra gada, viņam vēl nebija trīspadsmit.

Pirms šī gadījuma viņš bija staigājis tikai pa Maiskas apkaimi, gar bezvārda strautu vai pa Mazo klānu un gar meža malu.

Viņš varēja stundām iet pakaļ tauriņam, pētīdams, kā tas ēd un kur lido. Tāpat varēja, notupies uz ceļiem, vērot, kā lēkā sienāži, klausīties viņu čirkslināšanā, cenšoties saprast, kāpēc viņi tā lēkā un čirkstina, kāda tam jēga. Vai ari staigāt gar bezvārda strautu, aizaugušu ar ūdenszālēm, kaut ko izsekodams, kaut ko tikai viņam vien redzamu novērodams. Viņu neviens netraucēja: māte, sanitarā ārste, bieži bija komandējumos, tēvs, montētājs, braukāja pa visu Savienību.

Sī neremdināmā zinātkāre reiz beidzās ar to, ka Saša apmaldījās.

Viņš jau agrāk bija gājis uz mežu, bet netālu — lidz pirmajam grāvim. Kaut arī tur caur kokiem vairs nevarēja redzēt Mazo klānu, viņš zināja, ka vienmēr atradis ceļu uz to. Tāpēc līdz grāvim Saša gāja bez kādām raizēm. Tur viņš apstājās. Viņam šķita, ka aiz grāvja sākas īstais mežs, neviena neiestaigāts, ar ziediem un kokiem, kurus vel nav skārusi cilvēka roka. It kā nezināms spēks vilka viņu pāriet pāri grāvim. Beigu beigās — kamēr viņš zina, kur ir grāvis, viņš zina ari ceļu uz Mazo klānu. Tas viņu nomierināja, un Saša piesardzīgi devās tālāk. Aiz grāvja auga krūmi, jaunas apsītes, un tad sāka nākt bērzi, priedes, ozoli, egles. Zalc te nebija tik nobradāta un izmīņāta, pērnā gada grambas bija biezi aizaugušas… Gaiss kļuva tīrāks, saldāks, šķita zaļš. Tauriņi un sienāži izskatījās drošāki, priecīgāki; viņi it kā nebaidījās no zēna un bija pārsteigti, kad Saša mēģināja viņus ķert. Kāds neliels putniņš — līdzīgs zvirbulim, bet ar iesarkanu krūtiņu — pazibēja dažus soļus tālāk, un Saša, cerēdams ieraudzīt ligzdu, patīksminaties par mazuļiem, devās putniņam paka], līdz bija spiests apstāties, jo putns nez kur pazuda. Un nu viņš nemierīgi sāka prātot, uz kuru pusi varētu būt grāvis. Saša sāka iet uz vienu pusi un gāja ilgi, visu laiku sevi mierinādams, ka grāvis tūlīt parādīsies, taču tā nebija. Gluži pretēji, nāca pavisam jaunas — nepazīstamas, cilvēku nestaigātas vietas. Šeit pat koki šķita lielāki un zale vēl biezāka — tajā pinās kajas. Bet krūmi ķērās biksēs un kreklā, skrāpēja rokas.

Kā par spīti, viņš nesastapa nevienu cilvēku. Un Saša izbijies nodomāja, ka sēņotājiem ir par agru — sēņu taču vēl nav, bet kurš gan tāpat vien bez iemesla nāks šajos brikšņos, vienīgi viņš, savādnieks.

Kad Saša iegāja mežā, pulkstenis bija divi vai pus- trīs. Jūnijā ilgi ir gaišs, bet tagad kļuva vēss un likās, ka saule sāk rietēt… Saša nevarēja iedomāties, cik ilgi viņš jau staigā pa mežu. Tikai juta, ka ir noguris, kajas vairs neklausa, bet rokas dreb. Viņš nebija paņēmis līdzi ne riecienu maizes, ne sērkociņus, ne nazi.

Kā tagad būtu noderējis kompass! Saša centās atcerēties tamlīdzīgas situācijas, bet neko jēdzīgu neatminējās, un to, kas iešāvās prātā, viņš nemācēja izmantot. Sūnas kokiem aug ziemeļu pusē. Taču koku stumbri bija pārklāti ar sūnu no visām pusēm. Un ko tas dotu, ja viņš uzzinātu, kur ir ziemeļi? Viņš taču bija pavisam apjucis un nezināja, kur ir mājas — uz ziemeļiem, dienvidiem, austrumiem vai rietumiem. Ari kompass nebūtu viņu glābis.

Vairākas reizes Sašu pārņēma šausmas un acīs saskrēja asaras. Aizmirsis pašlepnumu, Saša sauca palīgā. Lāgiem viņš apsēdās un piespieda sevi mierīgi padomāt. Kur bija saule, kad viņš ienāca mežā? Tajā pusē bija arī mājas. Tātad jāiet pret sauli. Taču kopš tā laika bija pagājušas daudzas stundas. Saule pārvietojās. No austrumiem uz rietumiem. Pareizāk — no dienvidiem uz rietumiem, jo tad, kad viņš ienāca mežā, saule jau bija vairāk dienvidos … Dažbrīd Sašam likās, ka viņš beidzot ticis skaidrībā, sapratis, kur jāiet. Nepacietīgi viņš priecīgs lēca kājās un gāja, pat skrēja; nepievērsdams uzmanību ne zālei, ne krūmiem … Līdz atkal saprata, ka neiet, kur vajag. Un viņš griezās atpakaļ pretējā virzienā. Bet pēc desmit minūtēm lamāja sevi, ka mainījis virzienu, jo pirmīt droši vien bija gājis pareizi un varbūt pavisam maz bija palicis līdz grāvim. Kad mežā jau saka krēslot, Saša, zobus sakodis, nolēma, ka pārnakšņos tepat. Tas būs pat interesanti!… Neviens no viņu klases, varbūt pat no visas skolas nekad viens pats nebija pārnakšņojis mežā, bet viņš pārnakšņos. Un nekas ar viņu nenotiks. Nav jau no cukura. Un odi ari neapēdīs. Lai gan kož kā traki, asinssūcēji …

Kamēr vēl bija gaišs, Saša sameklēja augstu un sausu vietu —• zem ozola; vecajās, sakaltušajas lapās ka akmentiņus varēja just pērnā gada zīles. Viņš tās izlasīja, lai nespiestu; ar zināmām šaubām mēģināja pagaršot… nē, nebija pārkožamas. Arī riekstu mežā vēl nebija, vispār nebija nekā ēdama. Bet ēst gribējās kā vilkam. Nu nekas! Saša kaut kur bija lasījis, ka cilvēks bez ēšanas un dzeršanas var ilgi iztikt. Tad jau ari viņš iztiks.

Varbūt viņu tomēr meklē? Tēva un mātes nav mājās, bet tas nekas. Mamma lika savai māsai krustmātei Aņai pieskatīt Sašu. Krustmāte Aņa droši vien šovakar atbrauks pie viņa un, uzzinājusi, ka Sašas nav, uztrauksies un sacels trauksmi. Varbūt pa mežu jau staigā cilvēki, milicija steidzas viņu glābt? Saša piecēlās, paskatījās apkārt, gribēja kliegt, tomēr nekliedza — viņam likās, ka nav labi trokšņot naktī mežā, bija bailes…

Visnelādzīgāk viņš jutās, kad pavisam satumsa. Saša trīcēja gan aiz aukstuma, gan aiz bailēm. Kreklā vien nebija sevišķi patīkami pārnakšņot mežā. Ķēpausis tāds, būtu kaut sērkociņus paņēmis līdzi! Tik tumšs kā mežā nav pat uz ielas, nerunājot nemaz par dzīvokli. Tur vienmēr ir kāds gaismas stariņš. Bet šeit — nekā. Pagulējis Saša piecēlās 1111 lēkāja apkārt savam ozolam, cenzdamies netrokšņot un neklabināt zobus. Mazlietiņ sasildījies, viņš atkal atlaidās zemē, ccrēdanis, ka varēs aizmigt. Taču tumsa kļuva vel biezāka un mācās virsū. Atskanēja viegla čaboņa — it kā tuvotos kāda zvēra soļi. Un kādi savādi, ļaunu vēstoši kliedzieni — vai tad tā kliedz putni? Ne, tas nav putns, tas ir kas cits … Bet, kad blakus nobrikšķēja krūmi un kļuva dzirdama milzīga zvēra smagā elpa, Saša metās pie ozola, lai uzrāptos tajā, taču stumbrs bija pārāk resns un bez zariem, un, kad viņš atskatījās, sirds gandrīz vai pamira, jo paris soļu atstatu Saša ieraudzīja briesmoni — kum- painu, drausmīgu purnu un ragus kā izrobotas lāpstas… Saša atkrita zemē…

Alnis brīdi pastāvēja pie zēna un aizgāja. Bet Saša vēl ilgi gulēja, neuzdrošinādamies pakustēties. Pēc tam — laikam jau aiz noguruma — tomēr iemiga. Pamodies trīsēja drebuļos, jo bija izsalies līdz kaulam. Ir nu gan aukstums rīta agrumā meža, pavisam kas cits nekā mājas gultā. Saša pielēca kājas, sāka vicināt rokas, lēkāja, vai piecpadsmit reižu apskrēja apkārt ozolam. Kads lielisks koks izaudzis! Skaistulis! Otra tāda neatrast. «Cik jauki mēs abi te pārnakšņojām… Paldies tev, ozol!» Putni skaļi čivinaja, un Sašam likās, ka tie apsveic viņu ar varoņdarbu. Viņš nenocietās, ne- uzlielījis sevi:

— Viss kārtībā! Nošņācos mežā. Viens pats.

Tomēr ēst un dzert gribējās tā, kā savu mūžu nebija gribējies. «Jābeidz muļķoties,» Saša nolēma. «Vakar aiz bailēm skraidīju ka prātu zaudējis. Riņķoju apkārt pa mežu. Pietiek! Iešu tieši pret sauli. Kaut kur jau iziešu.»

No rīta, kad priekšā vesela saulaina diena, viss izskatījās citādi. Paugurs, uz kura auga ozols, kā izrādījās, bija apdzīvots jau pirms Sašas. Nedaudz tālāk paceļas milzīgs skudru pūznis. Tadu viņš vēl nebija redzējis. Ne mazāk kā metru augsts un pusotra metra plats. Rūsgano skudru pulks — šis pils iemītnieki — atgriezās no rīta uzbrukuma laputīm. Sasodīts, bijušas brokastīs… Dažas skraidīja turpat Sašam pie kajam. Bruņotas krūtis izslējusi, priekšējā skudra pacēlas, taustekļus kareivīgi kustinādama. Saša jau notupas, lai aplūkotu viņu tuvāk, bet tad atcerējas, ka ir apmaldījies. Tagad viņš to uztvēra daudz mierīgāk. Butu tikai gabaliņš desas un maizes …

Saša nolauza resnu bozi un tūlīt jutās drošāk. Iedams noplēsa tam mizu. Pamēģināja šo mizu pakrimst, likās pat salda, bet tad kļuva rūgta, un viņš to žigli izspļāva.

Un tad Saša izdzirdēja tālu, paklusu, taču skaidri sadzirdamu automašīnas signālu. Tas atskanēja nevis tur, uz kurieni viņš gāja, bet pa labi. Nebija viegli piespiest sevi nepagriezties uz signāla pusi un iet, kur nolēmis. Saša tomēr apņēmīgi devās pretī līksmajai saulei. Pēkšņi mašīna ierūcās pavisam tuvu — tur, kur viņš gāja. Pēc ceturtdaļstundas Saša ieraudzīja ceļu, bet pēc stundas ar pirmo garām braucošo mašinu parradās Maiska. Viņš pat nespēja noticēt, viņam kļuva tā kā žēl, ka mežs un viņa ozols, naktsmītne, briesmīgais un labsirdīgais alnis — viss, kā izrādījās, bijis tik tuvu …

Atcerēdamies šo gadījumu, Saša neviļus pasmaidija. Tagad viņš staigāja pa mežu kā pa savām mājām. Un ne reizi vien, iepriekš brīdinājis vecākus, palika mežā pārnakšņot. Ne jau tā kā pirmo reizi… Tumsa viņu nebiedēja. Tagad viņš skaidri atšķīra visas meža skaņas. Saša pārgulēja sava lieliskajā būdā, kuru pats bija uzslējis slepenā vietā, ar paštaisītu guļamo lāviņu un priekšdienām sagādatu pārtiku.

Tā bija laba, izturīga būda, kas viņam prasīja ne mazumu raižu un pūļu.

Kārtis bija dziļi ieraktas zemē, pārklātas ar biezu egļu zaru kārtu un svaigām velēnām. No grīšļiem pīts aizkars sedza ieeju. Būdas priekšā bija ierīkota ugunskura vieta, aplikta ar lieliem oļiem, kurus viņš bija atnesis no upes. Seit Saša brīvajā laika mācījās, lasīja Brēmu, Fabru un Arseņjevu, novēroja augus, kukaiņus un putnus. Reiz viņam izdevās izglābt dzeni. Saša nejauši pamanīja, ka dzenis nes meža malā koka dobumā barību, un saprata: tur dzeņu mate pere mazuļus. Bet šajā viela negaidot aizdegās mežs — un dzenis pazuda. Vai nu bija gājis boja, vai aizmucis, kas to lai zina. Saša aiz ziņkāres pēdēja bridi, kad uguns jau plosījās pavisam tuvu, tomēr uzrāpās kokā. Ielūkojies dobuma, viņš bija bezgala pārsteigts. Dzeņu māte sēdēja uz olam, it kā nekas nebūtu noticis! Karstums atplūda ari šeit, viņa dzirdēja uguns briesmīgo sprakšķēšanu, bet nekustējās. Kad Saša pastiepa roku pēc viņas, putns pat pretojās. Ieknāba tik sāpīgi, ka Saša gandrīz vai nokrita no koka.

— Tā jau tu vēl vari sadegt, — viņš dusmīgi purpināja, tomēr negribot izjuta cieņu.

Saša domāja uzaicinat uz savu meža būdu kādu labu draugu — tādu, kas mīlētu Avotus tāpat kā viņš. Tomēr neviens neizrādīja tikpat lielu interesi par Avotiem, un Saša nesteidzās atklāt savus noslēpumus citiem bērniem. Toties viņš sadraudzējās ar Avotu mežzini Palu Paliču 2itinu un viņa palīgiem. Saša kļuva viņiem uzticams draugs visos pasākumos un pats apguva no viņiem praktiskas iemaņas meža gudrībās.

Jāsaka, Avotu mežzinis nepavisam nebija līdzīgs tiem mežsargiem un mežziņiem, kādus parasti apraksta vecās grāmatās. Viņam nebija nedz melnas, briesmīgas bārdas, nedz bieza brezenta lietusmēteļa, nedz draudīgas divstobrenes uz pleca un cirvja aiz jostas.

Pāvels Zitins bija vēl jauns cilvēks, kaut arī bērni viņu sauca par tēvoci Pašu vai Palu Paliču. Kalsnējs, solīds, gludi skuvies, ģērbies karavīru formas blūzē, ar ūdens blašķi un lauka planšeti pie sāniem un kompasu uz rokas.

Avotos Pals Paličs bija sācis strādāt pavisam nesen — pagājušaja rudenī, kad vecais mežzinis aizgāja pensijā. Viņa vietā tad arī tika iecelts Pāvels Zitins, kurš pirms tam bija strādājis kādā no ziemeļu mežniecībām.

Saša patiesi cienīja Palu Paliču par viņa atklātību, taisnprātību, kas robežojas ar skarbumu, par viņa mīlestību uz mežu un naidu pret ta ienaidniekiem. Tajā rītā, kad Svetlana nejauši ieraudzīja savā pagalma Sašu Morozovu, viņš kopā ar Mahortovu un Ļevšinu devās patrulēt uz septiņdesmit sesto kvadrātu. Kreilis un Vaļa samelojās, ka dzēsuši meža ugunsgrēku. Nekāda ugunsgrēka šajā kvadrātā nebija.

Turējās vasaras sākumam neparasts karstums; visu laiku draudēja mežu aizdegšanās briesmas. Zitins ar saviem palīgiem krita vai no kājām. Pilsētas iestādes, kas atbildēja par to uzraudzībā nodotajiem mežiem, noorganizēja ugunsdzēsēju tehniku un cilvēkus. Ja Avotu mežiem draudētu nopietnas briesmas, tiem, protams, tiklu palīdzēts. Taču Pals Paličs uzskatīja, ka nepieciešamas patruļas, regulāri jāapstaigā meža iecirkņi. Kamēr viņa oficiālais rakstiskais iesniegums pilsētas tautas izglītības nodaļai tika sūtīts uz skolām, viņš palūdza Sašu sapulcināt kādus desmit drošus un veiklus puišus — tādus, kas paši gribētu palīdzēt Avotiem.

—   Kas jādara? — Saša nepacietīgi jautāja.

—   Kaut vai jāpierauga putni, skudru pūžņi, jaunaudzes. Es viens pats visu nevaru izsekot. Bet mežā, kā redzams, parādījušies plēsoņas.

—   Kādi plēsoņas? — Saša brīnījās. — Vilki, lūši? Tiešām?

—   Kur nu! — Pals Paličs iesmējās. — Izskatās, ka no divkājaino sugas… no tiem, kas nesaudzē dabu. Liepām plēš mizu, cērt ozolus, apdullina zivis, ķer dziedātājputnus. — Viņš izņēma 110 somas vairākas no zirgu astriem pītas cilpas. — Re, kādas viņiem ķeramas ierīces … Atradu meža …

—   Pal Palič! — Saša iesaucās. — Viņus taču vajag izsekot!

—   Par to jau es runāju, — mežzinis atbildēja. — Griezos pie komjauniešiem, lai viņi palīdz sargāt mežu. Jums, pionieriem, arī neklājas stāvēt malā. Izveidojiet no zēniem tādu kā zaļo patruļu dabas aizsardzībai, esiet drošāki, draudzīgā pulkā biežāk ejiet uz mežu… Sekojiet, vērojiet, uzmaniet! Tad tie meža laupītāji un postītāji ari piesargāsies…

—   Pal Palič, tas taču ir lieliski! — Saša nopriecājās.

Taču, viņam par lielu brīnumu, brīvprātīgo palīgu neatradās. Viņš piedāvāja iestāties zaļajā patruļā vienam, otram, taču dzirdēja atbildi:

—  Mamma bārsies.

—   Kā tad, baigā vajadzība!

—  Man no rītiem nāk miegs, tad vislabākā gulēšana …

—  Mežsargi lai sūt, un man jāsargā?

Vienīgi Ļevšins un Mahortovs bija ar mieru. Viņi sīki izprašņāja Sašu, ko Pals Paličs licis darīt, šķiet, paši aizskrēja pie viņa pārliecināties un stādīties priekšā un vienīgie no visiem zēniem saka pēc labākās sirdsapziņas dežurēt. Turklāt, Sašam par vēl jo lielāku izbrīnu, Kreilis un Vaļa mežā jutas kā mājās. Tiesa — savas pastaigas viņš tos pāris reižu bija kaut kur pie upes vai inežā sastapis, taču nenojauta, ka viņam darīšana ar īstiem mežiniekiem.

— Kas nu mēs par mežiniekiem! — Kreilis atmeta ar roku. — Ko tu iedomājies!

Un tad pieteicās vēl viens brīvprātīgais sargs: vecais pensionārs Timotejs Vlasjevičs Peščaļins. Viņš gan bija īsts mežinieks. Vasaras mēnešos Peščaļins strādāja sagādes punktā par pieņēmēju, braukāja pa mežu ar valsts zirgu, pieņēma no cilvēkiem salasītās sēnes, ogas, mizas. Peščaļins skaitījās vietējās dabas aizsardzības biedrības aktīvists un bija pilsētas aptieku pārvaldes īpaša aizgādībā, jo neviens labāk par viņu neprata vākt ārstniecības augus.

ZAĻKNĀBIS

Svētdien ap pusdienas laiku Sarkanās ielas četrpadsmitā nama pagalmā iebrauca kravas automašīna ar mantām. Tiklīdz atvērās durvis, no kabīnes kūleņu kūleņiem uz asfalta izvēlās suns, melnam, pinkainam dzijas kamolam līdzīgs, un pēkšņi sāka dobjā balsī riet. Sunim pakaļ izlēca vārga izskata puišelis brillēs ar bieziem stikliem un iesaucās:

—   Vavi! Vavi, šurpu!

—   Kas tad tas par koncertu? — jautāja Kreilis un pienāca tuvāk, rokas nonēsāto bikšu kabatās dziļi sabāzis. — Vai te cirks, vai, atbraucis?

Viņam blakus nostājās Vaļa (abi tikko bija spēlējuši uz naudu). Tas sāka blenzt uz suni, pietupās un, brīdi padomājis, mīlīgi viņu pasauca:

—  Minci, minci, minci!…

—   Tas ir suns, — atbraukušais puišelis steidzās paskaidrot. — Viņu sauc Vavis, bet mani…

—   Ei nu! Tas ir kaķis! Vai ne, Borja?

—   Skaidrs, ka tas ir kaķis.

—   Goda vārds, suns! Ļoti labas sugas suns. Skotu terjers. Nedusmojieties, ka viņš rej. Pieradīs un tad glaudīsies klāt. Es priecājos, ka varu ar jums iepazīties. Mani sauc Igors Kočetkovs.

—   Kočetkovs?! — Kreilis iesvilpās. — Tātad tavs tēvs ir tas pats? …

—       Ko nozīmē — tas pats? — Igors piesardzīgi jautāja.

Kreilis saskatljas ar Va|u, bet šaja mirkli no mašīnas, no kuras krāvēji cēla laukā mantas, izkāpa garš, tievs vīrietis ar lietusmēteli mugurā un raga brillēm uz acīm.

—       Tu esi šeit? — viņš griezās pie dēla. — Mamma tevi meklē.

Vīpsnādami, acu no Igora Kočetkova tēva nenolaiz- dami, Kreilis un Vaļa atgaja sāņus.

Tad Mahortovs iesaucās:

—   Ei, Zaļknābi! Iznāc ar savu suni pastaigāties!

—       Vai tu būtu tas Zaļknābis? — vīrietis pasmaidījis jautāja. — Zini, diezgan trāpīgi.

—       Tēt, nu ko tu! — Igors apvainojās. — Es taču pēdējā laika esmu ļoti nobriedis.

Divas meitenes, garām iedamas, iespurdzās un ieskrēja otrās parādes durvīs.

Pēc pusdienām Igors un Vavis iznāca pastaigāties. Zēns veda kucēnu pie saites.

Pagalma vidū māmuļas vizināja ratiņos savus mazulīšus, meitenes spēlēja galda tenisu, kāds desmits vīriešu, aizrautīgi kūpinādami, bija ielenkuši galdu, kur sita domino. Igors picgaja pie meitenēm.

—   Labdien, — Igors teica.

—       Labdien, — atbildēja briļļaina resnīte. Tā bija Klāva Dorožkina. — Vai tavs suns nekož?

—       Viņš dara visu, ko lieku, — Igors cienīgi atbildēja. — Vavi, klusē!

—        Paskatieties, meitenes, kāds mīļš suņukiņš! — Klāva gribēja pastiept roku un noglaudīt Vavi, bet tas, skaļi riedams, gandrīz saķēra viņas pirkstus.

Klāva iespiegusies atlēca atpakaļ.

—       Ta ir apstākļu maiņa, — Igors paziņoja. — Vavis vēl nav pieradis, nervozē. Bet vai jūs zināt, kāds ir labākais sitiens pasaules čempionam galda tenisā japānim Taruo Murakami?

Meitenes nezināja. Igors gribēja parādīt. Pirmo reizi viņš netrāpīja ar raketi pa bumbiņu, bet otro reizi bumbiņa aizlidoja garām galdam.

—   Suns traucē, — Igors noskumis teica.

Viena no meitenēm piedāvājās paturēt saiti. Vavis neiebilda. Igors, palēcies kā sienāzis, iesita pa bumbu tik «neatvairāmi», ka notrieca Klāvai brilles.

—  Vai tas būtu tas Taruo Murakami sitiens? — Svetlana dzedri apjautajās.

Igors metās pie Klāvas atvainoties, pacēla brilles un tūlīt pajautāja:

—  Cik tavām ir dioptriju?

—  Divarpus, — Kļava caur smiekliem tikko spēja atbildēt.

—   Man ir septiņas. Starp citu, — Igors pavēstīja,

—   brillēm ir daudzu gadsimtu gara vēsture. Senaja Romā imperators Nerons novērojis gladiatoru cīņas caur īpaši noslīpētu smaragdu. Pirmās brilles pagatavojis trīspadsmitajā gadsimtā itālietis Armati. Viņš piekāris pie bruņu cepures divas dārgakmeņu lēcas, lai tās būtu vienā līmeni ar acīm…

—  Vai tu to izlasīji kalendārā? — Svetlana viņu pārtrauca.

Igors gribēja pāriet pie kalendāru vēstures, taču viņu pārsteidza suņa uzvedība. Vavis, drošsirdīgais Vavis, kas nedomādams metās virsū vislielākajiem suņiem, patlaban kāpās atpakaļ un spiedās saimniekam pie kājām. Igors atskatījās un ieraudzīja plecīgu, pavecu cilvēku. Viņam bija sarkana, saulē aprauta seja — kā plācenis— ar sirmiem bārdas rugājiem, sarkanas lūpas, izvalbītas acis un gaita ka lācim.

—   Garš laiks, ko? Cilvēki bariem, bet suņa neviena. Lai cilvēkam tā būtu! Izvestu pie saites, un apkart tikai suņi. Suņi staiga, suņi ēd, spēlējas, piesienas cilvēkam … Bet cilvēks būtu viens pats. Bēdīgi! Un tev ar, suņuk, tāpat, vai nav tiesa? Re nu, tā ir!

Un večuks, noklakšķinājis ar mēli, devās uz skvēra stūri pie vīriešiem.

—   Vai viņš ir piedzēries? — Igors pārsteigts jautāja.

—  Ai, nepievērs uzmanību! — Svetlana skaļi sacīja.

—   Tas ir vecais Peščaļins, pensionārs, staigā pa mežu, zālītes lasīdams.

Tai pašā brīdī viņai nācās mazliet piesarkt, jo Peščaļins bija izdzirdējis un smaidīdams pagriezās atpakaļ.

—       Tieši tā, jaunieši. Vecais Peščaļins, Timotejs Vla- sičs. Ja kāda kaite piemetas, kāda ārstniecības zālīte vajadzīga, lūdzu, nāciet pie manis. Jūs arī, jaunais cilvēk, — ta viņš griezās pie Igora, — pasakiet saviem vecākiem. Varbūt jūs interesē ogas vai sēnītes?

—       Sēnītēm vēl par agru, Vlasič, — atsaucās domino spēlētāji.

—       Nekas, nekas, — Timotejs Vlasičs atbildēja, — visam pienāks savs laiks.

—       Cik simpātisks, — Igors čukstēja. — Viņam droši vien kādi sešdesmit vai pat septiņdesmit gadi.

Svetlana nicīgi novērsās, lai gan Igors bija nodomājis viņu iztaujāt par večuku un pie reizes pastāstīt, ko zina par ilga mūža cilvēkiem. Bet tajā mirklī viņam kāds tik spēcīgi uzsita pa plecu, ka viņš gandrīz vai apsēdās.

—   Ei, Zaļknābi, sveiks! — Mahortovs skaļi iesmējās.

—   Sāc aprast?

—   Zaļknābi, tu esi veikls puika! — Kreilis smīnēja.

—  Jau paguvi pielīst mūsu skuķiem?

—   Kura tev patīk? — Vaļa apjautājās.

—  Viņam patīk Klāva, briļļainā. Abi ir briļļainīši.

Igoram ne sevišķi bija pa prātam zēni, kuri viņu

saukāja par Zaļknabi, taču viņi acīmredzot bija īsti, vīrišķīgi puikas, galvenie pagalmā, un Igors negribēja ar viņiem ķildoties.

—       Bet vai jūs zināt, kas šis briļļainis ir? — Un Vaļa, pamājis uz Igoru, daudznozīmīgi pavēstīja: — Kočet- kova dēls …

—       Kočetkova? — meitenes iesaucās, nenovērsdamas acis no Igora. — Ta paša Kočetkova, kurš grib iznīcināt mūsu Avotus?

—       Kā tad! — Vaļa apstiprināja. — Tā paša birokrāta, par kuru skolotāja rakstīja savā dienasgrāmatā.

—       Mans tēvs nepavisam nav birokrāts! — Igors piesarka un neizpratnē paraustīja plecus. — Viņš ir projekta galvenais inženieris. Viņam ir ļoti svarīgs uzdevums — steidzigi pabeigt jaunā kombināta projektu. Tāpēc jau viņu atsūtīja šurp.

—   Cauri ir! — Vaļa bezcerīgi atmeta ar roku.

—   Cauri ir ar mūsu Avotiem.

—   Iedomājies, Avoti! — Igors pasmējās, rādīdams uz tālumā zilgmojošo mežu. — Tas mežiņš? Kas tur ko žēlot?

—   Mežiņš? — Klāva uzklupa Igoram. — Ja tu zinātu, kādi ir mūsu Avoti! . . . Tas taču ir mežs, varens mežs! Kāda zale, putni, zvēri, pat aļņi tur dzīvo. Un skudras? Skudru pūžņi ir lielāki par tevi! Un kādas upes un ezeri ir Avotos! Un avoti? Un kāds tajos ūdens!

—   Droši vien slapjš.

—  Viņš vēl ņirgājas! — Klāva bija sašutusi.

—   Ko tu no viņa gribi? — Svetlana atturēja draudzeni. — Kombināta projekts tiks pabeigts, un dēliņš ar tētiņu aizbrauks. Viņiem jau nebūs Avotos jādzīvo.— Un viņa pavilka draudzeni aiz rokas. — Nāc, iesim! Tā ir tukša runāšana.

Igors palika pagalmā ar Kreili un Vaļu, kas vēl aizvien nolūkojās viņā drūmi un neuzticīgi.

Igoram sametās jocīgi ap sirdi. Kaut kādi Avoti! Kombināts! Bet kāds viņam ar to sakars? Igors atbraucis vecākiem līdzi šeit dzīvot tikai pa vasaru, mamma teica, ka viņam vairāk jāstaigā pa mežu, jāelpo svaigs gaiss un jādzer piens, lai kļūtu dūšīgāks un veselīgāks. Būtu labi tikt kādā pionieru nometnē, dzīvot visu vasaru telti, makšķerēt zivis, iet pārgājienos. Ar Alaiskas bērniem viņam nav nekādas vajadzības strīdēties.

—   Kur jūs ejat makšķerēt? — Igors miermīlīgi apjautājās Kreilim un Vaļam.

—   Paprasi savam papucim, kur tagad būs zivis! — Mahortovs dzēlīgi atcirta un, saskatījies ar Kreili, sāka pievilināt suni: — Minci, minci, minci . ..

—   Es taču teicu — tas ir suns. Viņu sauc Vavis.

—  Tūlīt pārbaudīsim! — Va|a pasmīnēja. Viņš iebāza roku kabatā, kaut ko izņēma un piebāza plaukstu sunim pie purna.

—   Uzmanigak! — Igors brīdināja. — Var iekost.

Taču Vavis, pārstājis riet, vicināja asti un uzticīgi

iegrūda purnu pastieptajā plaukstā. Tai pašā mirkli viņš briesmīgi nošķaudījās un sāka griezties uz vietas riņķī, nikni sprausladams un cenzdamies ar abām priekšējām ķepām paberzet sev purnu. Kreilis un Vaļa skaļi smējās un notupušies sajūsmā dauzīja ar dūrēm sev pa ceļiem.

—   Tā tik ir ta-baciņa!

—   Stipra gan!

—       Paklausieties! — Igora bālā seja kļuva sārta. —Es negribu iesākt pazīšanos ar kautiņu, taču brīdinu: ikvienam, kas aiztiks Vavi, būs darīšana ar mani.

Vaļa iesvilpās.

—  Ar tevi?

—   Ar mani.

' — Vai, šausmīgi!

—   Tādus kā jūs es abus divus nolieku ar vienu roku.

Un vārgais Igors izslējās un atmeta galvu. Vavis

vēlreiz nošķaudījās un sāka riet dobjā balsī.

Vaļa iesita sunim pa purnu knipi. Vavis žēli iekaucās.

—       Viņš taču vēl ir maziņš, kucēns! — Igors iekliedzās. — Tā ir nelietība — darīt pāri mazākiem. Es jūs esmu brīdinājis. — Un Igors ar izmisīgu apņēmību metās virsū puikām, vīstīdams viņiem zem deguna dūres.

Bet tai pašā mirklī viņš atlidoja pie sienas un gandrīz vai nokrita.

—       Ak ta? — Igors nomurmināja. — Ak tā?… Nu tad saņem!

Viņam vēl nekad nebija tā sāpējis. Vaļa divas reizes notrieca Igoru no kājām un pat iespēra gulošam — tas vairs nepavisam nebija pēc noteikumiem. Tad Igors atklāja, ka nu cīnās nevis ar Vaļu, bet ar Kreili. Tas arī gribēja izvingrinat roku. Igors atskatījās, cerēdams, ka Mahortovs novēlies kaut kur viņam pie kājām, taču Vaļa stāvēja pāris soļu atstatu un svilpoja, atslējies pret papeli, un grasījās iebelzt Igoram pa galvu, kad tas aizlidoja uz viņa pusi.

—       Par Vavi! — Igors novilka caur zobiem, vairs ne- slaucīdams asaras, taču viņa sitieni reti kad sasniedza mērķi.

Bet Kreilis cirta sāpīgi, pat sāpīgāk nekā Vaļa. «Cik ilgi viņi mani sitīs?» Igors izmisis nodomāja un pēkšņi sajuta, ka neviens viņu vairs nesit. Viņš pārvilka ar plaukstu pār slapjo seju — Kreilis gulēja viņam pie kājām. Paskatījās atpakaļ — Vaļa, čokurā sarāvies, bija aizvēlies pie sienas. Bet, tikko uzvaras prieks pārņēma Igoru, viņš izdzirdēja:

—  Ak jums patīk diviem uz vienu? Lūdzu!

Pa labi stāvēja puišelis zilā sporta krekliņā. Viņam bija gluži parasta seja ar uzrautu deguntiņu, taču kakls, pleci, rokas! Par tādiem Igors bija tikai sapņojis, iztēlodamies sevi par neuzveicamu spēkavīru.

—   Morozov, — Kreilis brīnījās, — tu sit savējos?

—   Saša, atkal tu bāzies virsū? — iesaucās Vaļa.

—       Bet kāpēc tad jūs divi uz vienu? — Morozovs dusmīgi sacīja. — Un tādi būšot patruļā? Kaunieties, ko tad jūs sitat!

—       Un ko tad šis, — Kreilis rūca, — draudēja nolikt ar vienu roku …

—   Kāpēc viņi tevi sita? — Saša jautāja Igoram.

—       Viņi mani? Es jau viņus! — Igors nevarēja nomierināties. — Lai nedara pāri kucēnam, manam Vavirn!

—       Kucēnam! Mēs tev pašam vēl krietni sadosim. Un Saša pats arī tev sados, — Vaļa viņu pārtrauca un paskatījās uz Sašu Morozovu. — Tu, komandieri, labāk padomā, ko aizstāvi. Ko aizsargā. Tas taču ir Kočetkovs! Tā paša dēliņš… Viņš ar tētiņu pacēlis roku pret mūsu Avotiem, bet tu …

Saša paraustīja plecus.

—  Nu labi, jūs viņu piekausiet… Kā tevi sauc?

—   Igors…

—   Piekausiet Igoru, un kas par to?

—  Nekas, lai zina.

—  Vai ar to palīdzēsiet Avotiem?

—  Gan jau tēvs tad padomās… — Vaļa saviebās.

—       Neviens tevi neaiztiks, — Saša sacīja Igoram, skatīdamies uz Vaļu un Kreili. — Ir nu gan jums galvas! Domājat ar savām dūrēm aizstāvēt Avotus?

—  Ar ko tad? — Kreilis jautāja. — Ar mēli?

—       Varbūt tava mamma izglābs Avotus? — Vaļa iespurdzās. — Viņa taču ir sanitārā inspektore, viņai jārūpējas… Vai Pals Paličs Zitins, domā, palīdzēs? Vai mūsu bioloģiene Paipala? Par vārgiem…

—   Zināt ko, iesim mēs visi, — Saša lika priekšā.

—   Kas? Mēs? — Kreilis ar Vaļu iepleta acis.

—   Nūja. Visi bērni.

—       Un šis arī? — Vaļa nicīgi iebakstīja ar pirksta Igora iekritušajās krūtīs.

—        Ko jūs man piesienaties? — Igors sadusmojās, turklāt tā, ka pat Vavis sāka riet. — Jūs mani vēl nemaz nepazīstat! Kad iepazīsieties ar mani…

—       Viens puika no Alksnaines — Deniss Polozovs arī beidza septīto klasi, — Saša turpināja, — viņš man pastāstīja, ka viņiem esot skolas mežniecība. Solot pat formas tērpus: cepures, uzvalkus. Iznāk, ka alksnainieši no tās puses sargā Avotus. Mums arī vajadzētu ,..

—   Kas tad mūs klausīs!

—   Kam mēs tādi gudrinieki vajadzīgi!

—       Lai nelien Avotos, un cauri! — Ļevšins norūca. — Bet šie tik tarkšk — sargājot, glābjot… kas tur ko glābt?

—        Paipala ņemas ar savu ekspedīciju, — Mahortovs viņam piebalsoja. — Kas šo laidīs? Tam vajadzīga naudiņa, kas šai dos? Tas viss ir priekš ķeksīša. Inženieri zina, kas viņiem jādara. Viņiem jāceļ. Un uzcels arī. Bet skolotāji tikai kladzina savu … Ak, mežs! Putniņi dzied, tauriņi lido… Skābeklis. Vai es neteicu pareizi, ka manam mūžam skābekļa pietiks? Itin kā skola, skolotāji vai mēs, mirstīgie, kaut ko varētu. Mēs taču esam bērni, tu saproti vai ne?

—  Mēs esam saimnieki, — Saša teica.

—       Mēs? Saimnieki? — Kreilis un Vaļa sāka skaļi smieties.

—       Jā, paši galvenie, — Saša apstiprināja. — Mēs esam rītdienas saimnieki… Padomājiet!

—       Labs ir! — Vaļa un Kreilis saskatījās. — Padomāsim. Palauzīsim galvas.

—       Cilvēks domā jau simtiem tūkstošiem gadu, —- iejaucās Igors.

—       Nāc man līdzi! — Saša aicināja Igoru. — Nomazgāsies … Vai tev kāds ir mājās?

—   Mamma, — Igors nopūties atbildēja.

Saša pagrieza viņu aiz pleciem un galvu vien nogrozīja. Igors gribēja pasmaidīt, taču nespēja: stipri sāpēja.

—       Skaists gan … Tādu pat mamma nepazīs. Laikam pirmo reizi kāvies?

—       Kurš? Es? — Igors vēl arvien spurojās. — Zini, kā es vecajā dzīvokli …

Iedams augšā pa kāpnēm, Igors mēģināja kaut mazliet noti rīties, bet pie durvīm apstājās, neuzdrošinādamies iet iekša.

—   Neērti…

—       Ja būtu neērti, es neaicinātu, — Saša teica, atvērdams durvis un pabīdīdams Igoru. — Mammas nav, tētis komandējuma.

Dzīvoklī bija divas istabas: viena — vecākiem, otra — pavisam maziņa — Sašam.

Virs šaurās gultas karājās mednieka bise un boksera cimdi. Uz skapja blakus lielam globusam bija nolikti meistarīgi darināti zebiekstes un seska izbāžņi; tiem blakus, it kā no griestiem nolaidušies, vanags un klijāns. Pie loga blakus rakstāmgaldam stāvēja akvārijs. Virs galda bija pakārtas Zajknābim nezināmu dzīvnieku un augu fotogrāfijas.

—       Kur tu dabūji šos izbāžņus? — Igors uzmanīgi pieskārās zebiekstes asajiem zobiem.

—   Medībās.

—  Vai tu medī? Pats viņus nošāvi?

—       Tie ir plēsoņas, tos var, — Saša atbildēja. — Lai gan no bioloģiskā līdzsvara viedokļa… Bet tas jau tevi neinteresē.

—   Kapēc ne, interesē.

—       īsi un skaidri — plēsoņas dabā ir vajadzīgi. Pals Paličs arī tā domā …

—   Kas viņš ir? — Zaļknābis painteresējās.

—       Mūsu mežzinis, apsargā Avotus. Vai tu negribi, lai jūs iepazīstinu?

—   Kāpēc?

—   Jo vairāk draugu Avotiem, jo labāk.

—       Bet kāpēc jūs visi ta aizstāvat tos Avotus? — Igors jautāja.

—       Līdz mežam tikai pusotra kilometra. Aizej paskaties!

Kaktā aiz rakstāmgalda stāvēja grāmatu plaukts, uz tā bija uzklāts raibs lakatiņš ar uzrakstu «Miers» vairākās valodās. Igors ziņkāri sāka to aplūkot.

—   To man uzdavināja Artekā.

—   Tu esi bijis Arteka?

Saša paņēma no plaukta biezu albumu. Igors atvēris sajūsma iekliedzās un nebeidza jūsmot līdz pašai pēdējai lappusei. Krāsainajās fotogrāfijās viņš ieraudzīja Arteka korpusus spilgtus un vieglus kā kuģus peldam zilajā jūrā … Desmitiem seju — melnu, dzeltenu, baltu, smaidošu, smejošu, izteiksmīgu… Puišeļus un meitenes neredzētos tērpos vai tapat vien bikšelēs. Tālu ceļu, tālu un negaidītu satikšanos vējš pacēla un aiznesa Igoru…

Bet Saša, skatīdamies uz fotogrāfijām, atcerējās atvadu ugunskuru pie jūras jauno dabas draugu salidojumā Artekā, kad viņš stastīja par savu sapni: «Mēs gribam, lai mūsu zeme kļūtu skaista, lai visur šalktu meži un zilgmotu upes… Mēs stādām kokus, apsargājam dzīvniekus un putnus, strādājam uz lauka un kopā ar pieaugušajiem uzmanām, lai mūsu pilsētās būtu dzidrs un tīrs gaiss. Visas planētas bērniem ir vienas debesis. Ja tās saduļķos vienā vieta, visur nobālēs debess zilums. Aizstāvēsim kopā mūsu debesis, mūsu gaisu, mūsu mežus un upes!»

Saša gribēja pastāstīt Zaļknābim par šo atvadu ugunskuru, bet tajā bridi pie durvīm pieklauvēja. Ienāca Svetlana un Klāva. Abas sazvērnieciski smaidīja, bet, ieraudzījušas Igoru, sabožas.

—   Iepazīstieties! — teica Saša.

—  Mēs jau esam pazīstami, — Svetlana nopūtās.

Igors steigšus posās uz mājām.

—   Lūdzu, atnac pie manis! — viņš uzaicināja Sašu. — Protams, man nav neka īpaša, toties ir daudz gra- matu. Ir viss Brēms ar ļoti labām ilustrācijām. Starp citu, vai tu zini, ka zilie vaļi dažreiz ir trīsdesmit metru gari, sver sešdesmit tonnu un var sasniegt tūkstoš septiņi simti zirgspēku jaudu?

Kad Igors bija aizgājis, Svetlana pienāca pie Sašas un stingrā balsī jautāja:

—   Es ceru, mēs varam parunāt nopietni?

—   Un tad? — Saša izbrīnījies jautāja, skatīdamies sāņus.

—   Tev mums jāpalīdz. Mati un Klāvai. Tavs Pals Paličs mūs ļoti lielīja, ka izrādām tadu interesi par skudrām. Jeļena Ivanovna tāpat. Varbūt viņi būs ar mieru, ka mēs ari ejam jums līdzi?

—  Uz kurieni?

—       Uz kurieni! It kā tu nezinātu! — Klāva sašutusi iesaucās. — Uz Avotiem — ekspedīcijā.

—   Skaties man acīs! — Svetlana pieprasīja.

—       Kas tur ko redzēt, — Saša nomurmināja, ietiepīgi aplūkodams sienu.

—   Vai tiešām tu baidies paskatīties man acīs?

—       Kas vēl nebūs! — Saša pamazām sāka pietvīkt. — Lūdzu…

Tas skanēja tik izmisīgi, it kā viņš kāptu uz ešafota. Un Saša paskatījās uz Svetlanas draudzeni.

—       Mēs atnācām pie tevis kā pie cilvēka, — Klāva iesāka.

—       Es pats vēl nezinu, cik grupu būs. Nezinu ari, kas ies ar Palu Paliču un kas ar skolotāju.

Tagad aiz sašutuma nosarka Klāva, bet Svetlana dzedri jautāja:

—       Viens un tas pats. Kad gan jūs, puikas, kļūsiet kaut mazliet prātīgāki? Interesanti, kas jums gatavos ēst? Kaut vai zivis izvārīs? Tās taču vispirms jānomazgā, tad jāizņem iekšas, jānotīra zvīņas… Un ar gaļu nav mazāka noņemšanās. Pat putras vārīšana jau ir vesels notikums. Un pēc tam jāmazgā trauki. Katru dienu.

—   Nekas, — Saša nomurmināja, — gan jau iztiksim.

—       Bet kas jums mazgās veļu? Es taču pazīstu puikas — jūs jau pirmajā nedēļā apaugsiet ar netīrumiem.

—       Lai! — Kļava draudīgi teica. — Lai mokās! Ko tu viņu pierunā?

—        Bet mums taču vēl nekas nav izlemts, — Saša centās ieskaidrot. — Skolotāja neko nesaka…

Meitenes nenoticēja. Bet ko viņas varēja iesākt? Saša neļāvās pierunāties.

MEŽĀ NAV MIERĪGI

Diez kā viss būtu beidzies, bet pēkšņi ietrinkšķējās durvju zvaniņš.

—       Paliksim? — Svetlana jautāja, kamēr Saša gāja atvērt durvis.

—  Vai nav vienalga, paliksim arī, — Klāva izlēma.

Ienāca Deniss Polozovs — plecīgs zēns ar platu seju, viņam galvā bija mežsargu formas cepure.

Viņš pasveicināja visus, it kā tieši tādu sabiedrību būtu cerējis šeit sastapt. Tad ar nopietnu seju teica Sašam:

—   Es pie tevis …

Saša paskatījās viņā kā glābējā un pašķielēja uz meitenēm.

—  Vai mums jālasās prom, vai? — Svetlana jautāja.

—       AAan būs lietišķa saruna, slepena, — Saša vēsi paskaidroja. •

—       Nē jau, kas nu tā par slepenu! — Deniss smagi nopūtās. — Nepatīkama gan, tas ir tiesa.

—       Tu vismaz varētu mūs iepazīstināt, — Svetlana dzēlīgi aizrādīja Sašam.

—       Lūdzu! — Pamājis uz Dcnisa pusi, Saša teica, ka tas esot Alksnaines skolas mežniecības priekšnieks, ar kuru viņš sarakstoties.

Meitenes saslejas. Ak tad tāds ir tas Deniss Polozovs!

—       Mēs jūsu uzdevumā novērojam skudras, — Klāva steidzās paziņot. — Saša mūs lūdza. Pētām, kāpēc iet bojā skudru pūžņi.

—       Un kāpēc tā ir? — Deniss jautāja diezgan vienaldzīgi, domādams pats savu domu.

—       Pagaidām cēloņi vēl nav noskaidroti… taču mēs meklējam, — Klāva nomurmināja.

Juzdams, ka saruna aizvirzās sāņus un ka meitenes tik un tā laukā nedabūs, Saša ziņkāri jautāja Denisam:

—   Bet kas tad noticis?

—        Iedomājies! — Deniss noņēma cepuri un ar kabatas lakatiņu noslaucīja nosvīdušo pieri. — Cits pēc cita visādi atgadījumi. Kāds izlaidis no aploka alnīti. Bet viņš taču vēl maziņš, neko nesajēdz …

—  Vai Pašu? — Svetlana jautāja.

—  Jā, bet kā tu to zini?

Svetlana pastāstīja, ka viņi ieraudzījuši alnīti mežā, cik viņš pieradināts un uzticīgs, kā Borja Ļevšins viņu ēdinājis ar maizi.

—       Tur jau ir tā nelaime, ka viņš ir tik uzticīgs. Viņu var nezin kur aizvilināt. Ja viņš te kur staigā, pieskatiet viņu!

Deniss brīdi klusēja, tad, smagi nopūties, atzinās:

—   Un vēl viens ārkārtējs notikums… āpši pazuduši.

—   Ko?! Pazuduši? — iekliedzās Saša.

—   Nūja. Šorīt atskrēja Petja Sizovs — viņš uzraudzīja āpšus, nesa viņiem vardes un čūskas. Petja trīc un stāsta, ka āpšu mājokļu vairs neesot, viss klajums ar traktoru uzarts. Aizdrāzām turp. Patiešām! Alas nolīdzinātas, un nav vairs neviena āpša. Visu ģimeni malu mednieki apšāvuši un aiznesuši.

—   Kas gan tik zvēriski izrīkojies? — Sašam aizrāvās elpa. — Ar mašīnu virsū āf?Šiem!

—   Mēs metāmies pa traktora pēdām. Līdz šosejai bija labi redzamas, bet tad pazuda. Tādu traktoru — «Belarusj» — mūsu kolhozā ir vismaz divdesmit. Pamēģini nu uzzināt, ar kuru saārdītas alas! Varbūt tas ari nav mūsu kolhoza traktors, bet no kaimiņiem.,Man liekas — diez vai mehanizatori iekārotu āpšus? — Deniss turpināja. — Malu mednieki būs uzošņājuši, uz- pirkuši traktoristu, lai tas aizbrauc uz klajumu.

—  Vai mežsargs Savkins to zina? — Saša jautāja.

—   Mēs viņu no rīta uzmodinājām un aizvedām pie saartajām āpšu alām. Viņš acis vien iepleta un teica: «Man nebij ne jausmas, ka Avotos ir āpši… Bet mans pienākums nemaz nav atbildēt par zvēriem un visādām dzīvām radībām. Lai medību inspektors par to lauza galvu. Man pēc instrukcijas jāuzrauga mežs, jāskaita priedes un egles.»

—   Tas nu gan ir mežsargs!

—   Tāds mežsargs, kādu var pameklēt, — Deniss pa- vīpsnāja. — Viņam ir pat tāds iemīļots teiciens: «Tad ta muiža, koks nogāzts! Tāpēc jau mežs neaizies bojā.»

—   Ko lai iesāk? Un āpši pagalam? — Svetlana un Klāva jautāja.

—   Jā, viņi vairs tai mežnorā nerotaļāsies. — Deniss bija sadrūmis. — Droši vien nodīrāja viņus, gaļu izmeta suņiem, bet ādas — tirgū. Āpšu ādas jau retums, maksā lielu naudu. — Un Deniss lietišķi paskatījās uz Sašu. — Redzi, kāpēc es atnācu pie tevis. Pals Paličs ieteica pavērot tirgu. Mēs, alksnainieši, papētīsim kolhozu ciematus, bet tu pameklē pa Maisku. Tu jau āpšu ādiņas labi pazīsti. Ja pamanīsi kādu ar tām tirgojamies, paziņo milicijā. Tur jau ir brīdināts.

—  Mēs ari varam meklēt, — Klāva piedāvājās, saskatījusies ar Svetlanu.

—   Iztiksim bez- jums! — Saša nevērīgi pameta ar roku. — Man ir divi zēni. Uzticami, veikli. Uzošņās visu, ko vajag.

—   Tu atkal pinies ar tiem tipiem! — Svetlana paraustīja plecus. — Gan redzēsi, ka viņi tevi iegāzīs.

—   Kāpēc tu saki — ar tipiem? — Saša iekarsa. — Zēni kā zēni. Viņiem patīk mežs, daba… nav nekādi baltrocīši…

—   Nekas, lai meitenes arī palīdz izsekot malu medniekus. Jo vairāk bērnu iesaistīsim, jo labāk, — Deniss samierinoši teica, izpelnīdamies Svetlanas un Kļavas pateicīgu skatienu. Tad viņš pastāstīja, ka Avotos kļūstot arvien nemierīgāk. Klīstot dažādas valodas, ka tagad visu drīkstot, ka Avoti noteikti aiziešot postā kaut kādas ķīmijas dēļ. Vai tas esot tiesa?

Saša viņam izstāstīja, ka Avotos projektē celt mākslīgās šķiedras kombinātu, izstāstīja par strīdiem pilsētā, par sarunām ar Palu Paliču, par bioloģijas skolotājas dienasgrāmatu, par nodomu sūtīt uz Avotiem ekspedīciju.

—   Kombināts, protams, ir vajadzīgs. Tagad bez ķīmijas nevar iztikt, — Saša teica. — Tas ir takts. Bet kāpēc kombināts jāceļ mežā, kāpēc jāposta daba?

—   Jā, nav nekādi joki, — Deniss nobažījies viņam piekrita. — Acīmredzot būs jaciņas par mūsu Avotiem. Gan pieaugušajiem, gan jums, maiskiešiem, gan mums, alksnainiešiem . ..

—   Un meitenēm ari, — Svetlana apņēmīgi paziņoja un gādīgi apjautājās, vai Denisam negriboties ēst.

—   Es neatteiktos… — zēns atzinās.

—   Ir nu gan labs saimnieks! Mērdē ciemiņu badā! —Svetlana iespurdzās, pašķielējusi uz Sašu, un viņš apmulsis izvilka 110 ledusskapja cīsiņus un palūdza meitenes tos uzvārīt.

Kamēr meitenes saimniekoja, zēni nodevās prātošanai.

—   Es domāju ta, — Saša teica, — vai tiešām pēc divsimt vai piecsimt gadiem, nu kaut vai pēc tūkstoš gadiem uz Zemes izzudīs parastie meži un upes un viss kļūs mākslīgs? Tam nu es neticu!

—   Es ari neticu, tas nevar notikt.

—   Bet vai tu lasīji avīzē, ka Savienotajās Valstīs gar ce|iem jau parādījušies mākslīgie plastmasas koki?

—  Jā, kaut kas briesmīgs…

—   Iesprauž pie savām mājām īstas ābeles vietā mākslīgo. Stumbrs, lapas, āboli — viss no plastmasas, bet izskatās kā īsti. Vai tu vari iedomāties tādu dārziņu?… Un apkārt mākslīga zāle. Kamēr neuzkāpj ar kāju, var domāt, ka īsta. Saka — ta esot skaistāk. Ērtāk un higiēniskāk. Nav ne kukaiņu, ne dubļu. Tādu zāli un tādus kokus ar šļūteni var nomazgāt kaut katru dienu. Ar ziepēm. Un tie atkal būs kā jauni…

—   Un ko viņš pēc tam dara? — Deniss jautāja.

—   Kas?

—   Tas amerikānis. Kad nomazgājis savu plastmasas zāli.

—   Nezinu.

—   Bet es tev pateikšu! — Deniss iesaucās, kāri kozdams pasniegto cīsiņu. — Viņš skrien uz mežu. Pie pirmā parastā koka, lai ari kāds tas būtu. Noveļas parastajā zālē. Protams, ja viņš ir cilvēks…

Izrādījās, ka āpšu ādas nav nemaz tik viegli atrast. Saša pastāstīja par šo uzdevumu saviem jaunajiem draugiem — Ļcvšinam un Mahortovam, un tie ar vislielāko prieku bija gatavi viņam palīdzēt.

—   Mēs tos neliešus āpšu zagļus vienā rāvienā izsekosim! — Vaļa lielījās. — Viņi dabūs pamatīgu sutu. Es pazīstu tirgū visus malu medniekus spekulantus…

Uz tirgu viņi gāja gan visi trīs, gan pa vienam. Taču visbiežāk Kreilis ar Vaļu divi vien gāja uz krāmu tirgu un pēc tam parasti ziņoja Sašam, ka šodien «nav ķēries».

—   Mednieciņi nogaida un nebāž degunu laukā, — Kreilis skaļi prātoja. — Bet varbūt apstrādā ādas, lai varētu dārgāk pārdot — kā pirmo šķiru. Var redzēt, ka ir aprēķinātāji.

Nereti tirgū parādījās arī Svetlana un Klāva, lai gan Saša bija noraidījis viņu palīdzību ādiņu meklēšanā. Meitenes klaiņāja pa sīkumtirgu, aplūkoja vecas mantas, ar kurām tirgojās pilsētnieki, uzkavējās pie kažokādu izstrādājumiem — vecām, noplukušam lapsādas boa, kožu saēstām karakula apkaklēm — un brīžiem, saņēmušas drosmi, apjautājās, vai kāds nepārdod āpšu ādas. Uz viņām nolūkojās ar neslēptu izbrīnu.

—   Bet vai tīģerādas negribat nopirkt?… Varbūt leoparda?

—  Nē, mums vajag āpšu ādas. Izbāžņiem skolas muzejam, — Svetlana mānījās.

Pāris reižu meitenes sīkumtirgū satika Borjas tēvu Semjonu Ļevšinu un veco Peščaļinu. Ļevšins parasti grozījās pie kioska «Alus — sulas», bet Peščaļins klīda apkārt un vēroja pūli, pats neko nedz pirkdams, nedz pārdodams. Pamanījis meitenes, apturēja viņas uz bridi un, galvu grozīdams, līdzcietīgi izrāja, ka viņām, pio- nierēm, gan neklājoties apmeklēt tādu vietu kā krāmu tirgu.

Taču vienu dienu — tas bija uz nedeļas beigām — Svetlanai un Kjāvai negaidīti laimējās.

Ļaužu drūzmā viņas ievēroja pavecu svešu vīrieti ar lielu, iesarkanu, jau pasirmu bārdu. Viņš turēja rokā nez ar ko līdz pusei piebāztu maišeli, bet cilvēkiem acīs nelīda, netvarstlja viņus aiz rokas un nelielīja savu preci.

Noskatījis iepatikušos pircēju, viņš to piesardzīgi apstādināja, klusu kaut ko iečukstēja ausī, un abi atgāja pie sētas. Tur bārdainis pavēra maišeli un, aizsedzis to ar savu plato muguru, kaut ko rādīja pircējam. Svetlana sarāvās, it kā grūdienu saņēmusi. Viņa saķēra Klāvu aiz rokas, metās pie bārdainā un ieraudzīja, ka tas, noliecies pār maisu, tur rokās mīkstu, zīdainu āpša ādiņu ar spīdošām, balti rūsganām spalviņām.

—   Ko jums, meitenes, vajag? — Bārdainis, kļuvis piesardzīgs, aizvēra maisu.

—   Cik nāk ādiņa? — ar trīsošu sirdi, raustīdama valodu, jautāja Svetlana. — Mums ļoti vajag skolas muzejam izbāzni.

—   Tas nav pa jūsu kabatai, — tirgonis atvairīja meitenes. — Ejiet nost, ejiet nost! — Un, paņēmis pircēju zem rokas, aizveda to sev līdzi.

Meitenes apjukušas saskatījās.

—   Kāpēc tu viņam piesējies ar to izbāzni! Cena arī šai jāzina! — Kļava uzklupa draudzenei.

—       Man taču vajadzēja pārliecināties, kas bārdainajam maisā.

—   Bet tagad viņš aiziet! — Klāva žēli iesaucās.

—   Kā lai viņu aiztur?

—   Te kaut kur dežurē milicis. Iesim brīdināt…

Meitenes skrēja meklēt milici, bet tajā brīdī ieraudzīja Ļevšinu un Mahortovu.

—       Vai, zēni, cik labi, ka jūs esat šeit! — Klāva priecīgi iesaucās un vienā elpas vilcienā izstāstīja par sastapšanos ar bārdaini un par maisu, kas piebāzts ar āpšu ādiņām.

—       Tā-a … Tātad āpšu bende tomēr izlīdis gan! — Kreilis sarauca pieri. — Un prece līdzi. Nu, pagaidi tik! — Un viņš pavēlēja meitenēm nekavējoties sameklēt Sašu, kurš esot kaut kur pie milicijas nodaļas. Viņš pats ar Vaļu sekošot bārdainajam.

Meitenes aizskrēja. Kreilis ar Vaļu drīz vien panāca bārdaini sīkumtirgus pašā viņā malā. Pircējs, iebāzis somā āpša ādiņu, noskaitīja bārdainim pamatīgu naudas summu. Vaļa nostājās sardzē, bet Kreilis, piegājis pie spekulanta, paraustīja viņu aiz piedurknes un paklusā balsī dusmīgi teica:

—   Lasies prom! Tūlīt pat… Skuķi tevi izsekojuši…

—       Kādi skuķi? Ta, kas prasīja, cik nāk ādiņa? Un muldēja par izbāzni skolai?

—       Ta pati. Aizskrēja pēc miliča. Un vispār šajā tirgū ar āpšu ādiņām vairs nerādies! Pats tā pavēlēja. Skaidrs?

Bārdainis nicīgi nospļāvās un nolamājās.

—       Pie vella! Tad tik tālu gan! Smurguļi puikas sāks komandēt. Tad ta kompānijā! Kur ta lai vācos?

—       Re, tur stūrī sētai atrauts dēlis. Turas vienā nagliņā. Izlīdīsi.

Bardainis pazuda. Pēc brītiņa Kreilis ar Mahortovu satika Sašu Morozovu, meitenes un milici un drūmi viņiem pavēstīja, ka āpšu ādiņu spekulants esot kā zemē ielīdis.

—   Skuķi būs viņu pārbaidījuši, — Kreilis teica.

—   Sāka prašņāt, cik nāk ādiņa, stāstīt par izbāzni…

—       Es jau teicu, ka iztiksim bez jums, — Saša nosodoši sacīja. — Tie esot pēddziņi, tīrā nelaime!

Meitenes nomāktas klusēja. Milicis pierakstīja, kāds izskatījies ādiņu spekulants, lai gan viņas neko jēdzīgu nemācēja paskaidrot.

Pēc tam visi izklīda.

Meitenes klusēdamas devās mājup. Viņām neizgāja no prāta neveiksmīgā izsekošana.

«Kreilis tātad neesot spekulantu redzējis,» Svetlana domāja. «Bet kā tad viņš zina, ka es bārdainajam jautāju par ādiņu cenu un pieminēju apša izbāzni skolas muzejam?»

Tas viss bija ļoti aizdomīgi, taču Svetlana nolēma draudzenei pagaidām neko neteikt.

Pēc pāris dienām meitenes uzzināja, ka Sašam Mo- rozovam kads izjaucis mežā būdu. Nevis nejauši, bet ar nolūku, ar gudru ziņu neatstādams nekādas pēdas: izrāvis būdas statņus, nodedzinājis zarus, salauzis lāviņu, sacūkojis visus produktus, saplēsis grāmatas un pierakstus.

—   Acīmredzot tur nav saimniekojis viens pats, tur ņēmusies vesela kompānija, — Saša nobēdājies sūrojās meitenēm. — Kam gan mana būda bijusi par traucēkli? Kas gan var būt tik ļauns?

—   Pats vainīgs… Mūs esi aizmirsis, mūs, pionierus, — Svetlana pārmetoši teica. — Sapinies ar Kreili un Mahortovu, bet kādi šie ir… vai uz viņiem var paļauties!

Saša gribēja ko iebilst, taču Svetlana stingri pateica, ka viņas ar Kļavu ierakstīšoties zaļajā patruļa un iešot meža apgaitā.

APSPRIEDE

Kočetkovs, mākslīgās šķiedras kombināta otrās kārtas projekta galvenais inženieris, ar saviem palīgiem bija pagaidām iekārtojies rūpnīcas pārvaldes divās istabās, bet, kad rūpnīcas pārvalde beidza darbu un sargi aizdzina viņu mājās, viņš pārvērta par darba kabinetu savu dzīvokli. Igors ar mammu sēdēja virtuvē, skatījās televizoru un kraukšķināja riekstus. Ja istabā visi sāka runāt reizē, mamma nopūtās, sakārtoja ap pleciem lakatiņu un, Igoram palīdzot, iestiepa istabā smago patvāri. Taču šodien bija sapulcējušies sevišķi daudz cilvēku. Igors un mamma nolēma, ka ar patvāri vien cauri netiks. Un patiešām — drīz vien virtuvē iznāca tētis.

—   Mammucīt, vai tu nevarētu… mūs ar kaut ko pabarot … — viņš lūdza.

Tūlīt aiz tēva iznāca viņa palīgs Veladzc.

—   Paklau, velns viņu zina kas tas ir! … Tas mežzinis, paklau, draudziņ, kur tu viņu izrāvi? — Veladze skaļi nopūtās un aizveda tēvu.

—   Tā paiet dzīve! — Arī mamma nopūtās un uzlika uz plīts milzīgu pannu.

Šādās reizēs mamma cepa olu kulteni. Tūlīt viņa sāks stāstīt, cik interesants darbs viņai bijis pirms pārcelšanās uz Maisku. Igors to visu jau zināja un, tiklīdz mamma iegrima atmiņās, aizmuka uz guļamistabu un iekārtojās atzveltnī ar Brēma grāmatu rokās. Grāmatu viņš paņēma, lai maskētos. Tētim nepatika, ja Igors noklausās, ko runā apspriedēs. Taču šodien Igoram noteikti bija jādzird. Kā varēja nojaust, šodien tiks izlemts Avotu liktenis.

Viņš izdzirdēja, ka cauri daudzo balsu murdoņai pēkšņi atskan sulīgs, zems bass:

—   Jūs gribat izdarīt noziegumu …

Igors, ncpieceldamies no krēsla, ar kāju žigli mazliet pavēra vaļā durvis. Veladze, rokas vicinādams, kliedza uz kādu:

—   Paklau… izvēlieties, lūdzu, vārdus!

—   Apzinātu noziegumu ar iepriekšēju nodomu, — bass turpināja. — Es pret to cīnīšos.

«Tas droši vien ir tas Pals Paličs,» Igors nodomāja.

—   Biedri mežzini, — atskanēja kāda izsmējīga balss. — Kaut arī jūs esat ļoti jauns, tomēr runāsim nopietni. Meži, upes, lakstīgalas — tas viss ir brīnišķīgi. Taču piecgadu plānā ir skaidri pateikts: attīstīt lielo ķīmiju. Vai jūs tam piekrītat?

—   Piekritu, — Pals Paličs atbildēja.

—   Ļoti jauki! Pēc visiem projekta pamatojumiem Avoti ir kā radīti, lai te būvētu mākslīgās šķied

ras kombināta otro kārtu. Sis kombināts būs mūsu lielās ķīmijas lolojums. Jūs esat pret kombinātu?

—   Ne, — bass drūmi norūca.

—   Protams, šī .celtniecība, kā arī kombināta ekspluatācija — it īpaši pirmajos gados, jo attīrīšanas iekārtu būve pie mums dažreiz aizkavējas, — nūja, jā… mainīs vietējo upju un tuvējo mežu ūdens režīmu.

—  Tie tiks iznīcināti!

—   Jūs pārspīlējat, — pēc maza klusuma brīža atkal noteica zobgalīgā balss. — Taču pieņemsim, ka ta notiktu. Un kas par to? Soša ir nieka upele, valstī tadu ir tūkstošiem, Avoti — mazvērtīgs meža masīvs, kam nav nekāda — ne rūpnieciska, ne kūrvietu nozīme.

—   Kāpēc jūs tā domājat?

—   Mūsu rīcībā ir ziņas, — piesardzīgi ierunājās Igora tēvs, — ka meža masīvs šeit ir samērā neliels… Purvains. Daudz kūdrāju, pastāvīgas meža ugunsgrēku briesmas. Mežs inficēts ar kaitēkļiem un zināmā mērā ir perēklis, kas inficē kolhozu laukus… Meža upes, ezeri, avoti izsīkst… Jau tagad Avoti nenosaka rajona mikroklimatu …

—   Jūs gribat iznīcināt lielu rūpnīcu, kas ražo iedzīvotājiem vissvarīgāko produkciju, — Pals Paličs pacēla balsi, — un taja vietā …

—  Kadu rūpnīcu? — viņu pārtrauca uzreiz vairāki runātāji. — Kādu produkciju?

—   Koki, kamēr tie ir dzīvi, — mežzinis teica, — absorbē ogļskābi un izdala skābekli. Vai tā nav rūpnīca? To jums jau skolā stāstīja, bet šeit, kā izskatās, sapulcējušies tikai divnieku karaļi. Es esmu par lielo ķīmiju, par kombinātu, kas ļoti vajadzīgs valstij, bet vēl līdz šim neviens nepaskaidro, kāpēc otrā kārta nevar atrasties pie Kuzminskas šosejas. Sākotnējais variants taču bija saistīts ar Kuzminskas šoseju. Pec tam jūs aptvērāt, ka projekta pirmais variants prasa izbūvēt pievedceļus, dzelzceļu un šoseju, dzelzceļa tiltu pār Sošu. Un tad jūs acīmredzot iekārdinaja pati Soša: upi varēsiet izmantot par rūpniecisko atkritumu notekgrāvi, varēsiet, kā biedrs izteicās, nesteigties ar attīrīšanas iekārtām. Vārdu sakot, ja kombināta otra kārta atradīsies Avotos, jūs ieplānosiet celtniecību par diviem miljoniem lētāk.

—   Padomā, ko tu runā! — Veladze viņu pārtrauca.

—  Vai es tos divus miljonus sev kabatā bāžu, vai? Es tos lieku tavā kabatā, vai tu saproti? Tautai, valstij! Bet kas tu tāds esi, ka vari mētāties ar miljoniem?

—   Es jau teicu, šeit sēž divnieku karaļi. Un pirmie — biedrs Kočetkovs un biedrs Veladze, — Pals Paličs turpināja. — Jūs acīmredzot nezināt, ka desmit miljoni ir vairāk nekā divi…

—   Paklau, kādi desmit? Ko viņš runā?

—   Es saku, ka Avoti tik un tā būs jāatjauno, kad jūs tiem būsiet nodarījuši nelabojamu postu. Bet tas izmaksās daudz vairāk nekā desmit miljonus. Avoti ir rūpnīca, kas ražo veselību divsimt tūkstošiem rajona iedzīvotāju. Vai uz jums neattiecas partijas un valdības lēmumi par dabas aizsardzības pastiprināšanu un dabas resursu izmantošanas uzlabošanu? Tur taču skaidri un gaiši pateikts — attīstot rūpniecību un paātrinot tehnikas progresu, jādara viss, lai šis progress būtu saistīts ar saimniecisku attieksmi pret dabu, lai neizraisītu ūdens un gaisa bīstamu piesārņošanu. Bet kā jus rīkojaties?

Pārstāvji no pilsētas izpildu komitejas, komjaunatnes komitejas, arodbiedrību padomes un dabas aizsardzības biedrības dedzīgi atbalstīja mežzini.

—   Diemžēl es šeit neredzu pilsētas veselības aizsardzības nodaļas un sanitārās inspekcijas pārstāvjus, bet domāju, ka viņi tāpat izbrāķētu šo jūsu otro variantu.

—   Kas vēl nebūs, ko jūs zināt! — Veladze iekaisa.

—  Ar medicīnu principā viss ir saskaņots.

—   Lai nu būtu, — bass nodūca, — mēs tik un tā nepaliksim vieni. Par Avotiem, par projekta pirmo variantu cīnīsies visi pilsētas iedzīvotāji, rūpnīcas strādnieki, komjaunieši, skolēni, pionieri …

—   Pionieri lems, kur būvēt kombināta otro kārtu? Padomājiet, ko jūs runājat! Vai jūs zināt, ka šis projekta variants jau ir izskatīts ministrijā? Vispār te nekas vairs nav jāapspriež …

Igors gribēja redzēt to, kurš runāja basā. Kāds tad ir tas Pals Paličs, par kuru stāstīja Saša Morozovs? Igors mēģināja nemanot palūkoties otrā istabā, taču nepaguva, jo tur iegāja slaida auguma sieviete.

—       Biedri, man jūs jāapbēdina, — viņa jau uz sliek

šņa teica. — Maiskas pilsētas sanitārā inspekcija izpētījusi visus iesniegtos materiālus un noteikti atbalsta pirmo variantu. Tikai pirmo! Kombināts jāceļ pie Kuzminskas šosejas, nenodarot Avotiem nekādus zaudējumus. Tā, biedri!

—   Bet mēs taču esam visās instancēs saskaņojuši! — Veladze atkal pacēla balsi. — Kāpēc jus bāžat sprunguļus riteņos? .. .

—   Biedri! — sieviete viņu stingrā balsī pārtrauca. — Man ir normāla dzirde …

Tagad ierunājās Igora tēvs:

—   Mēs ar interesi uzklausījām vietējo organizāciju domas. Varbūt jums savā ziņā ir taisnība. Taču mums jāņem vērā nevis vietējās, bet visas valsts intereses. Man jāpaziņo, ka jūsu apgabala organizācijas pēc ministrijas lūguma ir atļāvušas otro variantu. Tātad, lai cik skumji tas būtu, Sošas un Avotu liktenis ir izlemts.

Nupat vēl Igors bija sajūsmā, iedomādamies, kā viņš pastāstīs Sašam par Pala Paliča uzvaru. Tagad zēnam sametās jocīgi. Blakus istabā arī bija iestājies klusums.

—   To mēs vēl redzēsim, — sacīja sieviete un devās uz durvīm. Visi viņai padeva ceļu. — Pal Palič, mums te nav ko darīt. Iesim!

Piecēlās cilvēks kovboja kreklā, slēpošanas biksēs un smagos zābakos ar biezu zoli. Iedams garām Igora tēvam, viņš uz mirkli apstājās.

—   Vai jūs pats esat bijis pie Sošas un Avotos?

—   Kā nu ne, — Igora tēvs apmulsis atbildēja un pasmaidīja. — Esmu bijis. Ne reizi vien …

—   Un jūs ar savām rokām iznīcināsiet tādas bagātības? — Pala Paliča balsī bija jūtama neizpratne.

—   Lai radītu vēl lielākas bagātības! — Kočetkovs paraustīja plecus.

Veladzem ienāca prātā palūkoties pa logu. Bija ap trim pēcpusdienā. Sajā laikā, turklāt svētdienā, deviņ- stāvu nama pagalms parasti bija tukšs. Taču patlaban gan uz ielas, gan pagalmā pulcējās cilvēki.

—   Ko tas nozīmē? — Veladze brīnījās. — Vai tad viņi zina par mūsu apspriedi?

—   Bet vai tā ir slepena?

—    Paklau, velns zina kas tas ir! Vai jūs taisāties mums uzrīdīt neorganizētas iedzīvotāju masas? Domājat ar to kaut ko pierādīt?

—   Un pierādīsim ari, — Pals Paličs dzedri noteica.

Projekta galvenais inženieris Kočetkovs arī paskatījās leja uz sanākušajiem cilvēkiem. Viņš ieraudzīja sa- vado večuku, kas protot savākt apbrīnojamus ārstniecības augus… Un citus pensionārus… Dabiski, viņi ir pieraduši pie saviem Avotiem. Viņiem, protams, būs skumīgi. Bet tas ir nepieciešams. Tur, lejā, bija ari skolēni.

Tajā pašā vakarā Igors piegāja pie tēva un teica, ka viņiem esot nepieciešams izskaidroties.

—    Lūdzu! — Tēvs noņēma brilles un pacēla no rasējumiem labsirdīgās, nogurušās acis.

—   Mums jāizskaidrojas… — Igors nomurmināja, nezinādams, kā lai iesāk sarunu. — Es gribu, lai tu zinātu … Es arī aizstāvēšu Avotus.

Tēvs pagrozīja pirkstos brilles un pasmaidījis jau- taja:

—  Vai tevi Pals Paličs savaldzinājis?

—   Es vēl neesmu ar viņu pazīstams. Par nožēlošanu. Bet es pazīstu viņa draugus.

—   Vai jūs esat bijuši pie Sošas? Varbūt tu vari man pastāstīt, kas tie brīnumainie Avoti tādi ir!

—   Bet tu taču esot tur bijis! Un ne reizi vien …

Tēvs apmulsis paraustīja plecus.

—    Jā, patiešām .. . Bet es biju ļoti aizņemts un neko īpašu nepamanīju. Būtu labi, ja mēs abi divi varētu kādreiz izrauties. Varbūt nākamo svētdienu.

Ak, šīs apbrīnojamās svētdienas! Ja atmiņa Igoru nevīla, tās nepienāca jau kādu pusgadu. Katrai svētdienai tēvs kala brīnurn jaukus plānus. Sākumā gan Igors, gan mamma tām gatavojās. Pec tam noskaidrojās, ka šosvētdien nekādi nav iespējams, toties nākamo… Bet nākamajā atkartojās tas pats.

—    Es tikai lūdzu — uz mana galda neko neaiztiec! — tēvs nomurmināja, uzlikdams brilles un atkal nolīkdams par rasējumiem.

ŠĀVIENI MEŽĀ

Svetlana caurām dienām vāļājās pa dīvānu, lasija grāmatas un gaidīja, kad vecāki viņu aizvedīs uz vasarnīcu. Klāva katru dienu nāca ciemos un stundām ilgi kūdīja draudzeni:

—       Tev nav izturības, tev nav neatlaidības, tev nav rakstura …

—       Jā, kas nav, tas nav, — Svetlana viņai piekrita, pāršķirdama lappusi.

—       Kas tā par modi — guļus lasīt! Sabojāsi acis, būs tāpat ka man. Tas tikai būs zinātnieces ceļotājas — abas ar brillēm.

—       Visiem zinātniekiem ir brilles… — Svetlana nopūtās, neatraudama skatienu no grāmatas.

—       Muļķības! Turklāt mes velti tērējam labākos gadus.

—   Dienas.

—       Bet no kā sastāv gadi? Re nu! īsti zinātnieki veidojas jau no mazām dienām. Mūsu pienākums ir attīstīt sevi.

—   Nu tad attīsties!

—   Bet tu?

—   Es negribu.

—       Nu vai zini! — Klāva iesaucās un, galvu nokārusi, apsēdās maliņa. Viņa bija pārliecināta, ka lieliski saprot, kāpēc draudzenei ir slikts garastāvoklis. Klāva pati arī dažreiz sadrūma. Tajos retajos brīžos, kad atcerējās, kā Saša bija viņas padzinis.

—       Tie puikas tomēr ir rupji, — Klāva iesāka ne nu gluži iztālēm, bet ari ne tieši. — Kļūdas, protams, ir visiem. Taču Morozovs likās daudz labāks.

—       Esmu pārliecināta, ka viņš, Kreilis un Mahortovs plāno kādu nelietību, — Svetlana nenocietās.

—   Ja, aizdomīga kompānija, — Klāva piekrita.

—       Tu nemaz visu vēl nezini! Morozovs sadraudzējies ar Zaļknābi…

—   Nu un tad?

—       Kā — un tad? Zaļknābja tēvs taču ir tas cilvēks, kurš plāno uzbrukt mūsu Avotiem.

Kļava gribēja iebilst:

—       Zaļknābis pats pārdzīvo. Patiešām! Viņš pat sastrīdējies ar tēvu.

Svetlana sāka blenzt uz Klāvu un pārmetoši nogrozīja galvu.

—       Ai, Klāva, Klaudija! Kur ir tavs meitenes lepnums?

-— Ko tu iedomājies! — Klāva pietvīka,

—       Vēl vakar tu biji iemīlējusies Morozovā, bet tagad — Zaļknābī?

—   Ko tu! — Klāva iebrēcās.

Svetlana jau bija novērsusies un skatījās grāmatā. Klāva saprata mājienu un aizgāja.

Taču kādu dienu Klāva bija galīgi nomocījusi Svetlanu ar savu runāšanu, un viņa, aizmetuši grāmatu, piecēlās sēdus.

—   Ko tu beigu beigās gribi?

-— Es lieku priekšā turpināt novērojumus.

—   Kāpēc? Kāds mērķis?

—        Kā tu nesaproti? Jāizdara novērojumi, jādomā. Varbūt noderēs Jeļenai Ivanovnai un Palam Paličam, lai aizstāvētu Avotus.

—       Noderēs, kā tad!… Un kur tad Jeļena Ivanovna vispār ir?

—   Beigu beigās — guļot uz dīvāna, neviens neceļo!

—   Ak tā? — Svetlana pielēca kājās. — Tad iesim!

—   Uz kurieni?

—   Ceļot! Organizēsim savu ekspedīciju!

—   Tūlīt?

—   Nekavējoties! Aizstāvēsim Avotus!

—       Trakā! Jāpaņem taču kaut kas līdzi un jābrīdina mamma.

—       Cik es saprotu, mēs jau neejam uz Antarktīdu. Ar četrām sviestmaizēm pietiks, bet mammai nekas nenoliks.

—   Un kur mēs iesim?

—       Kur acis rādīs. Avoti ir lieli. Galvenais ir novērot un domāt.

Pagalmā meitenēm pievienojās garlaicībā nīkstošais Igors, kuru tagad gandrīz visi sauca par Zaļknābi.

Viņš ar prieku bija gatavs doties meitenēm līdzi uz mežu — tāds gājiens kaut mazliet atgādināja piedzīvojumu.

—       Mums mājās ir kompass un «Ceļotāja un novadpētnieka rokasgrāmata». Divos sējumos, — Igors steidzās pavēstīt.

—   Tu gribi to visu ņemt līdzi? — Svetlana jautāja.

—       Rokasgrāmatā ir pastāstīts, kā jāsagatavo ekspedīcija, tur ir par kartēm, teltīm, kā atrast pēdas, par indēm un vulkāna izvirdumiem …

—       Avotos vulkāns! — Svetlana brīnījās. — Zaļknābja vārdā nosaukts vulkāns!… Starp citu, kādas stihiskas nelaimes vēl gatavo tavs tēvs?

—       Jūs mani, protams, nicināt, — Zaļknābis uztraucies teica. — Bet ko es varu? Viņš man apsolīja, ka nākamo svētdienu iesim uz Avotiem.

—   Un kas tad ir?

—       Man šķiet, ja pierādītu, cik Avoti vērtīgi… Ka tur nav kaitīgu purvu un kukaiņu, ka upes ir tīras… Ja pierādītu, ka Avotu meži visiem ir ļoti vajadzīgi …

—   Kas tur ko pierādīt!

—       Nevajag dusmoties, vajag tieši pierādīt! — Zaļknābis lūdzoši skatījās gan uz Svetlanu, gan Klāvu. — Drošības dēļ es ieskatījos enciklopēdija. Pierādījumi — tie ir fakti.

—       Tad iesim tos savākt! — Svetlana pamāja ar galvu.

Iela nemanot pārgāja šosejā, māju vairs nebija, pa zaļo lauku aizstiepas augstsprieguma līnijas sudrabainie balsti. Drīz sākās mežs. Čirkstināja sienāži.

—   Nu, kā tev patīk mežs? — Klāva jautāja.

—        Kas vainas! — Zaļknābis ar lietpratēja skatienu palūkojās apkart. — Manuprāt, labs mežs. Lielisks! Ja, tas ir fakts. Pierādījums. Paskatieties, kādi milzīgi koki! Un sauss… Tikai odi…

Odi patiešām uzbruka veseliem pulkiem.

—       Tu gribi mežu bez odiem? — Klāva sašutusi iesaucās.

—       Protams! Nebūtu slikti. — Zaļknābis vienu aiz- snaudušos odu nosita.

—       Izbeidz! — Kļava bargi pavēlēja. — Gluži otrādi, bez viņiem būtu ļoti slikti.

—   Kāpēc tad ta?

—   Tāpēc. Vai tu par bioloģisko līdzsvaru esi dzirdējis? Dabā neko nedrīkst iznicināt! Lasi visādus niekus, ko nevajag, bet parastas lietas nezini.

Klāva ar Svetlanu ļoti priecājās, ka beidzot kaut kā var pamācīt slaveno enciklopēdistu Zaļknābi.

—   Kādā zemē reiz neapdomīgi iznīcināti visi zvirbuļi, — Klāva paskaidroja. — Kā nu ne, dzīvo svešā maizē, rij vien… Zvirbuļi tika iznīcināti — bet cilvēki pilsētās sāka biežāk slimot. Pagalmos puva visādi pārtikas atkritumi, kurus tik vienkārši nemaz nevarēja pamanīt. Pilsētas parka kokos saviesās spalvainie kāpuri. Bija vien atkal jāiegadājas zvirbuļi. Viņi taču nav nekādi liekēži, zvirbuļi ir pilsētas sanitāri!

—   Kāds tam sakars ar odiem? — Zaļknābis neizpratnē jautāja, šķielēdams uz nekauņām, kas bija iezīdusies viņa kailajas rokās.

—   Odi paši nekož, tās ir odu mātītes. — Svetlana iesmējās. — Ods ir veģetārietis, barojas tikai ar ziedu nektāru. Bet odu mātītes gan sūc tavas jaunās asinti- ņas… — Viņa apžēlojās par Zaļknābi un notrausa nekauņas no viņa rokas. — Bet, pirms parādās odi, ir viņu oliņas un kūniņas .. . Odu oliņas un kūniņas dzīvo ūdenī — zivīm tā ir lieliska barība. Ja nebūs odu, dīķos un upēs nebūs zivju. Ari putniem klāsies slikti. Putni taču apēd veselus odu mākoņus.

—   To nu es nezinu, — Zaļknābis sabozies iebilda, — bet odu vietā jāizdomā kas cits. Lai zivīm un putniem būtu labi, bet cilvēkiem arī nebūtu slikti …

—  Jūnijs ir odu mēnesis, — Klāva pamācoši teica. Taču Zaļknābis jau bija sagatavojies zinātniskā strīda jaunam pavērsienam.

—   Senajā Krievijā, — viņš sāka skaidrot, — jūniju sauca par sienāžu sisināšanas laiku. Septiņpadsmitajā gadsimtā bajāri no Maskavas līdz Jakutskai ceļoja veselus trīs gadus. Magelāns brauca apkārt zemeslodei ar vidējo ātrumu četrdesmit piecdesmit kilometru diennaktī. Un senie feniķieši ceļoja apkārt Āfrikai trīs gadus. Vai zināt, kāpēc?

—  Nu?

—   Kad uz kuģa izbeidzās produkti, feniķieši kāpa krastā, sēja labību un gaidīja jauno ražu. Bet bajāri ilgi pārziemoja, Magelans tapat…

—   Tu doma, ka mums būs mežā jāpārziemo vai kaut kas jāsēj un jāpļauj? — Svetlana smejas.

Viņa visu laiku bija gājusi pa taciņu, bet nu griezās tieši iekšā mežā.

—   Kāpēc tu nogriezies? — Klāva uztraukti jautāja.

—   Taciņa nogriezās, es eju taisni.

—   Tā mēs varam apmaldīties.

—   Scit nav iespējams apmaldīties, — Zaļknābis paskaidroja. — Es redzēju tēva karti: lai kur iet, iznāk uz augstsprieguma līnijām. Bet pēc tām vienmēr var atgriezties pilsētā.

Zaļknābis uzmundrināja meitenes, tomēr pats slepus paskatījās atpakaļ — viņš negribēja izlaist no acīm taciņu, bet tā jau bija pazudusi brikšņos.

Cik droši jūtas cilvēks, ja viņš iet pa taciņu! Viss ir skaidrs: ja nogurst, var griezties atpakaļ un noteikti aiziet uz mājām, no kurienes sācis iet. Bet tagad nekas nebija skaidrs. Apkārt koki, krūmi un visi cits citam tik līdzīgi. Acīmredzot te neviens vēl nebija gājis. Kad Zaļknābis lasīja par ceļotājiem, kas bezbailīgi laužas cauri mežiem un šķērso tuksnešus, kur cilvēks vēl nav spēris savu kāju, viņš tos ļoti apskauda un klusībā domāja, ka pats izdarītu vēl lielākus varoņdarbus, ja izdotos kļūt par ceļotāju. Tagad viņš saspringti skatījās apkārt, raizēdamies, ka nekur nav redzami augstsprieguma līnijas balsti.

—   Nu, kā patīk mežs? — Svetlana jautāja.

—   Ne gala, ne malas, — Zaļknābis teica, godbijīgi raudzīdamies uz kokiem. — Tomēr — kur mēs ejam?

—   Tāpat vien pastaigājamies… Vai tev jau ir garlaicīgi?

—   Man? Nē, ko tu …

Pēkšņi Svetlana apstājās. Apkārt auga reti bērzi, labajā pusē sākās eglīšu jaunaudze. Priekšā pletās milzīgas papardes, un starp tām bija zemē iedzīts nomelnējis, no visām pusēm aptēsts stabs. Uz katra sāna tam bija uzrakstīts pa skaitlim. Svetlana skatījās uz šo stabu.

—   Kas noticis? — Klāva sāka uztraukties.

—   Novērot tiešām ir derīgi, — Svetlana paziņoja. — So stabu es, piemēram, redzu jau otro reizi…

—       Pag, pag! — Klāva iesaucās. — Tu gribi teikt, ka mēs te jau būtu gājuši?

—       Tieši tā. Tu taču zini, cik labi es atceros skaitļus. Un te vēl ir piecdesmit deviņi!

—   Un tad?

—       Pieci plus deviņi ir četrpadsmit. Tieši tik, cik man gadu. Es jau pirmo reizi nospriedu, ka tas kaut ko nozīmē.

—       Tas nozīmē, ka mēs esam apmaldījušies! — Klāva paskatījas uz Zaļknābi. — Nu, kur ir tava augstsprieguma līnija?

—       Tepat kaut kur jābūt… — Zaļknābis sāka griezties riņķī, lūkodamies apkārt, un pat pacēlās pirkstgalos.

—       Esmu dzirdējusi, ka tādos gadījumos rāpjoties kokos, — Svetlana ieminējas. — No turienes varot labāk redzēt.

—   Protams, — Igors nopriecājās, — es tūlit…

Viņš saspļava rokās un metās pie tuvākā koka. Tā

bija gara, slaida priede bez neviena zariņa. Zaļknābim rokas un bikses aplipa ar sveķiem, un viņš parāpās tikai metru no zemes.

—        Ka ir? — Svetlana jautāja. — Vai redzi arī kaut ko?

Zaļknābis nolēca zemē un, plecus paraustījis, dusmīgi paskatījās apkārt.

—   Tik jocīgi koki…

—        Koki jau nevar iedomāties, ka mēs esam apmaldījušies, — Svetlana teica, — citādi būtu sagatavojuši piemērotus zarus. Nekas! Tūlīt kaut ko sameklēsim.

—   Re! — iesaucas Klāva.

Tas bija ozols. Samulsis Zaļknābis diezgan žigli pazuda lapotnē. Dažas reizes viņš parādijas, taču rāpās aizvien augstak un augstāk. Beidzot meitenes izdzirdēja viņa balsi:

—  Ai! Tagad man viss ir skaidrs!

—   Nenokrīli, lūdzams! — Kļava uzsauca.

—       Nones mums lejā savu atklājumu, — Svetlana viņai piebalsoja.

Brikšķēja un brakšķēja, kamēr Zaļknabis nokļuva līdz apakšējam zaram. Nolēcis zemē, viņš pavēstīja:

—       Mēs esam apmetuši likumu. Esam atgriezušies tur, no kurienes sākām iet. Ievērojiet, mēs visu laiku esam gājuši pa labi un pulksteņa rādītāja kustības virzienā liekuši apli. Vai jūs zināt, kāpēc ta notiek? Tas ir no asinsriņķošanas. — Un Za|knābis sāka gari un plaši stāstīt, kāpēc cilvēks mežā novirzās pa labi.

—       Iesim vairāk pa kreisi, — viņš ierosināja, — tad mēs vairs neatgriezīsimies pie šī staba.

Svetlana teica, ka tas viņu iepriecinot, jo šim stabam neesot ne vēsturiskas, ne arhitektoniskas vērtības.

—       Tu visu laiku joko, — Klāva apvainojusies sacīja, — bet man tas vairs nepatīk. Es negribu pārnakšņot mežā.

—       Tūlīt tu pārliecināsies, ka es ne tikai jokoju, — sacīja Svetlana un izņēma sviestmaizes. Padomājusi viņa nopūtas un iedeva vienu Zaļknābim.

Bet viņš paraustīja plecus un lepni papurināja galvu.

—   Ēd! Tu taču rāpies kokā, tērēji kalorijas.

—       Es domāju, ka pārtiku vajadzētu paglabāt, — Zaļknābis drūmi teica.

Un tad viņi izdzirdēja šāvienus. Vienu. Pēc tam otru.

—  Vai, kas tad tas! — Klāva iepīkstējās.

—       Es tomēr apēdīšu sviestmaizi, — Svetlana paziņoja.

—   Svetlana, paklausies!

—       Ko tu uztraucies? Mednieki. Izrādās, ka mēs tomēr esam apdzīvotā vietā.

—       Zināt ko? — Zaļknābis priecīgi iesaucās. — Svetlanai taisnība. Iesim šāvienu virzienā.

—   Bet kur tie bija?

—  Tur! — Klāva rādīja uz austrumiem.

—   Tur! — Zaļknābis rādīja uz dienvidiem.

Viņi mazliet pastrīdējās un beidzot pēc Svetlanas ieteikuma izvēlējās vidējo virzienu — uz dienvidaustrumiem.

—       Ir taču tik daudz paņēmienu, kā orientēties mežā, — Zaļknābis nopūties sacīja. — Pēc sūnām uz kokiem. Pēc puķēm.

—   Pēc puķēm?

—       Dažas puķes vienmēr griežas ar saviem ziediem līdzi saulei. Es tikai esmu aizmirsis, kuras.

—   Kaut arī atcerētos, tu tās nepazītu.

—    Ts-s-s… — iešņācās Klāva un apstājās kā sastingusi.

No kreisās puses atskanēja brikšķi. Kaut kas milzīgs steidzīgi lauzās cauri krūmiem tieši viņiem virsū. Apkārt auga sīkas apsītes, iesniegdamās purvā; nebija neviena koka, kurā varētu uzrāpties. Zaļknābis paķēra kādu miju un pagāja uz priekšu, cenzdamies aizsegt meitenes. Gabaliņu no viņiem brakšķēšana apklusa. Bet krūmos kaut kas tomēr bija. Palika guļam. Paslēpās. Zaļknabis neuzdrošinājās pakustēties, tikai skatījās. Tad, saņēmis drosmi, paklusu iesaucās:

—   Ei, kas tur ir?

Tajā pašā mirklī pretējā pusē atskanēja dobjš troksnis — tāda kā nikna murmināšana. Šķita — kāds nolamājies aiziet.

—    Man izklausījās pazīstama balss, — Klāva klusu teica.

—   Arī man tā likās, — brīdi klusējusi, Svetlana viņai piekrita.

Zaļknabis noslaucīja brilles. Arī viņam šķita, ka būtu dzirdējis pazīstamu balsi, lai gan zēns nekādi nevarēja atcereties, kam tā pieder.

—   Prom ir? — Klāva jautāja. — Aizgājis?

—    Nē, šķiet, ka ne, — Zaļknābis čukstēja. — Pagaidīsim mazliet…

Taču dobjais troksnis izgaisa. Visapkārt kļuva kluss.

Aiz krūmiem biezi saaugušajās eglītēs kāds gan bija paslēpies, taču meitenes to nenojauta…

—    Tu tomēr esi brašs puika! — Svetlana nopūtusies sacīja. — Es nemūžam neaizmirsīšu, kā tu mūs aizstāvēji. Goda vārds, es nejokoju.

Zaļknābis jau strauji izslējās un aiz prieka atplauka, bet Svetlana atkal savā ierastaja tonī piebilda:

—    Tikai es tevi ļoti lūdzu, nesaki, ka ikviens zēns tavā vietā būtu rīkojies tieši tāpat.

Zaļknābis vēl aizvien uzmeta pa skatienam noslēpumainajiem krūmiem, kuros bija paslēpies kaut kas liels un neredzams. Ja nebūtu meiteņu, viņš, bez šaubām, dotos turp, bet tagad vajadzēja aizstāvēt viņas un gādāt par viņu drošību.

—    Kā balsi tu saklausīji? — Klāva čukstēja Svetlanai.

—   Es tev vēlāk pateikšu … Man laikam izlikās.

—   Ari man izlikās.

Draudzenes saskatījās. Šķiet — abas bija dzirdējušas vienu un to pašu balsi.

Viņi iznaca lielā klajumā. Sisināja sienāži, dūca lapsenes un bites, gaiss tveicē zilgani virmoja. Visi jutās noguruši un labprāt apsēstos atpūsties, taču nemiers dzina viņus uz priekšu.

—       Starp citu, — Zaļknābis soļodams teica, — ja gaiss sauss, cilvēka organisms var izturēt simt grādu karstumu.

—       Man liekas, tagad jau būs divi simti! — Klāva novaidējas.

—        Ko tu! Karstuma pols taču neatrodas šeit, tas ir Āfrikā, Lībijā. Arī tur novērots tikai piecdesmit astoņi grādi ēnā.

—       Paklau — vai viss, ko tu stāsti, atbilst patiesībai? — šaubījās Klāva.

—       Zinātnes konstatēti fakti, — Zaļknābis cienīgi atbildēja.

Viņi atkal iegāja mežā. Gaismas cauraustu bērzu birzi nemanot nomainīja bieza, krēslaina egļu audze. Šķita, ka no tās nāk satraucošs dzestrums.

—       Man liekas, mēs atkal riņķojam… — Zaļknābis apstājās. — Un esam atgriezušies pie tiem pašiem krūmiem.

—   Pie kādiem krūmiem?

—   No kuriem aizgājam.

—       Atpūtīsimies, — ierosināja Svetlana. — Kājas vairs neklausa… Bez tam mums jāapēd sviestmaizes.

Vienu šķēli viņas sadalīja ar Klāvu, otru iedeva Zaļknābim.

—       Pamēģini tikai atteikties! — Klāva novicināja rokas. — Tas nav godīgi, tas nav biedriski!

Zaļknābis paņēma maizes riecienu, taču neēda.

—       Paskatieties, tur kāds skrien! — viņš priecīgi iesaucās. — Tas taču ir Saša Morozovs!

Meitenes nez kāpēc klusēja, lai gan Saša un Kreilis skrēja tieši uz viņiem. Sašam rokās bija medību bise.

—       Vai jūs dzirdējāt šāvienus? — Saša aizelsies jau pa gabalu jautāja.

—       Protams, dzirdējām! Divus šāvienus, — Zaļknābis atbildēja. Neviens nepiegrieza uzmanību meiteņu ietiepīgajai klusēšanai. — Man tā liekas, ka no tās puses…

—   Bet alnītis? — Kreilis jautāja.

—   Kāds alnītis?

—   Šāva taču uz alnīti! Vai jūs viņu neredzējāt?

Zaļknabis gribēja kaut ko teikt, bet Svetlana aizsedza viņa muti ar plaukstu.

—        Klusē! … — Viņa pagriezās pret Ļevšinu. — Kā tu zini, ka uz alnīti?

—   Tā nav tava darīšana!

—   Ak tā? Nu tad mēs neko neteiksim.

—   Kāpēc tad tā?

—       Tāpēc! — Klāva atcirta. — Mēs jums neko neteiksim.

—        Kā jūs tā drīkstat! Mēs esam patruļa. Jums viss jāpastasta.

—   Pa-a-tru-ļa! …

—   Jā, patruļa, — iejaucās Saša.

—   Beidziet tēlot! — Svetlana sadusmojās.

—- Ka jūs nesaprotat, — Saša iesaucās. — Varbūt alnīti vēl varēsim izglābt!

—   Kā tad, vispirms sašauj, pēc tam glābs…

—   Bet kas tad sašāva?

—        Kā balsi tu dzirdēji? — bridi klusējusi, Svetlana stingrā balsī jautaja Kļavai.

—   Ka balsi? Ļevšina balsi, kā tad cita!

Saša neko nesaprata. Viņš nezināja, ko iesākt. Bet tad pie bērniem pienāca Pals Paličs.

—        Redzat, kam mēs visu pateiksim, — Klāva paziņoja.

—       Visu ne, — Svetlana viņai brīdinoši pačukstēja, un Klāva apjuka.

—        Mēs dzirdējām divus šāvienus, — ierunājās Zaļknābis un paskatījās uz Svetlanu, it kā prasīdams viņai atļauju turpināt. — Bet alnītis, ja tas bija viņš, manuprāt, ir tur …

—       Palieciet šeit, — Pals Paličs pavēlēja un metās krūmos, tumšajā egļu audzē.

Bērni nepacietīgi tomēr devās viņam pakaļ.

Alnītis, galvu atmetis, gulēja uz sāniem. Viņa labsirdīgās, it kā izbrīna pilnās acis bija atvērtas. Ieraudzījis cilvēkus, alnītis gribēja trūkties augšā, taču nespēja.

—   Mierīgi, vecais, mierīgi, — mežzinis mierināja alnīti. — Ek, cik daudz asiņu tu esi zaudējis!

—  Vai viņš nomirs? — Klāva jautāja.

—   Kas to lai zina, — Pals Paličs dusmīgi atbildēja. — Neejiet klāt, ka neiesper… Saša, tu zini Sošas krasta sargbūdu, aizskrien un pasauc mežsargu, lai labi ātri atnes aptieciņu.

—   Bet vai tie, kas šāva, ir noķerti? — ievilkusi elpu, jautāja Svetlana.

Pals Paličs viņai neatbildēja, bet aplūkoja alnēnu.

—   Būs jādakterē tepat, — viņš teica. — Kur es tādu lamzaku varu aizvest, un viņam pašam mājas apstākļos, tā teikt, arī labāk.

Alnītis atkal paraustīja priekškājas, gribēdams piecelties, un atieza dzeltenos zobus. Viņš nekunkstēja, nežēlojās, lai gan, cik varēja redzēt, viņam ļoti sāpēja… Alnītis tikai grozīja uz bērnu pusi asinīm pielijušās, izbiedētās acis.

—  Vai tiešām viņam nevar kaut kā palīdzēt? — Zaļknābis aiz žēluma savieba seju.

—  Tūlīt? — Pals Paličs skumji pasmaidīja. — Pat pasakās visu nevar tūlīt, tikai trešajā reizē. Man alnīša vairāk žēl nekā tev, inēs esam veci draugi. Tas ir Alksnaines skolas mežniecības alnītis, bēglis… Te nu ir atbēdzis …

Drīz no krūmiem parādījās Saša, viņam sekoja mežsargs.

—  Varbūt mēs varam jums palīdzēt? — Svetlana nedroši jautāja.

—   Nē, nē, drīz būs tumsa, skrieniet vien mājās… Mēs ar mežsargu paši… — Un Pals Paličs viņiem pastāstīja, kā nokļūt līdz pilsētai.

Bērni negribīgi devas prom. Igors ilgi gāja klusēdams. Tad viņš saka svilpot ne sevišķi priecīgu melodiju. Zēnam likās, ka meitenes no viņa kaut ko slēpj. Arī alnīša bija žēl. Bet, kad ceļā gadījās ganāmpulks un viena govs gari iemāvās, viņš nenocietās un sacīja:

—   Starp citu, «mū-ū» — tas ir viens no senākajiem garuma mēriem. «Mū-ū» — tas ir attālums, kādā dzirdama govs maušana.

—   Ek, kā es tagad dzertu pienu! — iesaucās Svetlana.

—   Šausmīgi gribas ēst, — ari Klāva atzinās.

Tad Igors noslēpumainu seju apturēja meitenes un, kā burvju mākslinieks vairākas reizes pavicinājis gaisa rokas, izņēma no kabatas savu neapēsto maizes riku. Meitenes sākumā dusmojās, bet tad atļāva sadalīt sviestmaizi trīs daļās.

—   Tagad es zinu, kāpēc viņš ir tik vājš, — Klāva pačukstēja Svetlanai, pamādama uz apmierinātā Igora pusi. — Tas viņam no smalkjūtības.

—   Vai nav vienalga, — Svetlana teica. — Es tagad nevienam no viņiem neticu. Kāpēc mēs dzirdējām Ļev- šina balsi? Un Morozovam rokās bija šautene …

SAZVĒRESTĪBA

Nezināmais, kuru Zaļknābis bija redzējis mežā — tā vismaz zēnam pašam bija licies —, šis nezināmais vēl ilgi skrēja un, izdzirdis vismazāko skaņu, saliecās vai deviņos likumos. Beidzot viņš salīgi nodrebinajas, nopurināja plecus, notīrīja pie ceļgaliem pielipušas skujas un, galvu kratīdams, gari nolamājās.

Tas bija Semjons Ļevšins, Borjas tēvs, izdēdējis cilvēks ar sapinkotiem matiem un 110 pīpēšanas dzelteniem zobiem. Vai nu aiz kalsnuma, vai gāzelīgās gaitas un roku plātīšanas dēļ viņš bija iesaukts par Semaforu. Kādreiz Semjons bija strādājis rūpnīcā par sargu, tad aizgājis pensijā, sācis bieži iedzert un tagad nodarbojās ar visu, ko tik varēja. Ķēra purvā dēles 1111 nodeva aptiekā, pārdeva tirgu pītus groziņus, sēnes, ogas, zivīs, tvarstīja suņus un kaķus 1111 nodeva apkārtklaiņojošo dzīvnieku ķeršanas punktā.

Pēdējā laikā Semjons bija īpaši sadraudzējies ar Timoteju Peščaļinu, meža bagātību sagādnieku.

Patlaban Semjons iznāca saules karsti pietveicēta meža ielokā. Viņā malā pie tumšās meža sienas stāvēja liela būda, uz ātru roku no veciem nomaļiem sanaglota un pārklāta ar jumta papes gabaliem.

Kad Semjons jau bija gandrīz pie puspavērtajām būdas durvīm, tās no iekšpuses ar kajas spērienu tika atgrūstas pavisam vaļā. Uz sliekšņa parādījās Timoteja Peščaļina plecīgais augums.

Izgāzis no spaiņa samazgas, viņš aizlika plato plaukstu virs acīm, lai aizsegtu tas no saules, un klusēdams skatījās uz sašļukušo Semaforu.

Peščaļins nicīgi paraustīja plecus un pagrieza Sem- jonam muguru.

—  Uz mani neceri. Tiec galā, kā zini.

—   Bet es tak viņu nogāzu, — Semafors izgrūda.

Peščaļins lēnām pagriezās.

—   Ko ta?

—       Nu platradzi, ko tad citu, — alnīti! Bet tas nelabais, Zitins, virsu gan! Nekur nebija aizbraucis, tīrā muldēšana. Tikko paguvu aizlaisties…

Peščaļins lēnam aizgriezās.

—       Es jau teicu: tā ir tava darīšana, pats tiec galā. Ko tagad dosi cilvēkiem ēst?

Semafors nomākts ieklausījās krākšanā, no kuras, kā likās, būdai sen vajadzēja sagāzties. Trīs pari netīru, basu kāju sniedzas gandrīz līdz slieksnim.

—       Dūšīgi puiši, viena rītā tālo pļaviņu nogāza, — Peščaļins teica un, acis nemirkšķinādams, skatījas uz Semaforu. — Launagu ēdis savu, kā norunāts, bet vakariņās gaļa trim vīriem tev jāsagādā. Arī rit tev viņi jāpabaro 1111 parit…

Semafors sāka čāpstināt lūpas.

—       Kā nu pats redzi, — Peščaļins vienaldzīgi izmeta.

—   Timofej Vlasič, tur jau tava daļa arī…

So meža pļaviņu, kas bija iedalīta rūpnīcai, gadu no gada siena pļaušanai ierādīja Semjonam Ļevšinam, bijušajam darbiniekam, pensionāram. Pats viņš pļava tikai skata pēc, bet par krietnu naudu atļāva sagādāt tur sienu citiem. Šogad vajadzīgos cilvēkus bija sameklējis un visu darījumu nokārtojis Peščaļins.

Semafors bēdīgi pačāpstināja muti un klusēdams paraustīja plecus.

—   Vai tu re, kā uzliek savu ķepu? — Peščaļins drūmi ierunājās. — Agrāk es būtu parunājis ar tadu tipu… Par ko ta ir padomju vara — lai cilvēki labi dzīvotu, visādus labumus dabūtu. Bet mežzinis neļauj. Kā suns uz siena kaudzes… Tik un tā mežu nolīdis, upi piegānīs, tad būtu ļāvis cilvēkiem!

—  Šis tev ļaus! — Semafors viņam piebalsoja.

—   Un ta sācis muldēt! — Peščaļins turpināja, kļūdams arvien drūmāks. — Šis, ko tu neteiksi, sargājot tīru gaisu, mežu, upes. Avotus aizstāvot… Tur vēl jāpaskatās pakaļ, no kā sargā. — Peščaļins pacēla galvu.

—  Meži un upes ir visas tautas īpašums. Tātad tur ir ari mūsu daļa. To mēs ari paņemam. Kā īsti saimnieki ņemam — likumīgi. Bet visādi Zitini mūs traucē. Un nu vēl pilsētā sākuši par Avotiem interesēties.

—   Kāpēc tā?

•— Tāpēc. Visādas ekspedīcijas nāks uz mežu, pētīs, vai te var vai nevar būvēt kombinātu. Skolniekus pin iekšā. Ar šiem, ka runā, iešot Zitins un vēl skolmeista- riene. Tagad ložņas te, visu atradīs. Vai tev ir skaidrs?

—  Viņi jau bērni, puišeļi. Vai tad no viņiem jābīstas?

—   Jābīstas vienmēr. Avotos mums bija viens svešais — mežzinis. Bet cik svešo tagad vazāsies pa mežu? Katrs solis tiks novērots … Ko te daudz varēs iesākt? Nedod dievs — ielīdīs vēl Lāču stūrī…

—   Neielidīs, — Semafors mierināja. — Tas ir tālu. Uz pašas Avotu robežas. Bez tam Lāču stūrī sēž mežsargs Pomazkovs. Pašu cilvēks, uzticams. Diez vai viņš kādu laidis tur klāt.

—   Es tā domāju — tais ekspedīcijās jāiet līdzi kādam no mums, — Peščaļins drūmi teica. — Zitins visus mūsējos smalki pazīst un negribēs ņemt. Bet viņš ies pirmais. Toties skolmeistariene nevienu nezina.

—  Vai mēs kādi skolnieki? — Semafors brīnījās.

—  Mežzinim līdzi ies puikas, skolotājai tāpat. Ja tu baidies, viņus jau var pabiedēt.

—   Pabiedēt?

—   Nu ka tad, ka pabiedet.

Peščaļins pārvilka plato plaukstu pār brūni iedegušo pakausi, kas bija kā nosēts ar sīkām sviedru lāsītēm.

—   Pasaki savam puikam, lai prasās līdzi ekspedīcija. Es šovakar piekāpšu un pats ar tavējo aprunāšos.

—   Bet pļava? — Semafors, brīdi klusējis, atgādināja.

—   Liecies mierā ar savu pļavu! Tagad ir svarīgākas darīšanas. Es tev teicu — ej mājās un brīdini savu puiku!

Semafors negribīgi devās prom.

Domāšana nebija viņa stiprā puse, un, tikai pienācis pie mājām, Semafors saprata, no ka baidās Peščaļins. Ja skolotāja vai — tas būtu vēl sliktāk — mežzinis patiešām aizietu līdz Lāču stūrim … Viņš sāka gandrīz vai skriet, lai ātrāk satiktu delu un nodotu viņam Peščaļina rīkojumu.

Istabā, kurā dzīvoja Vaļa Mahortovs ar tēvu un māti, sienas līdz griestiem bija aizkrautas ar kanārijputniņu būrīšiem. Putni deva pastāvīgus un drošus ienākumus. Tiesa gan, arī noņemšanās ar viņiem bija liela. Vaļam ar tēvu pagāja ne mazums laika, līdz iztīrīja desmitiem būrīšu, ielika barību, ūdeni.

Tovakar logā, kas, par spīti siltajam laikam, bija aizvērts, kāds vairākas reizes iemeta akmentiņu. Tēvs dusmodamies palūkojās laukā, bet nevienu neredzēja. Kad tika iemests trešo reizi, Vaļa nometa lupatu un, iesaucies: «Tūlīt es viņiem noraušu ausis!» — izskrēja pagalmā.

Pēc brīža viņš pakaļ Kreilim pārlēca pār skvēra zemo žogu. Draugi aizlīda aiz krūmos paslēptā sola un slepus uzsmēķēja.

—   Paipala atgriezusies, — Kreilis pavēstīja.

—   Ei nu?!

—  Ja gan. Vāc kopā ekspedīciju. Skuķus saņēmusi, Zaļknabi… — Vaļa iespurdzas.

—   Varena ekspedīcija! Ko viņi jēdz no meža?

—   Tik vien jēdz kā sukāt iekšā ceptas sēnes ar krējumu vai ogas ar cukuru. Bet vecāko klašu zēni ies ar mežzini. — Kreilis nicīgi nospļāvās. — Kā tu domā — kāpēc ir tās ekspedīcijas? Lai aizstāvētu Avotus? Lai sajauktu cilvēkiem prātus! Cilvēki uztraucas, tāpēc viņiem ar tām ekspedīcijām aizmālēs acis. Bet pēc tam ekspedīcijas savāks tādus materiālus, ka kombinātu noteikti atstās Avotos.

—  Vai nu atstās …

—       Noteikti! Peščaļins ar tēvu visu izošņājuši. Un mums viņi uzdod iet līdzi Paipalai.

—  Vai tu traks! Ar skuķiem? Ar Zaļknābi?

Kreilis pieliecās Vaļam tuvāk un sāka čukstēt:

—       Mēs viņiem neļausim krāpt cilvēkus. Tēvocis Timotejs saka — un viņu taču pazīst gan apgabalā, gan pašā Maskavā! — viņš saka: «Mēs nepieļausim, ka izposta Avotus.» Bet tēvs, ja vajadzēs, sacels visus pensionārus kājās. Kas tad ir mežs mūsu skuķiem, Zaļknābim, pat Sašam — kas viņiem daļas par mežu vai Sošu? Bet tēvocis Timotejs, tavs tēvs, mans un citi — viņi mežā ir piedzimuši un uzauguši. Viņi pazīst tur katru zariņu, katru pēdu un taku.

—   Un mēs? — Vaļa iespieda rokas sānos.

—   Ko mēs?

—  Mēs jau arī neesam vakarējie, arī šo to zinām.

—       Pareizi, kā tad! Tāpēc jau Peščaļins saka, lai mēs abi ejam līdzi ekspedīcijā, uzmanām citus — zinātu visus viņu plānus. Kur iet, ko dara. Lai nebūtu nekādas krapšanas.

Vaļa sabozās.

—       Nu ko tu vēl domā? — Kreilis sarauca pieri. — Tev bail, vai?

—       Nē jau. Bet nav nekāda prieka čāpot kājām. Un laika arī žēl. Mums taču ir putniņi, ienesīgs pasākums.

—       Nebaidies, neko nezaudēsi. Tēvocis Timotejs teica, ka atlīdzināšot. Abi ar tēvu uzsitis gaisā sienu — ari mums atlēks naudiņa. Tu jau pats zini, Peščaļins nav skopulis …

—  Tad jau var pastaigāties, — Vaļa bija ar mieru.

ATKAL DIENASGRĀMATA

«12. jūnijā.

Raujos vai pušu! Divdesmitajā dosimies ceļā. Kas vēl jāizdara atlikušajās dienas: treniņa pārgājiens, jāsameklē teltis, visi piederumi, produkti, zirgs, jāapgūst eksponātu vakšanas un uzglabāšanas metodika un jāpaveic vēl simtiem tūkstošu visādu citādu darbu.

Maiskā ir svarīgi notikumi. Avotu aizstāvēšanai pilsētas sabiedriskās organizācijas nolēmušas panākt, lai ķīmisko kombinātu ceļ pie Kuzminskas šosejas. Pilsētas pārstāvji griezušies republikas dabas aizsardzības komitejā un panākuši, ka Avotu izpēte uzticēta universitātes bioloģijas fakultātei un mežtehnikas institūtam. Lai palīdzētu viņiem savākt nepieciešamos materiālus, pārgājienā uz Avotiem dosies vairakas grupas, ari mana un mežziņa Zitina grupa. Zitins ņems sev līdzi vecāko klašu skolēnus un Alksnaines mežniecības bērnus.

Manai grupai uzticēts precizēt kokaudzes sastāvu un raksturu, pārbaudīt ziņas par meža šķiru, sniegi priekšstatu par mežu masīva udensrežīmu, putnu un dzīvnieku, un kukaiņu pasauli.

Ilgi domāju, ko ņemt līdzi ekspedīcijā. Skolas direktors Stukalovs ieteica izvēlēties vecāko klašu zēnus — spējīgākos, disciplinētākos un fiziski spēcīgākos. Saprotu, ka tas ir pareizi, taču man neiziet no prāta mani astotās klases audzēkņi. Ja, jā! Tagad jau astotās klases audzēkni.

Cik viņi dažādi, nemiera pilni un nepakļāvīgi! Būtu labi, ja varētu iet kopā ar viņiem, pāris mēnešu padzīvot mežā, īsti iepazīties, sadraudzēties, — es taču būšu viņu audzinātāja līdz skolas beigšanai.

Izstāstīju to visu Ļevam Petrovičam. Uzzinājis, ka bērni grib piedalīties ekspedīcijā, viņš teica, ka tas esot ļoti labi. Bērni ir lieliski pēddziņi, un viņi ekspedīcijā būs ļoti noderīgi, ja vien prot viņos pamodināt interesi par dabas pētīšanu. Viņš, Sļakotins, arī esot sācis savu biologa profesiju ar tādiem pašiem skolas rīkotiem pārgājieniem pa dzimto novadu.

Mani nodarbina arī saimnieciski jautājumi. So to ekspedīcijas vajadzībām apsolīja izsniegt universitātes bioloģijas fakultāte un mežtehnikas institūts. Naudu bērnu ēdināšanai dabūsim no pilsētas izpildu komitejas, taču tās būs maz, acīmredzot vajadzēs lūgt vecāku palīdzību.

Vārdu sakot, rūpju pilna galva. Bet Ļevs Petrovičs mani mierina, ka viss būšot lieliski.

Taču patlaban, kad esmu mazliet atjēgusies, mani pārņem šaubas. Tā taču nebūs pastaiga, tā būs nopietna ekspedīcija. Pārlasīju slavenu ceļotāju atskaites un piezīmes. Viņu ekspedīcijas nav bijis līdzi bērnu. Tātad pirmo reizi vēsturē ceļā pošas zinātniska ekspedīcija, kura būs viens pieaugušais un pārējie — skolēni!… Ka tas viss mums izdosies? Viņi ir drosmīgi bērni. Vai viņiem pietiks pacietības un neatlaidības?

Katrā ziņā pēc treniņa pārgājiena daudz kas kļūs skaidrāks. Pagaidām bērni man labi palīdz, pat tie, kurus es nepavisam nepazīstu, piemēram, Igors Kočetkovs, kuru bērni sauc par Zaļknābi, atnesa «Ceļotāja un novadpētnieka rokasgrāmatu» divos sējumos un lielisku Avotu rajona karti. Viņam ir fotoaparāts «Smena» un filmiņas, un viņš būs mūsu pārgājiena fotogrāfs. Es biju ļoti priecīga par karti, bet to tajā pašā dienā vajadzēja atdot, jo Zaļknābis karti bija nočiepis tēvam — jaunā kombināta projekta galvenajam inženierim. Tomēr karte man bija nepieciešama, un es aizgāju aprunāties ar inženieri Kočetkovu. Viņš apsolīja man pēc pāris dienām izgatavot šīs kartes kopiju. Bet Zaļknābis tūlīt saka pamācīt, kādi guļammaisi ir labāki, gari un plaši skaidroja par pūkpiļu dūnu priekšrocībām un uzbudināts pierādīja, ka audumu impregnēšanai vislabāk noderot tāds sastāvs, kurā ietilpst kazeīns. Man ne prātā nevarēja ienākt, ka šis zēns tik daudz lasījis un tik daudz zina. Tomēr apjautājos, vai viņš prot vismaz peldēt un iededzināt ugunskuru.

— Vispār jau jā — teorētiski varu… — Zaļknābis nenoteikti atbildēja. — Taču būs jāpārbauda praksē.

Gatavoties ekspedīcijai ļoti aktīvi palīdz Raja Bo- kastikova — tieviņa, ļoti mīlīga meitene, viņas tēvs ir farmaceits. Viņa atstiepusi milzum daudz visādu zāļu un apgalvo, ka tēvs jau apmācījis viņu, kā sniegt pirmo medicīnisko palīdzību.

Mans galvenais palīgs, protams, ir Saša Morozovs. Nemaz nezinu, ko es bez viņa iesāktu. Ļoti saimniecisks, mierīgs, nosvērts. Pazīst Avotus. Uz šo zēnu var paļauties. Tikai Sašam, kā izrādās, ir sarežģītas attiecības ar mūsu meiteņu barvedēm Svetlanu un Klāvu. Viltīgās meitenes visu laiku viņu apmana. Tomēr Saša prot atrast izeju no visdažādākajām situācijām…

14. jūnijā.

Pat Borja Ļevšins un Vaļa Mahortovs palīdz gatavoties pārgājienam. Kas to būtu domājis! Mahortovs, Ļevšins un vēl viens otrs no klases tikai smējās, vērodami mūsu gatavošanos un satraukumu. Viņi mūs nekautrīgi izzoboja. Apgalvoja, ka mūsu ekspedīcija būšot tikai izpriecas gājiens.

«Bērniņi spēlēs ekspedīciju!» Mahortovs zobojās.

«Tēlos dabas aizstāvjus… Pēc tam tēvoči pateiks: nekas nebūs, bērniņi, kombināts tomēr jābūvē. Kas tur ko izlikties, viss taču ir zināms… Spēlējieties, bērniņi, spēlējieties …»

Taču pēc trim četrām dienām viņu nostāja krasi mainījās. Acīmredzot arī viņus bija aizrāvusi citu sajūsma.

Un tad pie manis atnāca Ļevšina tēvs, Semjons Jefimovičs, vecs strādnieks, darba veterāns, kā viņš pats stādījās priekšā, jautrs un labsirdīgs cilvēks. Teica, ka viņa dēls Borja un Vaļa Mahortovs esot kaislīgi ceļotāji un viņus noteikti jāņemot līdzi ekspedīcijā. Semjons Jefimovičs deva man vairākus derīgus padomus attiecībā uz pārgājienu, ar lielu interesi iztaujāja par maršrutu. Es viņam labprāt visu uz kartes parādīju.

Bet šodien Ļevšins un Mahortovs atnesa būrīti ar diviem baltiem baložiem. Izrādās, ka zēni audzē baložus, ir tos apmācījuši un iesaka pārgājiena laikā noorganizēt baložu pastu. Man tas ir ļoti pa prātam.

Zaļknābis atveda kucēnu, kuru sauca Vavis, un pieprasīja, lai to arī ņemot līdzi ekspedīcijā. Kucēns, pēc viņa vārdiem, esot ļoti gudrs un būšot varens pēddzinis. Taču Kreilis ar Mahortovu iebilda, ka Vavis esot izlutināts istabas klēpja sunītis, ka nav vērts ar viņu ielaisties. Vienojāmies, ka iztiksim bez viņa.

Man loti pietrūkst Pala Paliča; ja viņš palīdzētu, būtu daudz vieglāk. Taču Palam Paličam jāgatavo sava grupa, un es viņu gandrīz nemaz neredzu. Skola iedeva mūsu grupai zirgu, tas nesīs mantas. Bet tūlīt radās jaunas rūpes. Mēs katru dienu esam aizņemti, zirgu uzticējām zēniem. Zaļknābis gribēja paradīt, kā kovboji lec uz skrejoša zirga, taču nez kāpēc neuzlēca un ievēlās grāvī.

Nolēmām, ka zirgs jāapkaļ. Šajā sakarībā Zaļknābis pavēstīja, ka pakavi esot izgudroti trešajā gadsimtā pirms mūsu ēras un kopš tā laika nekas neesot mainījies.

Noskaidrojās, ka neviens īsti nezina, kā apieties ar zirgu. Zaļknābis ieteica steidzīgi izstudēt jāšanas sporta kursu. Zirgu nosaucām par Sirmi.

Baidījāmies atstāt Sirmi pa nakti laukā. Gribējām ievest viņu skolas šķūnī, taču sargs teica, ka tagad par zirgu jāatbildot man vienai pašai. Tad piesējām viņu aiz mana loga. Pulksten vienos gribēju iet gulēt, paskatījos laukā un izbijos — ieraudzīju Sirmim blakus divus cilvēkus …

—   Kas tur ir? — es uzsaucu.

—   Jeļena Ivanovna, tās esam mēs.

Tās bija mūsu meitenes — Svetlana un Klāva.

—   Ko jūs tur darat?

—   Mēs tikai pārbaudījām, vai Sirmis ir te.

Ar mokām aizdzinu meitenes gulēt. Viņas bija nodomājušas visu nakti sargāt zirgu …»

VARDES, MĀRĪTES UN VĒL ŠIS TAS…

Beidzot Jeļena Ivanovna noteica treniņa pārgājiena dienu. Tika nolemts aiziet līdz Sošai un atgriezties atpakaļ pilsētā, tas ir, noiet apmēram divdesmit kilometru. Ceļā devās visi, pat Sirmis. Bērni bija tik pašpārliecināti un apņēmības pilni, ka Jeļena Ivanovna gan priecājās, gan baidījās. Likās — bērni ir pārliecināti: tiklīdz viņi ķersies pie darba, Avoti bus glābti un viņi atgriezīsies pilsētā ka slaveni ceļotāji.

Saša bija kautrīgāks. Viņš klusēja, bet izdevīgā brīdi pajautāja, vai nevar ši treniņa pārgājiena laikā iegriezties četrdesmitajā kvadrātā, kur Pals Paličs ārstē ievainoto alnīti. Zaļknābis, atsaukdamies uz Svetlanu un Klāvu, tūlīt sāka stāstīt, kā viņiem izdevies izglābt alnīti. Meitenes neteica ne varda.

Tiklīdz ekspedīcija devās ceļā, Mahortovs un Kreilis uzrāpās Sirmim mugurā, paskaidrodami:

— Viņš taču iet bez mantām.

— Un kas par to?

— Jāpārbauda, kā ies ar slodzi.

Taču līdz mežam viņi neaizjāja. Drīz vien noslīdēja Sirmim no muguras un sadrūmuši vilkās citiem līdzi, pat lagā neatbildēdami uz zobgalībām. Neieradušiem, turklāt bez segliem… Tātad izrādījās, ka jau pirmais vienkāršākais uzdevums — jāt ar zirgu — nav nemaz tik vienkāršs. Tomēr viņi nerimās braši fantazēt.

Tika nolemts, ka Svetlana ar Klāvu jau no šis dienas pierakstīs visus piedzīvojumus.

—       Ha! Piedzīvojumi! — Vaļa iespurdzās. — Nekā jau nebūs! Uz zemes viss ir izpētīts. Tikai kosmosā ir interesanti. Tur — jā! …

—       Tūkstoš deviņi simti četrdesmit sestā gada decembri, — Zaļknābis, uz viņu neskatīdamies, sāka stāstīt, — starp Havaju un Samoa salām tankkuģirn ar naftu uzbruka kalmārs. Tankkuģa ātrums bija deviņpadsmit kilometru stundā, bet kalmāra — četrdesmit.

—       Ha! — Vaļa caur zobiem novilka. — Tas jau ir tropos.

—  Jakutijā, — Zaļknābis nesatricināmi turpināja,

—  mūsu padomju ģeologs Tverdohļebovs atklāja lauku ar sūnām, kas augušas uz Zemes tikai senatnē — pirms simt miljoniem gadu.

Nezinādams, ko atbildēt, Vaļa pagriezās pret Zaļ- knabi, iesita viņam pa pakausi knipi un, kādu tēlodams, saka ātri bert:

—   Bet vai jūs, skolotāja, zināt… Ai, ko tu dari?

Tas jau attiecās uz Zaļknābi, kurš pārskaities bija

saķēris Vaļu aiz auss.

—   Bet tu pats?

—   Es neko…

—   Es arī neko!

—   Bērni! Bērni! — Jeļena Ivanovna lūdzoši iesaucās.

—  Mēs taču ejam pārgājienā. Zinātniskā ekspedīcijā. Nu kā gan tas izskatās!

Skolotāju nomāca bērnu nenopietnā izturēšanās. Vai varbūt viņi ir ļoti satraukti?

Nokaltušā kokā Zaļknabis pamanīja mazu dūres lieluma ligzdiņu no sūnām. Dzeltenus knābīšus atvēruši, no tās lūkojās laukā putnu mazuļi. Zaļknābis apstājās. Tajā pašā mirklī uz zara pie ligzdiņas nolaidās neizskatīgais pelēkais mušķērājs. Putniņš sabožas, spalviņas uz galvas saslējās, melnās acu zīlītes draudīgi skatījās uz Zaļknābi, it kā rnušķērājs grasltos izaicināt zēnu pamēroties ar spēkiem. Tad putniņš pacēlās no zara un plivinājās tieši vīrs Zaļknābja galvas, gandrīz aizskardams viņa seju.

Zaļknābis atvairīdamies pakāpās soli atpakaļ.

—  Cik tu pārdrošs… Es taču neaiztikšu tavus mazuļus, neaiztikšu .. .

Taču rnušķērājs neatkāpās no zēna tik ilgi, kamēr viņš nebija aizgājis talu no ligzdas.

Vēl pēc kādiem simt soļiem Zaļknābis izdzirdēja vārgu, taču satrauktu cita putna čiepstēšanu. Viņš par- laida acis koku stumbriem, tad palūkojās zemāk un neviļus noslīdēja uz ceļiem. Zem lazdu krūma spirinājās kaut kas spilgts, krāšņs. Tā bija skaistā, tumšā tilbite, iekļuvusi no zirgu astriem pīta putnu ķeramajā cilpa. Tilbite izmisīgi kārpījās, cenzdamās izrauties brīvība, taču sapinās vēl vairak.

«Kas gan ķer putnus?» Zaļknābis nodomāja, atsie- dams cilpu no lazdu krūma. Viņš atbrīvoja tilbīti no astru tīkla un palaida viņu vaļā. Putns uzspurdza, taču, mazliet palidojis, nolaidās un nokrita zālē. Zaļknābis pieliecās un uzmanīgi ielika tilbīti azotē — viņai laikam bija ievainots spārniņš.

«Nekas, putniņ, mēs tevi izārstēsim… Gan tu atkal lidosi!»

Pēkšņi viņš izdzirdēja Sirmja pakavu dipoņu un zēnu smejošās balsis.

—   Kas tur atkal noticis? — iesaucās skolotāja.

—   Nē, Jeļena Ivanovna, neparko neteiksim! — Vaļa beidzās vai nost aiz smiekliem un aicināja visus iet ātrāk.

Viņi devās pa taciņu pāri nelielam neizžuvušam sūneklim. Kāds iespiedzās. Pēc tam, vilkdami sev līdzi Sirmi, izlauzās cauri brikšņiem. Beidzot ieraudzīja meitenes. Svetlana ar īstu iedvesmu skaitīja dzejoli:

— Ak, mani draugi, skaists ir mūsu pulks!

Kā dvēsele viņš nedalāms un mūžīgs, 18,5

Brīvs, nesatricināms un līksmē dūšīgs.[5]

Kreilis un Vaļa smējās locīdamies. Saša un Zaļknābis izbrīnījušies skatījās uz viņiem.

—       Vai, es mirstu! — Vaļa elsa. — Vai, es nevaru! Kā nenormāla… Mēs taču to jau sestajā klasē mācījāmies.

—       Pantiņi! — Kreilis viebās un līdzjūtīgi šūpoja galvu. — Asaras un nopūtas, putniņi un puķītes …

Svetlana atskatījās un nosarka. Pat tievais, viegli iedegušais kakls kļuva sārts. Liekas — viņa gribēja aizbēgt.

—       Svetlana, tu ļoti jauki deklamēji, — sacīja Jeļena Ivanovna.

Zaļknābis, kalsno plecu uz priekšu izslējis, tā skatījās uz Kreili un Vaļu, it ka nolūkodams, kur viņiem sāpīgāk iebelzt. Pārējie klusēja.

—       Nesen Dienvidamerikā, — Saša ierunājās klusā balsī, ar pieklājīgu interesi raudzīdamies uz Kreili un Mahortovu, — iesēdināts būrī cilvēks un aizvests uz mežu, kurā dzīvo pērtiķi. Dzīvnieki salasījušies apkārt būrim, bāzuši cauri stieplēm banānus, zarus, mēģinājuši cilvēkam trāpīt ar riekstiem, kaitinājuši viņu un no sirds uzjautrinājušies.

—       Un kas tad ir? — Mahortovs, brīdi klusējis, iespurdzās.

—   Nekas …

—   Pag, pag, tu gribi teikt, ka mēs esam pērtiķi?

—       Jūs laikam jau būsiet sasnieguši pitekantropa līmeni, — Saša laipni piekrita, — atpaliekat no mūsdienu cilvēka par kādiem piecsimt tūkstošiem gadu…

—   Tik vien! — Mahortovs skaļi iesmējās.

Klāva pačukstēja Svetlanai:

—   Re, kā Morozovs …

—   Pielien, — Svetlana atcirta.

Kreilis vēl arvien nelika viņu mierā:

—       Ko tu neteiksi! Skaita pantiņus! Varbūt tev jāizsauc dakteris?

Tad Svetlana un Klāva reizē uzkliedza viņam kaut ko nesaprotamu:

—   Bundrivundrikarabčah!

Kreilis sastinga kā zemē iemiets, it kā būtu ar pieri sienā ieskrējis. Viņš atskatijas uz Vaļu. Tas daudznozīmīgi iesvilpās. Un Borja, kaut ko draudīgi murminādams, negribīgi atkāpās.

—       Ko tas nozīmē? — Jeļena Ivanovna jautāja meitenēm.

—   Spītnieku savaldīšana, — Klāva svinīgi sacīja.

—   Bet ko jūs teicāt?

—       Tie ir buramie vārdi, — Svetlana paskaidroja. — Pret zēniem. Nodrošina pilnīgu neaizskaramību.

Nebija pagajusi ne pusstunda, kad Mahortovs iespieda Kļavai rokā paštaisītu aploksnīti un noslēpumaini pačukstēja:

—   Nesaplēs, tas tev vienai…

Galvu kautri pieliecis, viņš caur pieri blenza, kā Klāva, līdz ausīm nosarkusi, rādīdama dusmīgu seju, atloka aploksni.

No tas izspruka kaut kas zaļš, mazs, neparasti žigls un aizšāvās pa KJāvas kailo roku un plecu, bet Vaļa un Kreilis aiz sajūsmas saka lekat. Viņi bija pārliecināti, ka meitene šausmās sāks spiegt, līdz nāvei pārbi- sies, varbūt pat zaudēs samaņu. Taču Klāva nespiedza, bet grozījās uz visām pusēm, cenzdamās kaut ko satvert. Viņa pietupās, nometās uz ceļiem. Taču nekas neiznāca.

—       Ak tu, lempi! — Klāva teica, dusmīgi skatīdamās uz apstulbušo Vaļu. — Palaidi tik vērtīgu ķirzaku! Nesaprotu — kā tev izdevās viņu noķert? So ķirzaku sauc par sila ķirzaku. Man mājās ir divas. Kā viņas visu saprot, taisni ārprāts! Kad dodu viņām kāpurus, viņas lēkā uz augšu kā šuneļi.

—       Vai tu no vardēm nebaidies? — Saša jautāja Mahortovam.

—       Kas? Es? Es ne no kā nebaidos. Bet rokā neņemu.

—   Kāpēc?

—   Vai es esmu traks, vai? Uzmetīsies kārpas.

—   Kārpas metas no krupjiem, — teica Kreilis.

—       Jūs paši esat kārpas! — Klāva norūca. — Ne no vardēm, ne no krupjiem nekas nemetas.

—   Nemetas?

—   Nemetas.

—       Nu tad paņem vardi, paņem! — Mahortovs mācās virsū.

—  Vispirms noķer! — Kreilis iesmējās.

Tai pašā mirklī Je|ena Ivanovna ātri pietupās, tūlīt pat piecēlās un parādīja rokā zaļu vardīti. Arī Svetlana un Kļava ātri noķēra katra pa vardītei un sāka baidīt ar viņam Mahortovu.

—   Nu, kurš ir varžu speciālists? — skolotāja jautāja.

Brīdi klusējis, Saša ierunājās:

—   Es zinu tikai to, ka jums rokā ir parastā smail- purna varde.

—   Ļoti labi. Kas vēl ko zina?

Pabīdījis brilles augstāk uz deguna, Zaļknābis iesāka:

—   Vislielākās vardes dzīvo Āfrikā, Kamerūna. Sver vairāk par trīsarpus kilogramiem.

—   Parasta varde arī ir diezgan interesants radījums, — teica skolotāja, rādīdama bērniem sprigano galvu ar lielajām acīm. — Skatieties uz vardi ar cieņu: viņa ir redzējusi dinozaurus.

—   Vai dieniņ! Tik veca? — Raja Bokastikova ievaidējās.

—   Taisni šī varde nu nav tikusies ar dinozauriem… Taču abinieki dzīvojuši uz zemes, kad cilvēka vēl nebija. Vēl līdz šai dienai, tāpat ka toreiz, vardes dzīvo uz robežjoslas starp zemi un ūdeni. Mēs elpojam tikai ar plaušām, bet varde udenī elpo ar ādu. Arī uz zemes viņām patīk mitrums, visvairāk silts sēņu lietutiņš un rasa …

—   Es esmu redzējis, — Kreilis lepni teica. — Lēkā pa rasu kā kumeļi.

—   Varde ir cilvēka draugs, — Klāva pamācoši iesāka. — Viņa ēd gan kāpurus, gan tauriņus, gan visādus zirnekļus…

—   Cilvēka draugs taču ir suns! — Mahortovs viņu pārtrauca.

—   Bet varde, ja gribi zināt, ir vēl lielāks draugs. Ar viņu izdara visādus eksperimentus, kā ārstēt cilvēkus.

—   Tas taisnība, mēģinājumiem izmanto simtiem tuk- stošu varžu, — teica Jeļena Ivanovna. — Varbūt inženieri uzcels pieminekli arī vardei. Viņas organisms taču miljoniem un miljoniem gadu pilnveidojies. Sevis aiz- sargašanai varde izveidojusi neparastas «ierīces». Inženieri, piemēram, ar interesi pēta vardes pakaļējas kājas mehānismu, kas nodrošina tai lēcienu. Un priekškājās garantē mīkstu nosēšanos. Jau izgudrota asprātīga ierīce — «elektroniskā acs», un ideja par to radusies, pētot vardes apbrīnojamās acis … »

Tajā pašā dienā bērni redzēja arī traģisku ainu: slieku bojāeju. Jeļena Ivanovna teica, ka zinātne vēl līdz šim brīdim nespēj izskaidrot, kāpēc sliekas tāda veidā iet bojā. Sie apbrīnojamie radījumi, kuriem, pēc Darvina vārdiem, pasaules vēsturē bijusi milzīga nozīme, parasti rūpīgi slēpjas zemē, jo saules gaisma viņus nonāvē. Izlīduši uz trotuāriem un ielām, viņi ir bezpalīdzīgi. Gājēji viņus samin, pat nepamanīdami… Raja Bokastikova, ieraudzījusi uz meža taciņas sliekas, nicīgi iesaucās:

—   Kā es neciešu šos tārpus!

—   AAorozovam gan tārpi ļoti patīk, — Svetlana tūlīt izmeta.

—   Brrr, man 110 viņiem taisni nelabi metas!

—   Paskaties, viņš to ņem rokā …

—   Met zemē, tulīt pat met zemē! — Raja Bokastikova iekliedzās, uzklupdama Sašam.

—    Kāpēc? — viņš izbrīnījies jautāja un pārvilka ar pirkstu pār sliekas vēderu no galvas līdz astei. — Patausti! Viņai ir neredzami sariņi.

Raja uzsita Sašam pa roku, un slieka nokrita zemē. Saša, pieri saraucis, notupās.

—   Ko tu zini par sliekām!

—   Kāpēc man par viņam būtu kaut kas jāzina? — Raja atvairījās.

—   Sliekas ir arāji, — Saša turpināja. — Bez sliekām uz zemes nekā nebutu.

—   Nu gan tu izgudro!

—    Sliekas dzīvo visur, pat Taimirā, Novaja Zemļā un Antarktīdas nedzīvajās salās… un tropos. Tropu sliekas gan tev patiktu — gadās pat trīs metrus garas!

—   Šausmas! Patiešām?

—    Un katrai, lai tā būtu mūsējā vai tropu slieka, ir dažādi dziedzeri un smadzenes, protams, ļoti maziņas. Toties piecas pukstošas sirdis. Tu gribēji samīt piecas sirdis?…

—   Saša, es taču nezināju! Vispār jau viņas ir tā nekas …

—   Nekas! Sliekas taču ir īstas skaistules! Diemžēl viņas tevi neredzj lai gan acis viņām ir pa visu ķermeni. Ja tu uzkāp virsū sliekai, tu uzkāp viņai uz acim. Protams, šīs acis atšķir tikai tumsu no gaismas, citu neko.

—   Kāpēc tā?

—   Nezinu. Droši vien sliekai vairāk nevajag. Viņa taču dzīvo tikai tumsā, zemē. Desmitiem gadu un ilgāk … Un visu laiku strādā. Urbina zemi. Uz vienu hektāru labas augsnes ir apmēram pieci miljoni slieku. Un katra ar un urbina — taisa zemē ejas. Uz vienu metru ir pusotra tūkstoša eju vairāku metru dzi|umā. Pa šīm ejām tek lietus ūdens, bez kura nav dzīvības. Pie augiem piekļūst gaiss. Augu saknes spēj ielauzties zemē tikai divu metru dziļumā, dziļāk tām nav spēka. Dziļāk saknes, iet pa slieku izraktām alām.

Raja bija notupusies Sašam blakus un ziņkāri aplūkoja sliekas.

—  Cik tev ir bioloģijā? — Saša jautāja.

—  Trijnieks… Bet vai viņas drīkst aiztikt?

—   Protams. Sliekas nekož.

—  Bet varbūt viņas ir indīgas? Vai uz pirkstiem nepaliks plankumi?

Raja tomēr pieskārās sliekai un ar tīru, labi koptu pirkstiņu pārvilka pār sliekas vēderu no astes līdz galvai, kā bija darījis Saša.

—  Meitenes! — Raja priecīgi iesaucās. — Sliekai patiešām ir sariņi!

Bērni gāja apmēram jau divas stundas. Viņus veda Saša. Gāja, gāja — visu laiku pa mežu bez ceļa — un iznāca tieši tajā vietā, kur Zaļknābis un meitenes bija dzirdējuši šāvienus, lamāšanos un pec tam ieraudzījuši nabaga alnīti, kas blenza uz viņiem ar asinīm pielijušām acīm. Bet tagad šajos brikšņos un eglītēs neviena nebija.

— Kur tad alnītis? — Svetlana pēkšņi bargi jautāja Sašam.

—   Nezinu, — zēns sadrūmis atbildēja. — Es domāju, ka šeit… Jau vairākas dienas neesmu saticis Palu Paliču …

—  Vai tiešām alnītis būtu nomiris? — Klāva noraizējusies jautāja.

Saša neatbildēja.

Liekas — bērni pat nemanīja, ka Jeļena Ivanovna viņus novēro… Ar nākamās ekspedīcijas dalībniekiem bija nopietni jāparuna par draudzību. Tikai īsti biedriska attieksme, cieša draudzība var nodrošināt ekspedīcijai panakumus. Skolotāja nolēma sakt ar stāstu par. to, kā cēlies lieliskais vārds «biedrs». Meitenes un Zaļknābis klausījās ar interesi, turpretī Vaļa un Kreilis kādu bridi pagrozījās pie viņiem, tad sāka pļāpāt un, kad Klāva abiem aizradija, rupji atcirta: «Kas vel nebūs? Vai tā kāda stunda?» — un pazuda.

Jeļenai Ivanovnai ienāca prātā Ļeva Pelroviča vārdi, ka ar bērniem viss būšot daudz vienkāršāk nekā ar pieaugušajiem. Būtu pats pamēģinājis! …

Sošas krastā nolēma atpūsties. Zaļknābis uzņēmās gādāt par ugunskuru, Viņš tikai lūdza precizet, kāds ugunskurs esot vajadzīgs: zvaigžņveida, taigas, polinēziešu vai kamīna ugunskurs. Neviens nezināja, ar ko tie atšķiras cits no cita, no Zaļknābja paskaidrojumiem ari netika gudrāki un vienojās, ka šim pārgājienam laikam gan vispiemērotākais būšot taigas ugunskurs. Meitenes apsolīja visus pabarot. Zaļknābis tūlīt saka prašņāt, vai viņām būs nepieciešams viens vai divi balsti katliem.

—   Lai nu būtu kaut viens, — Klāva atteica.

—   Kāpēc gan, es varu arī divus.

Mahortovs un Kreilis gribēja piesiet Sirmi pie veca, resna bērza.

—   Kā jūs sienat — ar tādu mezglu? — Jeļena Ivanovna brīnījās. — Pēc piecām minūtēm zirgs būs vaļā.

—   Kas mezglam vainas, — Kreilis ruca. — Mezgls kā mezgls.

Jeļena Ivanovna parādīja, kā jāsien mezgli. Skolotājai ta bija slepena aizraušanās. Mājās brīvajos brīžos, kad gribējās tāpat vien atpūsties, Jeļena Ivanovna neadīja, nešuva, bet sēja mezglus. To darīt viņai bija iemācījis vecākais brālis — jūrnieks. Jeļena Ivanovna

parādīja bērniem, kāds ir dubultais, dubultais astoņ- nicks, vidējais, satverošais, kazaku, burjatu, jakutu, kalmiku, Kubaņas mezgls. Aizrāvusies viņa pārgāja pie jūrnieku mezgliem. Visi bērni bija sanakuši apkārt. Viņiem aiz muguras lūkojās Zaļknābis, nez kāpēc līdz ausīm nosmērējies ar kvēpiem.

—   Kā tad ar ugunskuru? — viņam jautāja.

—   Mēs acīmredzot esam apmetušies ļoti tuvu upei, vieta ir pārāk zema. Visu laiku dziest nost… Un tāda savāda malka, — Zaļknābis sašutis stāstīja, — nedeg!

Saša apņēma viņu ap pleciem un aizveda sev līdzi. Viņam pašam bija darbu atliku likām. Nupat Saša bija atstiepis Sirmim zāli, palīdzējis salasīt žagarus. Un tagad viņš devās palīgā Zaļknābim.

—   Tu esi izvēlējies lielisku vietu, — Saša uzslavēja Zaļknābi. Patiešām — ugunskurs bija ierīkots aiz veca. izgāzta priedes celma. — Viss, kā nākas. Paskat, katru resnāku žagaru aplicis ar skaidiņām.

—   Nūja! Bet nedeg! — Zaļknābis žēlojās.

—   Iedegsies, skaidas gadījušās mitras… — Saša saudzīgi pabīdīja sāņus Zaļknābja salasītās skaidas — kā par spīti, visas samirkušas vakardienas lietū. — Pameklēsim kaut ko sausāku.

—   Tādas mantas te ir, cik uziet! — Zaļknābis nicīgi icspurcās, pagrūzdams ar kāju Sašas sagadāto kurināmo. — Es nolēmu izpētīt, vai var iekurt uguni ar slapju materiālu.

—   Es tā arī sapratu, — Saša viņam piekrita, slepus pabāzdams sausu žagaru. — Iededz nu!

Zaļknābis gandrīz vai galvu iebāza žagaru kaudzē un uzrāva sērkociņu. Pēc mirkļa ugunskurs jautri sprēgāja-

—   Elementāri. — Zaļknabis paraustīja plecus, uzklausīdams pateicības vārdus.

Pēc tam bērni mācījās gatavot pusdienas, izvēlēties vietu naktsguļai, uzcelt teltis. Un atkal priekšgalā bija Saša Morozovs. Viņš prasmīgi rīkojās ar cirvi, izveicīgi saslēja teltis un no egļu zariem ierīkoja ļoti ērtas guļvietas.

Bet Mahortovs un Ļevšins uzvedās tā, it kā būtu atnākuši uz mežu izklaidēties. Skraidīja, meta kūleņus, apmētāja meitenes ar egļu čiekuriem, kaitināja Zaļknābi un tad gribēja iebāzt skudru pūznī koku.

Sajā brīdi aiz skudru pūžņa parādijās čūskas galviņa ar sarkanām ačelēm, tad lēni izslīdēja ne sevišķi garš ķermenītis — tievs kā mazais pirkstiņš, no virspuses sudrabaini balts, 110 apakšas melns.

—  Odze! — Vaļa iebļāvās un saka sparīgi dauzīt ar koku.

Kāds izbijies metās sāņus.

Mahortovs uzvaroši iekliedzās: viņam likās, ka pār- sitis čūsku uz pusēm.

—   Paskatieties uz šo aunapieri! — Klāva ievaidējās un satvēra dzīvo, kustīgo asti. Galviņa ar sarkanajām ačelēm un tērauda krāsas ķermenīti bija kaut kur pazudusi. — Zini, Mahortov, ko es tev tomēr teikšu: tev jāaudzina sevi! Tev jāceļ savs kultūras līmenis!

—  Jeļena Ivanovna, ko viņa runā? — Vaļa sāka purpināt. — Kas viņai lēcies? Saules dūriens?

—  Vai tā ir odze, ko? — Klāva ar neizsakāmu nicinājumu kliedza uz Vaļu. — Tā ir glodene, turklāt reti sastopama. Bet tu! . ..

—   Glodene? Un kas tad tas? — Vaļa stulbi smīnēja.

—  Tā ir viņas aste. Viņa atstāja tev asti un pati aizmuka.

Vaļa bija apjucis. Visu atpakaļceļu viņš klusēja. Bet Zaļknābis kā žubīte priecīgi dziedāja:

— Klaudz pakavi, kur bruģis kalts Plīv pelēcīgos putekļos. Mums pāri galvām oši šalc Un ozols, zaļām lapām posts. Draugs, tinies savā apmetnī, Lai skaļi taurē mūsu rags! …

Jeļena Ivanovna netika gudra: ko lai iesāk? Vai ar šiem skolēniem ir iespējama zinātniska ekspedīcija?

Pārgājiena laikā viņa mēģināja noskaidrot, vai bērni pazīst putnu balsis, vai prot atšķirt, kuru riekstu pārknābis dzenis, bet kuru grauzusi vāvere, vai viņi zina, kā sauc puķes, tauriņus, vaboles, vai prot atšķirt pēdas. Viņi gandrīz neko neprata un maz ko zināja. Pat Svetlana un Klāva būtībā neko daudz nezināja, tikai šo to bija lasījušas par skudrām. Mahortovs, Bokastikova un

Ļevšins zināja dažu augu nosaukumus un īpašības. Bet lielākā daļa nespēja atšķirt dzeguzi no dzeņa, pīlādzi no irbenāja… Turklāt bērni ietiepīgi turējās pie ne lāgā aizsprieduma, ka sliekas, krupis, varde, zvirbulis, zalktis un vēl daudzi citi dzīvi radījumi ir kaitīgi, bīstami un tāpēc jāiznīcina. Apbrīnojami, bet daži šo aizspriedumu dēļ kļuva pat smieklīgi. Raja Bokastikova nopietni, pat dusmīgi centās iestāstīt, ka mārīti nedrīkstot aizlikt, jo tada rīcība nesot cilvēkiem nelaimi.

—   Tāpēc ka mārīti sauc arī par dievgosniņu, vai ne? — Mahortovs nospļāvies apjautājās, pats būdams ar mieru aizraidīt uz viņsauli kaut visas mārītes. — Tu laikam esi ticīgā?

—   Es nemaz neesmu ticīgā, bet gudri cilvēki tā saka.

—  Varbūt tu vari pateikt, kāda mārīte tā ir? — skolotāja jautāja Rajai.

—   Parasta… — meitene izbrīnījusies atbildēja.

—   Starp citu, tev uz piedurknes patlaban uzlaidusies slavenā augu aizsargātāja septiņpunktu mārīte. Viņa ir plēsoņa.

Raja uzmanīgi noņēma mārīti un skatījās uz to, neticīgi vīpsnādama.

—   Mārīte ir plēsoņa? Kā tīģeris, vai?

—   Laputīm, kāpuriem, ērcēm un citiem kaitēkļiem šī mārīte ir briesmīgāka par jebkuru tīģeri…

—   Raja, viss ir relatīvs! — Zaļknābis iesaucās. — Tas, kas tev ir tīģeris, laputij — mārīte. Re, viņai patiešām ir septiņi punktiņi! — Pabīdījis brilles, viņš beidzot bija ieraudzījis uz mārītes sparniņiem septīto punktiņu.

—   Neko mēs nezinām, — Raja teica un nopūtās.

Skolotājā bija brīdinājusi, ka atpakaļ būs jāiet pa

citu ceļu — viņa gribēja pārbaudīt, kā bērni prot rīkoties ar kompasu. Taču, kā izrādījās, ari orientēties apkārtnē viņi neprot, kā nākas. Labi, ka neviens vismaz nebija noberzis kāju un bērni laimīgi atgriezās pilsētā.

Viņus sagaidīja skolas direktors Stukalovs un jautāja, vai Jeļena Ivanovna esot apmierināta ar ekspedī- cijas dalībniekiem. Visi palika stāvam kā sastinguši.

Jeļena Ivanovna saprata, ka vēl nav par vēlu izvēlēties ekspedīcijai citus skolēnus.

Bet viņai blakus stāvēja Saša, Zaļknābis, Svetlana, Kļava, Kreilis, Vaļa. Viņi bija novērsušies un izlikās, ka nemaz neklausās.

—       Vispār esmu apmierināta, — Jeļena Ivanovna ne visai pārliecinoši atbildēja un sāka gari un plaši stāstīt, ar kādu entuziasmu astotās klases audzēkņi gatavojas pārgājienam.

—   Vai ar vecākiem viss nokārtots?

—   Protams.

—       Nu tad jau laimīgu ceļu! — Un direktors atvadījās.

Kad viņš bija aizgājis, Zaļknābis un meitenes metās pie skolotājas un teica, ka viņi tagad no viena gala līdz otram izstudēšot «Ceļotāja un novadpētnieka rokasgrāmatu».

Jeļena Ivanovna visiem stingri atgādinaja, ka līdz ekspedīcijai atlikušas trīs dienas…

CEĻĀ

Vavi nepaņēma Ildzi treniņa pārgājienā. Suns apvainojas un pazuda. Tā vismaz Vaļa Mahortovs izskaidroja negaidīto atgadijumu. Bet viņa sejā bija viltīgs smīns.

Vavis tika meklēts pa visu pilsētu. Bija paziņots milicijā. Visur karājās sludinājumi. Zaļknābis beidzās nost aiz bēdām un bija galīgi nomocījis arī savu māti.

Beidzot Vaļa apžēlojās un pačukstēja Zaļknābim:

—   Paprasi vectēvam. Viņš atradīs.

—   Kādam vectēvam?

—   Peščaļinam. Timotejam Vlasičam.

Nesapratis, kādā ziņā varētu palīdzēt šis večuks, kurš vāc mežā ārstniecības augus, Zaļknābis izmisis metās pie viņa.

Kočetkovu ģimenes izbrīnam nebija gala, kad pievakarē Timotejs Vlasičs atveda viņiem Vavi — trīcošu, sapinkojušos, aiz bada un aizvainojuma smilkstošu, bet dzīvu.

—       Mīļo Timolej Vlasič! — Zaļknābja mamma skraidīja pa dzīvokli, nezinādama, kur nosēdināt labiņo večuku, ar ko viņu pamielot, un gudroja, kā neapvainojot viņam iedot naudu. — Kur jūs viņu atradāt?

—       Dīrātavā, -— Peščaļins vienā mierā atbildēja. — Turpat jau vai viņsaulē.

—   Kā tad tā? Mēs taču tur bijām aizbraukuši.

—       Jūs jau braucāt pie priekšniecības, bet es palūdzu vienu paziņu. Teicu — jāpalīdz labiem cilvēkiem.

Pat Igora tēvs atstāja uz pāris minūtēm savus aprēķinus un rasējumus, lai iepazītos ar Timoteju Via siču. Večuks savaldzināja ari viņu, it īpaši ar savu vienkāršību, dabiskumu, dzimtā novada un dabas pazīšanu.

—       Viņš ir tāds kā mūsdienu Zvērkāvis, — Igora tēvs vēlāk teica. — Nē, pēddzinis …

Peščaļins viņam palika prātā it īpaši tāpēc, ka slikti atsaucās par Avotiem — šis novads būtībā esot neauglīgs, nonīcis, nevienam nevajadzīgs … Labi, ka bija beigušies uztraukumi ar Vavi, bet tik un tā Kočetkovu ģimene nakti pirms ekspedīcijas nedabūja gulēt. Vienos naktī Igors beidzot bija sakravājis savu mugursomu, kas sniedzās īpašniekam gandrīz vai līdz vidum.

Tēvs ar māti pacēla somu. Zaļknābis pieliecās, atbalstījās ar plaukstām pret ceļiem un pagrieza muguru. Izrādījās, ka mugursoma ir ļoti viegla. Zaļknābis pa- skatījās atpakaļ. Vecāki turēja to rokās.

—       Vai jūs domājat nākt man visu ceļu līdzi? — Igors sašutis jautāja.

No mugursomas tika izmestas grāmatas, īsts ģeologu āmurs un vējlukturis.

Bet tēvs izņēma no čemodāna savu fotoaparātu «Zor- kij» ar teleobjektivu, lielu kārbu ar filmām un gaismas necaurlaidīgu maisiņu filmu mainīšanai ceļā un iedeva dēlam.

—       iVem savas «Smenas» vietā. Iznāks ļoti labas fotogrāfijas.

—   Paldies, — Zaļknābis nomurmināja.

—  Tikai nelolo veltas ceribas.

—   Kā tas jāsaprot?

—  Vai tu apjēdz, ka jūsu ekspedīcija neko negrozīs?

—  Tad jau redzēsim.

—       Dēliņ, es ceru, ka tu to visu neņemsi pārāk nopietni.

—   Kapcc tu vari ņemt nopietni, bet es ne?

Tēvs laikam nezināja, ko atbildēt. Tad, lai būtu vēl iespaidīgāk, Zaļknābis apģērbās pārgājiena formā.

Paskatījies uz sevi spogulī, ceļotājs aiz labsajūtas pat pietvīka.

Ūdenszābaki sniedzās viņam gandrīz vai līdz jostasvietai, tos saturēja ciešas siksnas ar spožam sprādzēm. Lietus necaurlaidīgajā brezenta jakā viņš izskatījās kā iebāzts tūtā, zēna pleci likās neiedomājami plati. Tērpu vainagoja cepure ar sejassargu pret odiem. Zaļknābis neviļus pasmaidīja. Vareni! Puikas no rīta aiz skaudības pārplīsīs.

—   Kur jums jāsapulcējas? — Tēvs noklepojās.

—   Skolas pagalmā.

—   Vai tu esi pārliecināts, ka tādā izskatā spēsi līdz turienei aiziet?

Zaļknābis pat neatbildēja uz tik dumju jautājumu.

Taču no rīta ekspedīcija bija spiesta pusstundu aizkavēties, kamēr Zaļknābis novilka brezenta jaku un ūdenszābakus. Kā izrādījās, ar tiem ir grūti paiet, turklāt bija ļoti karsts. Vajadzēja šķirties arī no cepures ar sejassargu pret odiem un uzlikt vieglu salmu cepurīti, kadu nēsā mazie bērnudārzā. Sarūgtinātais Zaļknābis ilgu laiku nerunāja. Krekls ar īsajām piedurknēm atklāja tievas rociņas, kas neizraisīja nekādu cieņu, bija pazuduši varenie pleci.

Kad, saulei lecot, ekspedīcijas dalībnieki pēdējo reizi atskatījās uz miglas dūmakā aizpeldošo pilsētu un cits aiz cita iegāja klusumā snaudošajā mežā, izrādījās, ka neviens, atskaitot Sašu, nekad tik agri nav cēlies. Mahortovs saldi žāvājās un pieprasīja, lai viņam paskaidro, kāpēc vajadzīga rasa. Taciņa bija šaura, zāli šeit neviens nepļāva, un drīz vien visi bija līdz viduklim izmirkuši.

Saša, vezdams aiz pavadas Sirmi, apkrautu ar teltīm un pārtikas krājumiem, pacietīgi iemina ceļu cauri biežņai un gādīgi ar bērza zaru trausa nost zirgam uzbrūkošos odu barus.

Jeļena Ivanovna, Svetlana un Klāva noteica koku un krūmu sugas, vāca kastītēs meža kaitēkļu paraugus, meklēja skudru pūžņus.

Meitenes pastāstīja Je|cnai Ivanovnai par slaveno zinātnisko darbu ar skudrām, un izrādījās, ka tas nepavisam nav bijrs mu|ķīgi. Pareizi bijis arī tas, ka viņas izvelējušās tieši rūsganās skudras. Taisni viņas pieder pie slavenās Formica sugas, kas miljoniem gadu varonīgi sargā mežu, iznīcinādamas kaitīgos kukaiņus.

Ekspedīcijas «galvenā daktere» Raja Bokastikova elsdama pūzdama, sviedrus Iiedama, pacietīgi meklēja ārstniecības augus, visu laiku salīdzinādama tos ar zīmējumiem augu noteicējā. Rajai bija acīmredzami laimējies: viņas mugursoma kļuva arvien pilnāka ar dažādiem augiem, lai gan Kreilis apgalvoja, ka trīs ceturtdaļas savākto zāļu noderēšot vienīgi lopbarībai.

Kamēr citi ekspedīcijas dalībnieki apguva vēl līdz šim nezināmo, Vaļa izklaidējās, kā nu vien mācēja. Viņš kā dzinējsuns skraidīja pa brikšņiem un laiku pa laikam pieskandināja mežu ar uzvarošiem bļāvieniem, pavēstīdams, ka ieraudzījis vāveri, zaķi vai pašu alni.

Visi steidzās pie viņa, nepacietīgi iztaujādami: «Kur ir, kur? Parādi!» — taču nekā nebija.

—   Ko nu saskrējāt kā uz ugunsgrēku! — Vaļa zobojās. — Jūs jau viņus aizbaidījāt! — Un apmierināts skaļi smējās, priecādamies, ka izdevies tik veikli piemuļķot biedrus.

Tad Vaļa pārgāja pie putniem. Nolūkojis kādu putniņu, viņš ar apdullinošiem svilpieniem to aizbaidīja vai arī laida tam ar sprunguli.

Tagad Vaļa bija atradis dzeņa izdrupinātu egles čiekuru un koka dobumu, kurā cits par citu skaļāk čiepstēja mazuļi, prasīdami ēst. Blakus no priedes atskanēja ass: «Kik-kik!»

Ar medījumu knābī atlidoja vecais dzenis, nepamanīdams apklusušos zēnus. Kāds tracis sacēlās ligzda! Visņiprākais, izgrūstījis brāļus un māsas, izbāza laupījumam pretī kari atplesto knābi.

—   Sadod šiem, sadod! — Vaļa iekliedzās. — Spēcīgs zellis!

Vecais dzenis aizspurdza sāņus, mazuļi paslēpās dobumā. Dzenis pārbijies skraidīja pa otra koka stumbru un satraukti klaigāja. Vaļa izņēma no kabatas kaķeni …

Piesteidzās meitenes un atturēja viņu, pēc tam pasauca Jeļenu Ivanovnu. Vaļa steigšus noglabāja kaķeni.

Drīz viņš atrada sev jaunu izklaidēšanos: izvēlējies slaidu pīlādzīti, ievu vai lazdu, nogrieza to — viņam bija nazis ar diviem asmeņiem, asiem kā bārdas skujamie. Pēc tam Vaļa noplēsa kokam mizu, izgrieza sarežģītus rakstus un figūriņas un uzdāvināja šīs nūjas bērniem.

Svetlana dabūja sevišķi skaistu nūju: garu, ar rokturi un uzrakstu — «Mūžīgai piemiņai S. D. no V. M.».

Svetlana, ieraudzījusi uzrakstu, pietvīka gluži sarkana un, pārlauzusi nūju pret ceļgalu, iemeta krūmos.

—    Ko tu izdarīji? Vai tev nepatika? — Raja izbrīnījusies jautāja.

—    Puikas, puikas!… Tas ir nekrietni! — Svetlana iesaucās, attapusies no mulsuma. — Mahortovs ir mežu postītājs, vairāk nekas. Paskatieties, cik daudz koku viņš nogriezis nūjām! Ja visi tā darīs? Jāaizliedz viņam griezt!

—    Pareizi, viņš baida arī putnus, — Klāva, kā vienmēr, atbalstīja draudzeni un ieteica atņemt Vaļam kaķeni un nazi.

—   Valentīn, — iejaucās skolotāja, — vai tu esi aizmirsis, kāpēc mēs atnācām uz mežu?

—    Ko jūs, Jeļena Ivanovna! — Mahortovs sataisīja viltīgu seju. — Atceros, kā nu ne… Mēs ejam glābt Avotus. Galvenie glābēji — Zaļknābis ar skuķiem…

—   Atdod kaķeni! — Svetlana pastiepa roku.

Vaļa metās prom — nu nē, viņš jau neiet pārgājienā, lai šķirtos no naža un kaķenes.

Taču viņam pretī panācās Kreilis.

—   Klausi, ko saka …

—    Labi, neaiztikšu jūsu putnus, — Vaļa sadusmojies norūca un, izvilcis no kabatas kaķeni, iemeta to krūmos. — Negriezīšu nūjas arī. Bet nazi… Dariet ar mani, ko gribat, nazi neatdošu.

Meitenes sāka strīdēties, ka jābūt principiāliem un jāsalauž Vaļas ietiepība, bet Jeļena Ivanovna teica, ka tas jau esot liels sasniegums, ja Vaļa atdod kaķeni.

Beiguši par to runāt, visi devās tālāk.

Vaļam bez nodarbošanās atkal kļuva garlaicīgi, un, vicinadams nuju pa gaisu, viņš sita no kokiem lapas, dauzīja pa stumbriem un izspārdīja vecus celmus.

Atvēzējies Vaļa tā iebelza pa celmu, ka tas pašķīda kā kāršu namiņš un palika tikai prauli, kaut kādi tārpi un vaboles.

—       Izbeidz! Ko tu te vicinies! — Zaļknābis viņam uzkliedza, jo bija gandrīz dabūjis no Mahortova pa galvu.

—       Varbūt es iznīcinu meža kaitēkļus. Paskaties, cik daudz visādu mošķu ir zem šiem celmiem. Labak palīdzi!

Abi divi metas virsu kādam citam celmam, atvēzēja nūjas un blieza, bet tas tikai sašķiebās uz sāniem un sāka šņākt kā tējkanna.

—  Glābjas, kas var! — Vaļa nobijies iebrēcās.

Pieliecies, galvu plecos ierāvis, viņš metās sāņus un

palīda zem kupla krūma.

Zaļknābis pagriezies ieraudzīja virs sevis veselu spietu lapseņu un sāka atvairities. Taču tas nelīdzēja. Viena lapsene ļoti sāpīgi iedzēla viņam ausī, otra vaigā. Zaļknābis iekliedzies metās pakaļ bērniem un nemaz nedzirdēja, ka Vaļa viņam sauc, lai nevicina rokas, bet aši lien krūmos.

Kad Zaļknābis panāca Jeļenu Ivariovnu un meitenes, viņa auss jau bija pārvērtusies par sārtu plāceni, bet zem acs uztūcis tumšsarkans puns. Raja pielika sakostajām vietām mitras zemes pikas.

Zaļknābis aiz sāpēm salēcās.

—       Pacieties, tā taču ir tautas medicīna, — Raja skaidroja. — Zeme vislabāk palīdz.

Klāva, aplūkojusi Zaļknābi, nogrozīja galvu,

—       Nē, no lapsenes kodiena nevarētu tik stipri pietūkt.

Tai mirklī virs meiteņu galvām iedūcās kukaiņi ar svītrainām muguriņām un caurspīdīgiem spantiņiem.

—   Tie taču ir sirseņi, — iesaucas Klāva.

—       Vai jūs ar Vaļu izjaucāt viņu pūzni? — Svetlana jautāja, aizdomu makta. — Tā jums arī vajadzēja!…

—       Nē jau, es uzskrēju virsū celmam, — Zaļknābis apjucis nomurmināja.

It kā nekas nebūtu noticis, pie viņiem pienāca Vaļa.

— Zaļknābi, tu vari būt lepns! Dabūji ciest zinātnes labā, izbaudīji sirseņu kodienus. Meitenes, ierakstiet dienasgrāmatā! Zaļknābis slepus parādīja Vaļam dūri.

…Uz vakara pusi ceļotāji bija krietni noguruši.

Sirseņu sakostais Zaļknābis vilkās visiem aiz muguras.

Arī Vaļa bija nomierinājies.

Kad Saša ieraudzīja, ka Zaļknābis tālu atpalicis no citiem, viņš pagaidīja zēnu un paņēma smago somu.

—   Piespied, zinātnieki Drīz dabūsim atpūsties, — Saša līdzjūtīgi ierunājās. — Redz, kā, brālīt, iet! Mežs nav aleja parkā ar asfaltētiem celiņiem. Te jātur acis vaļā!

Saša mācēja iet pa mežu. Viņš nelauzās ar varu cauri biežņai, bet atrada vietu, kur vieglāk izlīst vai kur iet tikko samanāma taciņa, neaiztika satrupējušus kokus, apgāja apkārt aizdomīgām bedrēm, kuras klaja kritalas. Tāpēc Saša nenogura tā kā citi. Viņš labi pazina putnu balsis, kokus, krūmus un prata atšķirt indīgas ogas no ēdamām.

Neviens par to nebrīnījās. Visi zināja, ka Saša Morozovs draudzējas ar mežzini, augas dienas pavada Avotos un pat pārnakšņo mežā. Taču atklājās, ka Kreilis un Mahortovs arī nav gluži nejēgas mežā.

Kāda nokaltuša koka galotnē Zaļknābis ieraudzīja vāveri. Rudais zvēriņš izbijies aši pārlēca uz otru koku un pazuda biezajā lapotnē. Kreilis, galvu atmetis, brīdi pastāvēja pie sausā koka un tad, noņēmis mugursomu, sāka rāpties pa stumbru augšā. Metrus trīs no zemes viņš iebāza roku dobumā un, nokāpis lejā, pastiepa Zaļknābim sauju ar gataviem riekstiem.

Vaļa stāvēja blakus un klusēja.

—  Ņem, vāvere uzcienā. Viņai tur, dobumā, vēl saglabājies pērnā gada krājums.

—   Ka tu to zināji? — Zaļknābis izbrīnījies jautāja. — Vai tu esi mežā dzīvojis vai kāds iemācīja?

—  Tāpat vien… visādi gadījies, — Kreilis negribīgi nomurmināja.

—       Viņš zina tāpēc, — Vaļa iejaucās sarunā, — ka mēs abi esam te simtiem reižu gājuši … katru vaboli, katru putnu pazīstam.

—   Ei nu! Kā tad tā?

—       Tā, ka tev sēnes un ogas mājkalpotāja atnes no tirgus, bet mums nav jāpērk, mēs paši salasām mežā. Koku mizas, mežrozīšu ogas, aptiekai dēles, ziemā eglītes. Vai mazums ko… Mūsu firma pieņem visādus pasūtījumus.

—       Beidz, nemuldi tik daudz! — Kreilis draugu dusmīgi pārtrauca un devās projām.

…Netālu no atpūtas vietas Jeļena Ivanovna apturēja visu pulciņu.

—       Ka jūs domājat, kas šeit gājis? — viņa jautāja. — Kā pēdas šeit ir? Saša, ja tu zini, nesaki.

Bērni saklupa gar taciņu. Kreilis ar Vaļu meklēja pēdas līdz ar citiem. Taka bija veca, aizaugusi ar zāli, bet zeme sausa, akmeņaina. Zaļknābis un meitenes jutās vīlušies: viņi neredzēja nekādu pēdu. Ari uz kokiem nekas nebija manāms: ne putns knābājis, ne alnis aizlauzis zaru. Viņi jau gribēja atmest meklēšanai ar roku, te pamanīja, ka Vaļa un Kreilis stāv pie košas eglītes ar gaiši zaļām skuju svecītēm un vīpsnā. Raja pieskrēja pie viņiem, bet tūlīt sašutusi atgāja nost.

—       Ko tad citu no Mahortova var sagaidīt! — viņa nomurmināja.

Pienāca Jeļena Ivanovna.

— Kas tur ir?

Vaļa smīnēja.

—   Re, pēdas … Kāds atstājis …

—       Tie ir zaķa «riekstiņi». Raja, kāpēc tu samulsi? — Jeļena Ivanovna jautāja.

Raja izstiepa lūpas.

—   Tās arī ir pēdas?

—       Protams! Ļoti svarīgas pēdas. Noteikti jāpazīst zaķa, aļņa un putnu mēsli. Nemaz neviebietics! Kāds zinātnieks ļoti pareizi teicis: jebkuri netīrumi ir tikai ķīmisks savienojums nepiemērotā vietā. Bet es gribēju, lai jūs atrodat citas pēdas …

—  Vai šīs? — jautāja Svetlana.

Viņa turēja rokā apšu beku. Sēnes cepurītei kāds bija noēdis maliņu.

—   Tā ir vāvere, — Klāva pavēstīja.

Vajam, Kreilim, Svetlanai un Klāvai tika piešķirts pirmās dienas labākā pēdu izsekotāja nosaukums.

Visi viņus apsveica, vienīgi Saša bija iegrimis pārdomās un nepienāca pie citiem.

—   Pārdzīvo, — Klāva pačukstēja draudzenei.

—  Vienkārši baidās. — Svetlana nikni pakratīja galvu.

Bet Saša domāja par alnīša bēdīgo likteni, par Palu Paliču un savu jauno draugu Denisu Polozovu…

MEŽA STRAUTI

Alksnaines skolas mežniecības grupa ar Palu Paliču priekšgalā tobrīd stāvēja Orjas krastā.

Ne visai platā, toties untumainā Orja vietām bija tik sekla, ka ūdenī spīdēja cauri baltās smiltis un braukt pa to varēja vienīgi gumijas laivās, bet zem vecajiem vītoliem upe jau kļuva dziļa un slēpa sevī līdaku un vēžu tumšo, noslēpumaino zemūdens valstību.

Vienā vieta Orja kā īstā upē rotājās balti viļņi, bet citur tā bija aprimusi zem dzelteno ūdensrožu lielo lapu zaļā paklāja, kas tā nosedza upi, ka pat ūdens nebija redzams. Pa Orju bija jāprot braukt, ne velti šis maršruts tika uzticēts Alksnaines skolas mežniecības zēniem.

Bet tagad kāda ļauna roka bija sabojājusi braucienam pa Orju un Sošu tik rūpīgi sagatavotās divvietīgās gumijas laivas un vieglo motorlaiviņu. Tai bija izsists dibens, un laivā samesti akmeņi. Abas gumijas laivas bija sagrieztas ar nazi. Arī tajās kāds bija sametis akmeņus. Laikam gribējis tās nogremdēt, bet iztraucēts …

—   Kas to izdarījis? — Pals Paličs, saraucis kuplās uzacis, caur zobiem novilka. — Bet motors nez kāpēc nav noņemts.

Bērni šo notikumu uzņēma dažādi.

—   Jāizsauc milicija, — Deniss Polozovs ierosināja un atgādinaja Palam Paličam par uzbrukumu Sašas Morozova būdai. — Te darbojusies viena un tā pati roka.

—   Jā, tā izskatās, — Pals Paličs sadrūmis teica. — Protams, vajadzētu miliciju. Bet ko mēs paši darīsim? Noskatīsimies un neizpildīsim mums uzticēto uzdevumu? Milicijai taču vajag, lai notikuma vietā nekas netiktu aizskarts. Apskatīs laivas, caurumus. Mūs visus nopratinās. Kad ta vēl ieradīsies, vai milicijai darba trūkst? Cik daudz laika paies! Bet no mums tiek gaiditas ziņas, no tām zināmā mērā atkarīgs vissvarīgākais — Avotu liktenis …

Ka vienmēr, visvairāk trokšņoja un pārdzīvoja Vasja Savkins.

—   Es tos neliešus nožņaugtu pats savām rokām! — viņš draudēja, ar gaišajām, nemierīgajām acīm raudzīdamies Denisā. — Vai tu redzēji, kā sabakstītas? Pagalam! Bet motors nez kāpēc nav noņemts. Baidījušies iekrist, tagad tas tikpat sarūsēs, nestrādās. Laivas arī nevar salabot… Gumijas laivām vajag īpašu līmi, kur to lai ņem? Ir nu gan riebekļi! Izjauca pārgājienu!

—   Nepavisam ne! — Deniss iebilda.

—   Ko 1ad tu darīsi?

—   Aizlāpīsim motorlaivai caurumus, tīrais nieks!

—  Jā, bet motors? Un ar ko salīmēsim gumijas laivas, ar siekalām? Un ko līmēsi virsū, tāsis?

—   Ko jūs, zēni! Vai tiešām visu pametīsim un čāposim mājās?

Lai gan bojājumi bija pamatīgi, pēc neliela strīda tika nolemts nekavējoties ķerties pie remonta. Pals Paličs pa rāciju sazinājās ar mežsaimniecību, izstāstīja, kas noticis, un lūdza atvest gumiju un līmi.

Trīspadsmit stundas pēc kārtas ar nelieliem pārtraukumiem, lai paēstu, mežzinis un Deniss ar zēniem laboja laivas. Remontēja šķaudošo motoru, līdz tas sāka darboties. Vienpadsmitos vakarā darbs bija jāpārtrauc, jo uznāca tumsa. Pals Paličs lika mest mieru. Visi do- māja, ka neparko nciemigs, bet pēc desmit minūtēm jau gulēja, vienīgi Pals Paličs palika nomodā.

Kad Deniss uzmodies pacēla izspurušo galvu, svīda jau gaisma. Viņš jutās aizskarts.

—   Pal Palič, kā tad tā .. . Tas nekas, ka puikas noguruši, varējām dežurēt pēc kartas. Nosnaudieties jūs arī…

Taču Zitinam izdevās pagulēt tikai pāris stundu. Līdzko uzlēca saule, atkal sākās darbs.

Sešos no rīta visas laivas bija ūdenī. Visrūpīgākā apskate neatklāja ne mazāko sūci.

—   Kurš teica, ka pārgājiens izputējis? — zēni lielījās, un skaļāk par visiem klaigāja Savkins.

Ekspedīcija bija aizkavējusies tikai mazliet ilgāk par vienu dienu. Laivas steidzās uz priekšu, iziedamas no rīta mijkrēšļa uz saules pielieta ceļa, kur ūdens žilbinošām dzirkstīm plūda gar airiem. Motorlaiva aiztrau- cās pa priekšu, pamezdama aiz sevis varavīkšņainu sliedi.

Pals Paličs un Deniss bija atlaidušies blakus motorlaivas priekšgalā un klusu apspriedās.

—   Tāpat gadījums ar alnīti ir diezgan savāds, — Pals Paličs teica. — I<as viņu izlaidis? Kāpēc? Uz viņu taču šāva. Gandrīz atklāti, dienas laikā — kurš to uzdrošinājies? Turklāt mērķis bija nogalināt. Jā, kā viņam tagad iet?

—   Mūsu kolhoza veterinārārsts apskatīja, — Deniss teica un nopūtās. — Vēl neesot skaidrs, varbūt izdzī vošot. Solījās acu nenolaist…

—   Uzbrukums Avotu aizstāvjiem… — Pals Paličs prātoja talak. — Un visnekaunīgākais — ekspedīcijai.

—   Kā iet Sašam Morozovam un viņa grupai? — Deniss noraizējies jautāja. — Vai jūs ar viņiem sazinājāties?

—  Ceru, ka viņiem viss kārtībā, — Pals Paličs nenoteikti atbildēja.

Viņš nesacīja Denisam, ka jau kopš vakardienas gandrīz vai ik pēc pusstundas cenšas sazināties pa rāciju ar Jeļenu Ivanovnu, bet viņam neviens neatbild…

Pals Paličs mierināja sevi, ka ar viņas grupu nekas nevar notikt. Avoti jau nav džungļi. Varbūt viņi rāciju ir vienkārši aizmirsuši. Viņš nekādā ziņā negribēja vainot Jeļenu Ivanovnu, bet visticamāk, ka sakari pārtrūkuši viņas aizmāršības dēļ. Pals Paličs arī neziņoja mežsaimniecībai par šo būtībā nenozīmīgo apstākli. Skolotāja taču varēja iet pa Avotiem vispār bez rācijas. Lielākā daļa skolēnu grupu tādos apstākļos vispār neuztur sakarus pa rāciju.

Tā viņš mierināja sevi, vēl aizvien izjautādams De- nisu:

—  Varbūt kāds puika strādā nedarbus?

—   Kāpēc tad tā? — Deniss pamatoti brīnījās.

Viņi aizbrauca ar motorlaivu līdz Orjas ietekai Sošā

un atzīmēja vietas, kur jāpārbauda vecie avoti un jāmeklē jauni. Kad viņi atgriezās pie gumijas laivām, likās, ka šie lēnie braucamie nav pat izkustējušies. Tomēr nē — laivas bija pieveikušas kādu puskilometru. Nez kāpēc tās šūpojas pie- krasta, bet bērni bija sasēdušies smiltīs blakus plecīgam sirmgalvim salapītos ūdenszābakos.

—       Tas taču ir Peščaļins, — Pals Paličs klusu sacīja.

Timotejs Vlasičs viņu sirsnīgi sveicināja.

—       Bērni man pastāstīja par jūsu nelaimi. — Viņš satriekts grozīja galvu. — Ir vēl ļauni cilvēki, ir…

—       Timotej Vlasič, kā jūs domājat, kas tie varētu būt? — Zitins jautāja.

—       Kādi delveri, nejēgas! — Vecais vīrs sarauca pieri un aiz sašutuma pat nospļāvās. — Tātad jūs arī Sošu apskatīsiet?

—  Gan Orju, gan Sošu …

—       Es tā dzirdēju, ka pa Sošu ceļš esot slēgts. Tur sovhozs — nu tas, cūkkopības — esot salaidis upē nez kādu draņķi. Peldēties nedrīkstot, pat pionieru nometni tur nelaižot.

Tas bija nepatīkams jaunums.

—   Kā jūs, vecotēv; to visu zināt? — Deniss brīnījās.

—       Es, dēliņ, nebēgu no cilvēkiem, kaut ari dzīvoju mežā. Viss ir cilvēkiem. Mežs jau arī ir cilvēkiem.

Runādams Peščaļins kārtoja savāktos ziedus un augus, kurus bija izņēmis no milzīgas brezenta somas — īsta maisa.

—       Rau, še, katra zālīte cilvēkam noderīga. Vai pazīsti, par piemēru, šiten to?

—       To jau visi pazīst, — Deniss atbildēja. — Tā ir māllēpe.

—       Pareizi, gudrs puika. Jau noziedējusi, bet re, kādas lapas izaugušas. Izskatās kā cilvēka sirds. Lapas virspuse, re, ir spīdīga, tumša un — patausti — vēsa… Bet apakšpuse, re, silta, mīksta, balta.

—   Vectētiņ, — kāds pajautāja, — kam tā der?

—   Pret saaukstēšanos, klepu, skrofulozi … Bet senos laikos, kā vecas stāsta, krievu zaldāti likuši māl- lēpes uz brūcēm. Es jau ari pēdējā karā dūšīgi pa li - dzēju partizāniem: taisīju visādas drapes un dziedēk- |us no zālītēm, pamācīju, kā mežā iztikt bez aptiekas. Ko nu par zālēm runāt — mācīju, ko mežā ēdamu var atrast… Visādas saknītes un augu lapas, ogas, meža apcirkņi jau bagāti jo bagāti…

—   Vecotēv, tas taču ir ļoti interesanti! Pastāstiet vēl! — bērni lūdza.

—   Kādreiz jau varēs vēl ko pastāstīt… Citu reizi, tagadīt man jāiet, — Peščaļins izvairījās un lika augus somā.

Deniss uzmanīgi pacēla starp Peščaļina atradumiem dažus vēl zaļus stiebriņus, kas jau sāka vīst. Visi tūlīt pazina kreimenes. Mazās zvanu pērlītes bija novītušas, smalkais aromāts it kā saules apdedzināts.

—   Tā ir mana mīlule, — sirmgalvis teica. — Mūsu pusē to sauc par rnaijpulkstenīti. Zvaniņš, tikai neaicina ar skaņu, bet ar smaržu.

—   Pie mums gan kreimeni reti var ieraudzīt, — kāds ieminējās.

—   Iznāk, ka vecaistēvs zina tādas vietas.

—   Kā nu ne. Tiesa kas tiesa, zinu. Kreimene ir noderīgs augs. Ar to ārstē sirdi. Gan ar ziediņiem, gan ar lapām. Kādreiz gan bija Avoti! — Peščaļins nopūties turpināja. — Kas tad tagad? Bēdu dienas. Gadījās — pa simt, pa divsimt kilogramu kreimeņu nodevām aptiekā, tagad ne pieci kilogrami nevaru savākt. Avoti ir galīgi paputējuši, tik vien palicis kā nosaukums.

—   Kur nu paputējuši? — bērni viņam nepiekrita. — Re, kāds mežs!

—   Un meža dzīvo simt divdesmit aļņi, paprasiet kaut vai Palam Paličam!

—   Pāri par sešdesmit lapsu!

—  Zaķi, vāveres …

—   Visādi putni — gan medņi, gan rubeņi, gan slokas …

—   Viss? — sirmgalvis skumīgi jautāja, ar tādu ka saspringtu interesi ieklausīdamies bērnu replikās.

—   Un upēs ir gan sapali, gan līņi, gan līdakas un karūsas. Runā, ka gadoties pat vēdzeles un saini. ..

—   Kā tad — gadoties, — Timotejs Vlasičs grūtsirdīgi iekrekstējās. — Bet kas te agrāk bija, mani mīļie bērniņi… Paprasiet saviem vectēviem! Vai viņi skai- tija, cik ir lapsu? Viņi tās šāva bez skaita, bez gala un jenotus šava, pat uz pašu meža saimnieku, tas ir, uz lāci rīkoja medības. Neskaitīja. Bet ienākumi bija.

—   Viņi neskaitīja, — Pals Paličs viņu pārtrauca, — bet mums jāskaita …

Taču večuks neļāva viņam pabeigt.

—   Kas tagad vairs ko skaitīt! Veltīgs darbs. Avoti bija un izbija.

—   Bet mēs, Timotej Vlasič? — Deniss jautāja. —Jūs droši vien esat dzirdējis, ka mūsu vectēvi izšāva visus sumbrus. Bet tagad pie mums Padomju Savienībā ir simtiem …

—   Kur ta radās? — večuks neticēja.

—   Mazbērni izaudzēja, — Deniss atteica. — Arī par sabuli droši vien esat dzirdējis. Dārga kažokāda, visvērtīgākā. Jau pirms revolūcijas līdz pēdējam tika iznīcināti. Bet tagad ir tūkstošiem sabuļu. Ko jūs par to teiksiet?

—   Lai nu tā būtu, sabuļi gan dzīvo Sibīrijā. Bet kā ar bebriem? — Peščaļins, galvu pieliecis, vērīgi palūkojās uz Denisu.

—   Bebri? Bebri arī ir vērtīgi dzīvnieki. Bebrādas ienes zeltu — valūtu. Un atkal tie bija mūsu vectēvi, kas iznīcināja gandrīz vai pēdējo bebru visā Krievijā, bet patlaban viņu pie mums, Padomju Savienībā, dzīvo piecdesmit vietās.

—   Es nezinu, kur kurais dzīvo, — Peščaļins saīdzis noteica un piecēlās, — bet mūsu Avoti ir viena nabadzība un pamestība. Lai būvē to fabriku, bus vismaz kaut kāds labums.

—   Varbūt mēs izveidosim Avotos rezervātu. Un ieaudzēsim bebrus, — Deniss nepadevās. — Vai ne, puikas? Tikai pagaidiet, lai paaugamies.

—   Kamēr tu paaugsies, te būs plika vieta, — večuks atvadīdamies drūmi pamāja ar galvu.

Kad viņš bija aizgajis, Pals Paličs uzdeva berniem meklēt meža avotus un strautiņus, kas baro upes un ezerus, pārbaudīt, kādā tie stāvoklī, un atzīmēt kartē.

Denisa grupa sadalījās pa pāriem, jo tā bija ērtāk meklēt.

Deniss bija vienā pāri ar Vasjku Savkinu.

Drīz vien zēni atrada mazu avotiņu. Kluss un nepa- manams tas izlauzas no gravas nogāzes un bija iežogots ar apsūnojušiem veciem pāļu galiem.

Pie avotiņa bija sapulcējies trokšņains bariņš zēnu — ogotāju ar groziņiem un nūjām rokās, acīmredzot viņi jau ilgi bija klaiņojuši pa mežu, jutās krietni noguruši un gribēja dzert.

Iežogojums bija līdz augšai pilns ar dzidru, ledus- aukstu ūdeni. Zēni kā pēc pavēles pieplaka pie avotiņa. Sākumā dzēra, pārliekušies pār pāļiem, tad smēla ar saujām, pēc tam sūca caur zāles stiebriņiem. Dzēra, kamēr visiem sāka smclgt zobi un sāpēt deniņi.

Un beidzot, aizmirsuši visu uz pasaules, zēni paķēra nūjas un sāka sist ar tām pa ūdeni un apšļakstināt cits citu.

Galvenais — ieņemt izdevīgu pozīciju un iecirst pa ūdeni tā, lai šļakatas platā vēdeklī aplietu pretinieku no galvas līdz kājām. Vislabāk tas izdevās melnīgsnējam puišelim ar lielu galvu. Taču pārējie nepalika zēnam parādā. Tā viņi apšaudīja cits citu, kamēr ūdens iežogojumā kļuva tumšs, it ka tajā būtu ielieta melna tuša.

Un pēkšņi bērni ieraudzīja divus svešus zēnus ar formas cepurēm galvā. Viņi stāvēja uz kraujās gravas malas un klusēdami vēroja.

—   Tā-āl… Viss ir skaidrs!… — Savkins žigli noskrēja lejā pie avotiņa un aizšķērsoja ceļu draiskuļiem. — Ak tad tāpēc jūs nākat uz mežu! Kokus lauzt un ūdeni maitāt!

Savkins satvēra aiz pleca melnīgsnējo puišeli un sāka viņu bargi izprašņāt — no kura ciema, kas vecāki, kas skolas direktors?

Mulsi skatīdamies uz mežsargu formas cepuri, kuru Savkins bija braši atstūmis pakausī, puišelis padevīgi atbildēja uz visiem viņa jautājumiem.

—  Tad nu tā, jaunie malu mednieciņi, jūs te esat pamatīgi izārdījušies, — Savkins zobgalīgi teica pui- šejieni un izņēma no kabatas zīmuli un papīra strēmelīti. — Būs jus visus jāpieraksta un jāpaziņo skolai vai vecākiem. '

Pie avotiņa nokāpa Deniss.

—   Kas nu viņi par malu medniekiem! — Deniss miermīlīgi pārtrauca Savkinu. — It kā tu mežā pats nekad nebūtu palaidņojies. Vasja, pielūko, mazie jau sen par tevi sūdzas. Kāpēc tu viņus baidi? Nu taisni kā bargais mežsargs no Turgeņeva «Mednieka piezīmēm».

—   No kādām piezīmēm? — Savkins nesaprata un sāka dedzīgi pieradīt, ka viņa tēvs esot cienījams vecs mežsargs un viņi nesaudzēšot nevienu dabas postītāju — ne mazu, ne lielu.

—   Neatsaucies uz tēvu, — Deniss saīdzis iebilda. — Tas jau ir zināms, kā viņš «gādā» par Avotiem. Vesela āpšu ģimene tika iznīcināta, bet viņš ne ausu neceļ. Vēl līdz šai dienai nekādu pēdu nevar atrast.

—   Nu ir gan — āpši… Iztiksim bez viņiem, — Savkins pavīpsnāja un pamāja puišeļiem ar roku. — Labs ir, tinieties prom no šejienes. Un tā ka lai es jūs vairs mežā neredzētu!

Bet dažus zēnus viņš aizturēja un, noņēmis no galvas formas cepuri, ar žestu parādīja, lai viņi tajā ieber no groziņiem un turziņām ogas.

Zeni izbrīnījušies paskatījās uz Denisu.

—   Ber, ber, — Savkins steidzināja, iebāzdams roku vienā groziņā. — Tas būs no jums soda naudas vietā.

—   Ta jau ir laupīšana un izspiešana, — Deniss sašutis iesaucās un atgrūda Savkina cepuri. — Ka tev nav kauna! Kāpēc tu ccl neslavu mūsu skolas mežniecībai? Vai tāpēc tev izsniegta formas cepure?

—   Jūs man to neesat izsnieguši! — Savkins saskaitās. — Pats sadabūju. U11 nesāc mani mācīt!

Deniss pagriežas pret zēniem.

—   Norunāsim tā. Jūs taču esat no Sarapovas sovhoza, vai ne? Jums vēl nav skolas mežniecības, bet daba tik un tā jāsaudzē. Tad uzticēsim jums šo avotiņu. Tas taču cilvēkiem ir ļoti vajadzīgs, jūsu traktoristiem uz lauku no tā ved dzeramo ūdeni.

—   Bet kā tad lai mēs saudzējam? — puišeļi jautāja.

—       Padomājiet, palauziet galvas… Izrociet grāvīti, lai duļķainais ūdens var notecēt, salabojiet iežogojumu, uztaisiet nojumi, soliņu! Atnāciet biežāk, tad neviens te nepalaidņosies. Varat izgatavot uzrakstu: «Avotu apsargā skolas mežniecība «Ozollapas».»

—   Jus esat no «Ozollapām»? — melnīgsnējais ziņkāri jautāja. — Vai tie uzraksti pie kokiem un skudru pūžņiem ir jūsējie?

Deniss pamāja ar galvu.

—   Un šis arī ir no «Ozollapām»? — Kāds zēns ar skatienu norādīja uz Savkinu.

—   Mēs viņam drīz vien laikam pielipināsim nātru lapas, — Deniss pasmaidījis atbildēja un pavaicāja sovhoza puišeļiem, vai viņi negribētu būt «Ozollapu» jauna grupa un uzraudzīt šo avotiņu.

—   Protams! Mēs visu izdarīsim! — zēni apgalvoja, bet melnīgsnējais ierosināja tūlīt izrakt grāvīti, lai saduļķotais ūdens pagūtu notecēt, iekams nav atbraukuši ūdensvedēji.

Un puišeļi ķērās pie darba. Tika izmantoti gan kabatas naži, gan nosmailinātas nūjas un akmeņi.

Deniss un Savkins devas tālāk.

—   Cik tu labiņš… — Vasja zobojās. — Nolasīji masām izskaidrojošu lekciju, ieguvi jaunus draugus, dabas draugus… Nekas, viņi vēl tev parādīs, ko spēj… pēc nedēļas no avota vairs nebūs ne smakas.

—  Tomēr tas ir labāk nekā atņemt mazajiem ogas,— Deniss iedzēla.

Viens ar otru vairs nerunādami, zēni rāpās augšā pa upes kreiso — stāvo krastu. Dažbrīd bija jālien gandrīz vai četrrāpus, lāgiem, lai tiktu augšā, vajadzēja ķerties aiz krūmiem vai koku stumbriem. Beidzot viņi izlauzās uz tikko pamanāmas taciņas. Jo augstāk zēni kapa, jo drūmāks šķita mežs, it kā pat saule būtu palikusi lejā rotaļaties ar līksmo upi. Zēni sāka iet pa taciņu, bet ta atkal veda uz augšu… Ja viņi ietu atsevišķi, jau sen būtu apstājušies atpūsties, bet tagad viens par otru ātrāk līda tikai uz priekšu. Deniss šķielēja uz Vasju un priecīgs domāja: «Tēlo vien, Savkin. Izlaidīsi garu. Es tev izdzīšu uzpūtību …» Bet Vasja rāpās augstāk un augstāk. Viņš bija sasārtis, centās neskatīties uz Denisu, viņa skatiens bija saspringts, dusmīgs, it kā viņu kāds būtu briesmīgi apvainojis.

Taču padoties viņš negribēja. Un, kad beidzot ierunājās, tad nevis par nogurumu un atpūtu, bet par gluži ko citu:

—   Kur te var būt avoti! Mēs jau rāpjamies uz augšu. Vai tad ūdens tek uz augšu?

Viņi gāja it kā pa kalna muguru. Pa kreisi stāva nogāze aizstiepās līdz pašai Sošai, kura sen vairs nebija redzama. Pa labi bija dziļas gravas, kuru citu no citas atdalīja augstas kraujas. Savkins visu saprata. Viņš tikai bija noguris, bet negribēja atzīties.

—   Ei, Denis! — Vasja skaļi un viegli, it kā nepavisam nebūtu piekusis, pēc brītiņa ierunājās, piespiezdams Denisu apstaties. — Vai atceries, ciema vecenes stāstīja, ka te kaut kur esot bijis svētais avotiņš. Pie tā lūguši dievu, baznīciņa lai bijusi.

—   Re nu, — Deniss prātīgi sacīja, nomezdams mugursomu, — bet tu šaubījies, vai te ir avoti… Tad jau varam apsēsties.

—   Vai tad tu piekusi? — Savkins zobgalīgi apjautājās. — Vārgulis esi, puikiņl

—  Tā laikam iznāk, — Deniss pavīpsnāja. — Re, kur ir tavs svētais avots!

Patiešām — gravas dibenā dziļi ēnā zem panīkušiem krūmiem lēni tecēja ūdens. Daži pelēki, pussatrupējuši dēļi — vai nu nojume virs ūdens, vai patiesi vecas baz- nīciņas atliekas — it kā apsargāja avotu.

Zēni nokāpa leja un apskatījās. Avots tikko dzirdami, bet ļoti dzidri dziedāja savu dziesmu šajā pus pamirušajā gravā. Kā dzīsliņa deniņos starp diviem smilšakmens bluķiem pulsēja tieva strūkliņa. Bluķi var novelties un saspiest avotiņu … Jau tagad tas ir smilšu pienests, pelēkām duļķēm klāts…

Sākumā Vasja palīdzēja Denisam attīrīt avotiņa ceļu. Abi, ka nu prata, nostiprināja virs avota iztekas pārkārušos smilšakmens bluķus. Pēkšņi Savkins, nometis lāpstiņu, dusmīgi iesaucās:

—   Mēs esam muļķi! Beidz te ņemties!

—   Kāpēc tā? — Deniss pārsteigts jautāja, turpinādams darbu.

—   Tev nepielēca? — Vasja piemiedza acis. — Bet ko tu atbildēsi, kad, iestājoties komjaunatnē, tev paprasīs, kā tu svēto avotu tīrīji? Klīst taču tādas runas, ka vecenes gribot atvest šurp popu… lai noturētu aizlūgumu.

Uz Denisu tas neatstāja īpašu iespaidu. Viņš strādāja tālāk, tikai pateica, ka galvenais esot atjaunot avotiņu.

—   Vēlāk atnāksim visi, ieliksim grodus, uztaisīsim nojumi. Uz dēļa uzrakstīsim: «Apsargā skolas mežniecība «Ozollapas».» Varam uzzīmēt ari sarkano zvaigzni un sirpi un āmuru. Kā tad pops to svētīs?

—   Kā nu zini… — Savkins uzmeta lūpu. — Pats atbildēsi.

Viņš vairs nepakustināja ne pirksta. Sēdēja pavēnī un noskatījās, kā Deniss strādā.

Toties, kad viņi devās tālāk, Denisam laimējās. Gravas izbeidzās. Pretī pavērās klajums. Aiz tā atkal pacēlās mežs. Gar klajuma malām auga krūmi, kas pārgāja mežā. Savkins pa īsāko ceļu devās taisni pāri uz mežu. Deniss, kurš vienmēr visu darīja bez steigas tin pamatīgi, ielīda biezajos, zaļajos, pusdienas saules pietveicētajos brikšņos.

Krūmi skrāpēja un turējās pretī, bet Deniss ietiepīgi lauzas cauri un uzreiz pat nenoticēja, izdzirdējis smalku, skanīgu avota balstiņu. Pēc Pala Paliča kartes te savu mūžu nekāda avota nebija bijis. Un šeit arī nevarēja būt! Goda vārds, tas bija atklājums… Deniss ka alnis izlīda caur krūmiem. Blakus bija dzirdama urdzēšana, ūdens viegli čaloja, tecēdams pa akmeņiem, taču avots bija tā aizaudzis ar nātrēm, ka to nevarēja ieraudzīt. Pašķīris nātres, Deniss uzmanīgi, elpu aizturējis, pielavījās pie avotiņa. Iesmēlis plaukstas auksto ūdeni, pagaršoja un neviļus atcerējās pasaku par dzīvo ūdeni.

Bet Pals Paličs, izmantodams brīdi, kad visi bērni aizgājuši — viņiem jāatgriežas pie Sošas tikai pusdienas laikā —, centās izsaukt pa rāciju Jeļenu Ivanovnu. Taču viņam neviens neatbildēja …

PIRMĀ NAKTS

Jeļcnas Ivanovnas grupā nekas sevišķs nebija noticis. Rāciju viņa gluži vienkārši bija aizmirsusi, un tā mierīgi gulēja vienā 110 saiņiem, kurus stiepa Sirmis.

Pirmajos pārgājiena mirkļos un visu garo dienu Jeļena Ivanovna atgādināja perētāju vistu, kas pazaudējusi savus cālēnus. Viņa bija kā labsirdīga, nemiera pilna, pār mēru rosīga cāļu māte, kas skraida gan šurpu, gan turpu, visur pagūstot, bet ar šausmām atceroties, ka vēl kaut ko svarīgu aizmirsusi… Tā viņa pavisam bija aizmirsusi rāciju un tik drīz arī neatcerējās…

Naktsmājām bērni izvēlējās pakalnu ar slaidām priedēm. Lejā jau metās krēsla, bet uz paugura saule maigi zeltīja koku stumbrus.

Vaļa Mahortovs pavēstīja, ka gulēšot pašā kalna galā zem priedes, kura paceļas augstāk par citām.

—   Re, tur zem tās, — viņš rādīdams teica, kad visi bija pienākuši pie paugura. Taču, uzkāpis augšā, Vaļa nekādi nespēja atrast savu priedi. Vajadzēja kāpt lejā orientēties.

—   Ieraudzīji? — Svetlana jautāja.

—   Viss kārtībā! — Vaļa elsdams pūzdams vēlreiz uzrāpās kalnā. Bet augšā atkal pazaudēja savu priedi. Nebija iespējams saprast, kura ir garaka par citām.

—   Bet viena taču noteikti ir augstāk, — Klāva domīgi sacīja. — Padomājiet, cik gudra: nelielās, neslej degunu gaisā, pat atrast to nav iespējams.

Nelielā ieplakā tika uzceltas teltis, tad iekūra ugunskuru, un, jo tumšāks kļuva meža, jo gaišāk dejoja liesmas. Ieplaka bija tā piebirusi ar skujām, ka šķita līdzīga lielam matracim.

Vaļa un Kreilis gribēja gulēt nevis teltī, bet atsevišķi — pie Sirmja, taču Jeļena Ivanovna stingri aizrādīja, ka pārgājienā visiem jāievēro noteiktā kārtība.

Plūkdami Sirmim zāli, Vaļa, Kreilis un Zaļknābis bija pielasījuši pilnu cepuri ar sēnēm. Svetlanas un Rajas izvārītā zupa bija patiešām lieliska.

Vakariņu laikā tika sadalītas dežūras. No deviņiem līdz divpadsmitiem iekrita dežurēt Rajai, no divpadsmitiem līdz trim — Zaļknābim, 110 trim līdz sešiem — Sašam Morozovam.

Bērni nekad nebija gulējuši mežā, tāpēc neviens nevarēja aizmigt. Sakumā plosījās un muļķojās. Zaļknābis pazaudēja brilles, nevarēja tās atrast, līdz Klāva, pacēlusi galvu, ieraudzīja tumsā uz Vaļas Mahortova

deguna kaut ko spīdam. Izrādījās — viņš bija uzlicis tās sev, bet cītīgi kopā ar pārējiem palīdzēja meklēt.

Kad visi bija mazliet nomierinājušies, Svetlana jautāja:

—   Vai gribat redzēt brīnumu?

Viņa tupēja uz ceļiem pie telts ieejas. Uguns meta zeltainus atspulgus meitenes tumšajos matos.

—   Tikai neaizbaidiet!

Pāris soļu no Svetlanas pie telts ārējās malas bija paslēpies tumši zaļš, mikls briesmonis.

—       Krupis, tpū! — Vaļa ar riebumu novērsās. — No šitiem gan metas kārpas kā likts!

Svetlana uzmanīgi pastiepa roku un viegli pieskārās krupim; tas pakustējās, bet prom nelēca.

—       Varbūt tu tici arī velniem? — Svetlana jautāja. — No krupjiem nemetas nekādas kārpas. No viņiem ir ne mazāks labums kā no skudrām. Paskatieties!

Svetlana nolika krupim priekšā spalvainu kāpuru, kas lēni locījās.

Krupis nebija pakustējies, taču kāpurs kaut kur pazuda.

Svetlanai tādu kāpuru bija vesela sauja. Viņa nolika vēl vienu. Krupis nekustējās. Kāpurs bija pazudis. Neviens neko nesaprata, līdz beidzot Saša paskaidroja:

—       Krupis izšauj savu lipīgo mēli ar ātrumu viena divdesmitā sekundes. To nav viegli pamanīt. Tomēr var. Skatieties uzmanīgi…

Visi sanaca ap krupi, it kā viņš būtu slavens burvju mākslinieks. Svetlana lika zemē kāpuru pēc kāpura, un tic viena acumirkli pazuda, bet tagad visi bija saskatījuši, ka krupis ievelk kāpuru mute.

—       Viens krupis, — teica Klāva, — pasargā no kāpuriem un tārpiem veselu sakņu dārzu. Un viņam nekas nav vajadzīgs, tikai vecs dēlis, zem kura pa dienu paslēpties.

Pulksten vienpadsmitos pie ugunskura palika tikai Raja. Meitenei nāca miegs. Ik pa brīdim viņa pielika žagarus, un dzirksteļu kūlis vienā mirklī uzlidoja un apdzisa.

Negulēja arī Zaļknābis. Viņš centās sevi pārliecināt, ka nav nekādas jēgas gulēt, ja drīz jasak dežurēt: līdzko būs iemidzis, jau jāceļas augšā. Taču patiesība bija pavisam citāda.

Jo skaidrāk kļuva dzirdama gulētāju rāmā šņākšana, jo lielākas bažas pārņēma Zaļknābi. Viņš brīnījās par skolotājas vieglprātību — viņa mierīgi guļ, lai gan visiem zināms, ka pie Sošas mednieki divas reizes redzējuši vilkus. Un aļņi? Tie taču ari ir meža zvēri. Maz kas var gadīties… Un Zaļknābis dzīvi iztēlojās, kā aļņi, glābdamies no vilku bara, iebrūk šajā mazajā ieplakā, apgāž teltis, samīda guļošos, bet satracinātie vilki saplosa visus gabalu gabalos. Turklāt teltī var ielīst čūska! Odzēm taču ļoti patīkot tādas siltas, sausas vietas. Vai tad var zināt, cik čūsku paslēpušās zem skujam?

Pēkšņi mežā atskanēja briesmīgs, ne ar ko nesalīdzināms kliedziens — ta kā vaids, tā kā smiekli, turklāt tik tuvu, ka Zaļknābis pats neatcerējās, kā izvēlās no telts. Raja, aiz šausmām drebēdama, saķēra viņu aiz rokas.

—   Kas tas ir?

—   Opis … laikam ūpis… — zobiem klabot, nomurmināja Zaļknābis. — Bet varbūt arī nav …

Savādie smiekli atskanēja vēlreiz, tikai mazliet tālāk.

—   Ūpis, — Zaļknābis noteikti apgalvoja. — Mūsu paziņām ierakstīts magnetofona lentē viņa kliedziens … Es esmu dzirdējis.

—   Bet šie guļ, — Raja pārmetoši teica, paskatīdamās uz teltīm.

—   Tas ir pilnīgi dabiski, — Zaļknābis nopurpināja, cenzdamies pasmaidīt. — Nakts … Zini ko, — viņš piebilda, briesmīgi vēlēdamies, lai Raja neaizietu, — ej tu arī… Tik un tā pēc divdesmit minūtēm sāksies mana dežūra. Liecies gulēt…

—   Zaļknābīt, vai patiešām? — Raja priecīgi iesaucās. — Lielais paldies! …

Un viņa, pat neatskatījusies uz zēnu, steigšus ieslīdēja telts siltajā tumsā.

Zaļknābis sarūgtināts noskatījās Rajai pakaļ.

Skaidrs, tā jau viņš bija domājis. Visa atbildība par ekspedīciju gulstas uz viņu. Lūdzu, visi guļ, viņš viens pats ir nomodā — sardzē!… Zaļknābis salīgi nodrebināja plecus un piemeta ugunskurā vairāk zaru. Galvenais, lai tas neapdzistu. Visi meža zvēri baidās no uguns. Patiešām nav jādomā par dažādām nepatīkamam lietām. Nekam tādam nemaz nav jānotiek. Nakts taču var paiet ari mierīgi. Tas nekas, ka mežs… Šis ir kulturāls mežs. To uzrauga mežsargi. Pats mežzinis Pals Paličs arī pārnakšņo kaut kur zem kokiem, un ar viņu ir skolas mežniecības bērni. Tie gan laikam ne no kā nebaidās. Bet vai tad viņš pats baidās? Kas teica, ka viņš baidās?

Zēns apņēmīgi piecēlās un apgāja apkārt teltij. Kad telts aizslēpa ugunskuru un tumsa no visām pusēm apņēma Zaļknābi, viņam atkal sametās tā jocīgi. Taču viņš piespieda sevi nesteigties. Tīšām apstājās un pastāvēja, apskatīdamies apkārt. Viss bija klusu. Ļoti labi. Kad dežurē Igors, visi var gulēt mierīgi.

Tai mirklī meža atkal atskanēja tie paši ļaunu vēstījošie, piesmakušie smiekli. Zaļknābis saprata, ka ūpis ir gluži nekaitīgs putns, tomēr bija baigi. Kā var ne- pamosties no tādām skaņām! Tomēr bērni neuzmodās. Zaļknābis jau gribēja atgriezties pie ugunskura, te, vēlreiz atskatījies uz sastingušo un draudīgo mežu, aiz pārbīļa pietupās. Nākamajā mirklī viņš nokrita uz mutes. Kādu divdesmit soļu attālumā zēns bija ieraudzījis dīvainu cilvēka augumu — šķita, ka tas skrien rāpus uz priekšu. Zaļknābis piespieda sevi piecelties. Neviena nebija. Varbūt viņam izlikās? Bet ja neizlikās? Skaidrs, tāds cilvēks vēlu naktī varēja klīst pa meža biezokni tikai ar visļaunāko nolūku. Sacelt trauksmi, uzmodināt pārējos? Bet ja nu viņi teiks, ka Zaļknābim tas viss rādījies? Viņu izdaudzinās par gļēvuli! Par viņu smiesies! Ņirgāsies!

Nē, trauksmi nedrīkst sacelt. Jānovēro. Vislabāk būs, ja viņš paliks šeit, tumsā. Labi, ka atgaja nost 110 ugunskura. Šeit viņu neviens neieraudzīs. Un būs labāk, ja viņš atkal nogulsies.

Zaļknābis noslīdēja siltajās, sausajās sūnās. Viņa sirds pukstēja tik skaļi, ka zēns pārbijās: izdzirdēs vēl!

Nav zināms, cik ilgi zēns tā nogulēja, uzmanīgi lūkodamies, no katra troksnīša aiz bailēm pamirdams. Viss bija mierīgi. Beidzot viņš piecēlās un piegāja pie ugunskura. Un pēdējā bridi — ugunskurs vairs tikko gailēja. Zaļknābis piemeta žagarus, un karsta liesma uzšāvās augstu pr.et priedēm. No tāda ugunskura izbīsies ne tikai zvēri, bet ari ļauni cilvēki.

Un tad Zaļknābis ieraudzīja, ka no meža pie telts zogas Kreilis. Patiesību sakot, nevis žagas, bet nāca, tikko kājas vilkdams un gurdi berzēdams miegainās acis. Zaļknābis nepaguva neko pajautāt, jo Kreilis pats, neslēpdams nicinājumu, noprasīja:

—   Nošņācies?

—   Kas? Es?! — Zaļknābis sašutis iesaucās.

—   Nebļauj, uzmodināsi cilvēkus. Kad es iznācu, tevis tā kā neredzēju.

—  Bet kur tu biji? — Zaļknābis jautāja, juzdams, ka viņu sāk kratīt drebuļi.

—  Tev nav skaidrs, ko? — Kreilis nospļāvās. — Labāk pasaki, kur tu pats biji noziedējis.

•— Es… es arī turpat, — Zaļknābis nomurmināja.

Kreilis tā aizdomīgi paskatījās uz viņu un lēni nozuda teltī.

Bet Zaļknābis apsēdās uz celma un sāka blenzt ugunskura liesmās. Drebuļi nepārgāja. Zēns atcerējās, kā lieliskajā Glenervena grupā, kas meklēja pazudušo kapteini Grantu, bija ielavījušies bandīti ar bocmani Airtonu priekšgalā. Vispirms nobeidzās zirgi. Zēns neviļus atskatījās uz Sirmi, bet tas mierīgi snauda. Taču tam nav nekādas nozīmes! Varbūt zālei, kuru Sirmis eda, bija piejaukti indīgi augi un viņš nenodzīvos līdz ritam? Un pēc tam Glenervena ekspedīcija tika ievesta kaut kādos džungļos, un tikai nepieredzēta vīrišķība un veiksme izglāba viņus no nāves.

—   Šķiet, dežūra pagāja mierīgi? — Zaļknābis izdzirdēja sev virs galvas.

Saša! Zēnam tūlīt kļuva vieglāk.

—   Vispār jau mierīgi, — viņš atbildēja, priecādamies gan par Sašu, gan par saviem neparastajiem pārdzīvojumiem. — Tikai… vai tu vari iedomāties … — Un Zaļknābis pastāstīja visu, ko bija redzējis.

Saša uzņēma viņa stāstu ļoti aukstasinīgi.

—   Kas tur par brīnumu, ka Borja skrēja uz krūmiem, — viņš teica. — Ari tas nav nekas sevišķs, ka tu viņu sākumā nepamanīji. Ka šaja pašā laika pa mežu staigājis kāds savādnieks… Bet Avoti jau ir iecienīta vieta. Te tūristu ir vairāk, nekā vajadzētu…

—       Tas nebija nekāds tūrists! — dedzīgā nepacietība iesaucās Zaļknābis.

Saša sarauca pieri.

—  Ja vēlies, pastāsti skolotājai.

Zaļknābis pavisam sašļuka: ja jau Saša neko nebija sapratis, ko tad nu skolotāja… Viņam ienāca prātā, ko Svetlana bija teikusi par Sašas savādo draudzību ar Kreili un Mahortovu. Vai tiešām? Vēl briesmīgākai aizdomas iešāvās Zaļknābja satrauktajā prātā. Taču viņš sevi nenodeva. Gluži pretēji.

—       Ziņo ekspedīcijas dežurants Igors Kočetkovs, — Zaļknābis iesāka. — Dežūras laikā nekādu notikumu nav bijis. — Un, mundri pielicis roku pie savas salmu cepurītes, strauji pagriezās un ienira telts mājīgajā tumsā.

NOSLĒPUMI

No rīta mazā gaismiņā grupa, izstiepusies ķēdē, devās tālāk.

Pa priekšu gāja Jeļena Ivanovna, aiz viņas meitenes un Zaļknābis, bet pats pēdējais Saša, vezdams aiz pavadas Sirmi.

Laiku pa laikam Jeļena Ivanovna nostājās malā un pagaidīja Sašu, lai apspriestos ar viņu.

Saša bija pārliecināts, ka skolotāja ne vienu reizi vien jau sazinājusies pa rāciju ar Palu Paliču, tikai nez kāpēc neko nesaka… Negribēdams kļūt uzmācīgs, ari viņš klusēja. Tomēr Saša bija ļoti noraizējies par al niša likteni, tāpēc izdevīgā brīdī pajautāja:

—   Kā iet mūsējiem — Palam Paličam, Denisam?

Tai pašā mirklī Jeļena Ivanovna atcerējās. Un sastinga. Izbijusies viņa paskatījās uz Sašu.

—   Paklausies, es biju pavisam aizmirsusi…

—   Ko jūs bijāt aizmirsusi?

—   Rāciju.

Viņi metās pie Sirmja. Saša smējās un uzmundrināja Jeļenu Ivanovnu:

—   Tūlīt uzņemsim sakarus, un viss būs kārtībā.

—       Tu nesaproti! — skolotāja šausminājās. — Pals Paličs droši vien simtiem reižu mani izsaucis! Bail iedomāties, kā viņi tur pārdzīvo.

—   Nekas jau nu šiem nenoliks…

Viņi izņēma portatīvo rāciju — maza radioaparāta lielumā. To bija parocīgi nest uz muguras. Saša tūlīt piedāvāja savus pakalpojumus. Taču Jeļenai Ivanovnai nebija joki prātā.

—   Septītais! Septītais!… — viņa izsauca.

Taču neviens neatbildēja.

—       Varbūt Pals Paličs arī aizmirsis šo mantiņu? — Jeļena Ivanovna sāka šaubīties.

—   Diezin vai…

Saša šo to sajēdza no rācijas, Pals Paličs viņam bija parādījis.

—       Man liekas, lā nedarbojas, — viņš piesardzīgi sacīja.

—   Ka tā — nedarbojas? Kāpēc?

Jeļena Ivanovna bija laba bioloģe, kaislīgi mīlēja un pazina dzīvo dabu, bet tehnika, pat elektriskais gludeklis diemžēl viņai bija pilnīgi sveši. «Es nevaru nodarboties ar visu ko,» viņa dusmīgi atbildēja uz tuvinieku un draugu pārmetumiem.

Saša attaisīja rācijai aizmugurējo sieniņu un ielūkojās iekšā.

—       Tā taču nav uzlādēta! — viņš brīnījās. — Kur ir baterijas?

—       Viss tepat bija, — Jeļena Ivanovna atbildēja. — Es neko neesmu aiztikusi. Pals Paličs man to iedeva, pamācīja, kā jārīkojas, kā jāizsauc un kā jāatbild… Rācija lieliski darbojās.

—       Bet bateriju taču nav, paskatieties! — Saša uztraucās.

Jeļena Ivanovna ar acīm redzamu neuzticību ielūkojās kastē.

—   Vai redzat? Te jābūt baterijām …

—   Kur tad tās ir palikušas?

Saša paskatījās apkārt ar tādu sejas izteiksmi, it kā aiz bēdām gribētu to pajautāt Sirmim.

Baterijas bija pazudušas. Rācija nestrādāja…

—       Ko lai tagad iesāk? — Jeļena Ivanovna padomāja un nolēma: — Pēc paris dienām rnēs tik un ta satiksimies. Man liekas, nav ko uztraukt bērnus, neteiksim viņiem, ka rācija nestrādā.

Saša pamāja.

Taču ari citiem grupas locek|iem bija savi noslēpumi.

Zaļknabis kādu laiciņu hipnotizējoši skatījās uz Svetlanu, ar acīm pavēlēdams, lai viņa pienāk tuvāk. Bet Svetlana diez kāpēc nereaģēja. Zaļknābim bija pašam jāpieiet pie meitenes un jāpaved viņa sāņus.

—   Man ar tevi jāapspriežas.

Svetlana sataisīja saprotošu seju un, pametusi acis apkart, vēl noslēpumaināk pačukstēja:

—   Par ko, Zaļknābīt?

—   Iespējams, ka par mūsu ekspedīcijas likteni.

—   Ko tu saki!

—   Uzklausi mani, pēc tam smejies, cik tev patīk.

Un Zaļknabis pastastīja Svetlanai, ko naktī bija redzējis.

—       Tas tik ir vareni! — Svetlana nopriecājās. — Tas ir burvīgi, ja tu runā taisnību! Tas taču ir piedzīvojums. Tieši tā mums trūka. Un tu domā, ka Kreilis…

—  Viņš naktī gāja …

—       Satikties ar cilvēku, kurš līda četrrāpus. Zaļknābi, tu patiešām esi lielisks!

—   Kāds tam sakars ar mani?

—   Kurš tad vēl varētu tik pamatīgi safantazēt?

—  Es tev zvēru, ka neko neesmu safantazējis!

—   Un tas viss ir patiesība?

—   Protams!

—  O-o! — Svetlana aiz sajūsmas bija bez elpas.

—       Saproti, es neko negribu sacīt vai apgalvot, — Zaļknābis steidzās pateikt. — Es tikai domāju, ka ja- turpina novērojumi.

—   Man arī?

—   Nu protams! Tāpēc jau es tev izstāstīju.

—   Paldies, Zaļknābīt! Tu esi burvīgs!

—  Tikai pielūko: nevienam…

—   Ko tu! Noslēpums!…

—   Pat Klāvai ne!

—   Bet vai tu arī nevienam neteici?

Zaļknabis sabozās, tomēr pastastīja par sarunu ar Sašu. Svetlana tūdaļ kļuva nopietna.

—   Tu saki, ka Morozovs neizrādīja nekādu interesi?

—   Pilnīgi nekādu. Savādi, vai ne?

—       Un ka vēl! Bet varbūt tieši nav savādi. Labi, tagad tas būs mūsu abu noslēpums.

—   Turēsim acis vaļāl

—       Tikai neizbaidi. Skriesim panākt citus, lai neradītu aizdomas.

Kad viņi gandrīz jau bija panākuši pārējos, Svetlana jautāja:

—   Tu redzēji to cilvēku ap vieniem nakti?

—   Tā apmēram bija.

—   Ka tad tu viņu tumsā saskatīji?

—   Spīdēja mēness.

Svetlana mazliet paraustīja plecus.

Zaļknābis netika gudrs, vai viņš ir ieguvis sabiedroto vai ne.

Nedaudz sabozies, zēns sāka iet citiem aiz muguras un novērot Kreili. Taču līdz pusdienas laikam nekas aizdomīgs nenotika. Bet tad atpūšoties, kad visi apsprieda ekspedīcijas tālāko ceļu, Kreilis aizdomīgi pamāja Vaļam.

Abi steigšus notiesāja savu biezputras devu un nemanot iespruka krūmos.

Zaļknābis piegāja pie Svetlanas.

—  Vai tu redzēji?… Viņi kaut ko perina…

Svetlana pasmaidīja. Viņa novēroja tikai Sašu. Bet Saša nešķīrās no Sirmja.

—   Kuram tad nevar vēders apsāpēties …

Zaļknābis sarūgtināts paraustīja plecus — nē, Svetlana viņa aizdomām netic.

—       Labi, — viņš apvainojies teica. — Ja kaut kas notiks, meklējiet mani tur… — Nenoteikti pametis ar roku uz to pusi, kur pazuda Kreilis ar Vaļu, zēns ielīda brikšņos.

Zaļknābis drīz vien panāca abus draugus un, cenzdamies iet klusu, lai nebūtu dzirdams, devās viņiem pa pēdām.

—       Tūļa, rūgumpods! — Zaļknābis izdzirdēja Kreiļa balsi. — Tas ir tepat blakus. No kā tu izbijies!

—       Es viens pats apmaldīšos, — Vaļa vainīgi taisnojās. — Tu pats zini, ka es mežā apjūku.

—   Ir nu gan draugs! Nu labi! Uzdodam tempu!

Zaļknābis tikko spēja tikt Kreilim un Vaļam līdzi.

Gaja diezgan ilgi. Vispirms garām biezam apsājarn, tad eg|u audzei, lazdājam, bēr'zu birzij, un beidzot viņi pienāca pie kādas gravas.

Tālāk ceļš izskatījās grūtāks — grava bija aizaugusi ar bieziem mežrozīšu krūmiem, avenāju un nātrēm.

Kreilis neapmierināts iesvilpās un apstājās.

—       Re nu, — Vaļa sāka žēloties. — Pats nemaz, kā nākas, nezini ceļu, bet sūtīji mani.

—        Neīdi! Tūlīt atradīsim. Viņiem te kaut kur jābūt. — Un Kreilis sāka līst pa gravas nogāzi. Tā bija stāva, krauja, koki auga ieslīpi, daudzās vietās no zemes rēgojās to saknes.

Vaļa gaudās:

—   Varbūt labāk apiesim gravu?

Taču jau bija par vēlu. Kreilis, lēkdams pāri kaut kādai bedrei, paklupa un, lai nenokristu, pieķērās apses stumbram.

Koka saknes, kas nokārās pār gravu, sakustējās, stumbrs sāka liekties, un liels zemes blāķis, aizraudams sev līdzi Kreili, gāzās lejup.

Vaļa metās atpakaļ.

Cauri brīkšķiem un dunoņai Zaļknābis izdzirdēja izmisīgu bļāvienu:

—   Apraka! Apraka!

Vaļa ar šausmās pārvērstu seju pāris soļu no Zaļknābja aizjoza viņam garām un pazuda mežā.

Zaļknābis apjucis piegaja tuvāk kraujai un paskatījās lejā.

Mālainā nogāze bija pilnīgi kaila — bez kokiem un krūmiem. Gravas dibenā bija redzama zemes kaudze un nogāztā apse ar atsegtam saknēm.

«Vai tiešām aprakts?» Zaļknābis satraukts nodomāja un sāka uzmanīgi kāpt lejā. Un tad viņš izdzirdēja apslāpētu balsi — gluži kā no pazemes.

—   Vaļa!… Nāc šurp! Es esmu šeit, bedrē…

Zaļknābis nodrebējis pierāpās pie zemes blāķa un

starp koka saknēm ieraudzīja gravā tumšu iegruvumu Tajā vēl aizvien lēni bira smiltis.

Turēdamies pie saknēm, Zaļknābis noliecās pār bedri.

—       Borja! — viņš iesaucās. — Tu esi dzīvs? Vai tevi neapraka?

—        Dzīvs, dzīvs, — no bedres atskanēja. — Tiku sveikā cauri, ievēlos bedrē. Bet kas tu tāds?

—   Tas esmu es…. Kočetkovs …

—   Kāpēc tu esi te?

—   Redzi… es jums sekoju.

—   Bet kur ir Va|a?

—   Viņš … viņš ļoti izbijās … un kaut kur aizskrēja.

—   Ak tu sasodītais gļēvulis! — Kreilis nolamājas.

—   Nu, to viņš pieminēs!

No bedres nāca drēgns mitrums.

—       Lien laukā! Vai gribi, es tev padošu nūju? — Zaļknābis piedāvāja.

Taču izrāpties nebija nemaz tik viegli. Bedre bija kādus trīs metrus dziļa, ar nobrukušām malām, nekur nevarēja pieķerties.

Zaļknābis nolaida bedrē garu kārti, taču viņam pietrūka spēka izvilkt Borju laukā.

—       Tu pagaidi, es aizskriešu pēc mūsējiem, — Zaļknābis teic?. — Mēs atnesīsim virvi.

—   Neuzdrošinies skriet prom! — Kreilis iesaucās.

—   Paši kaut ko izdomāsim. Pameklē resnāku kokul Zaļknābis sameklēja gravas dibenā nogāztu alksni,

ar lielām pūlēm aplauza stumbram zarus un elsdams pūzdams atvilka to pie bedres.

Viņam bija karsti, tecēja sviedri, sūrstēja saskrāpētās rokas.

Beidzot alksnis tika nolaists bedrē, un drīz no turienes parādījās Kreiļa galva. Viņš pieķērās pie koka saknēm, pavilkās un nostājās blakus Zaļknābim.

—   Tu esi lāga puika… — Borja teica, atvilcis elpu.

—   Uz tevi var paļauties.

Zaļknābis nopriecājās, tomēr pajautāja:

—   Bet kur jūs ar Vaļu gajat?

—       Tāpat… viens nieka darbiņš, — Kreilis nevērīgi atbildēja. — Mēs ar Vaļu salasījam mežā žagarus. Gribējām pārbaudīt, vai vēl ir. Zini ko, ej atpakaļ. Es viens pats aizskriešu.

—   Nē, es iešu tev līdzi! — Zaļknābis ietiepās. Borja sarauca pieri.

—       Nu pie velna tos žagarus! Iesim pie mūsējiem. Ka vēl nenokavējamies.

Bet tad zēni izdzirdēja cirvja klaudzienus.

—  Vai dzirdi, mežu cērt! — Zaļknābis saausījās.

—       Lai cērt! — Kreilis atmeta ar roku. — Tāpēc jau te ir mežs, lai būtu ko cirst. Acīmredzot vajag…

—       Paskatīsimies tomēr … — Zaļknābis pavilka Borju aiz rokas. Ja nu viņš, Zaļknābis, noķer kādu meža postītāju?

Drīz vien cirvja klaudzieni apklusa, bet nu atskanēja spiedzīgi zāģa kviecieni — acīmredzot tika zāģēts stingrs, nepadevīgs koks.

Zēni izspraucās cauri drūmai biežņai un drīz vien pamanīja gaišumu — netālu priekšā pavērās neliels klajums. Zāģa džinkstošā dziesma skanēja arvien tuvāk un tuvāk. Tad tā apklusa, atskanēja zāģētāju balsis: «Aiziet, aiziet!» — un uz mirkli iestājās klusums, lezāģētais koks iebrakšķējās, salīgojās un ātri sāka gāzties uz zēnu pusi.

Zaļknabis vēl nekad nebija redzējis, kā gāž kokus, un patlaban pārsteigts skatījās, kā krīt lapu un zaru zaļais mākonis.

—       Sargies! — Kreilis izbijies iekliedzās un, saķēris Zaļknābi aiz rokas, cik spēka, parāva viņu sāņus. Abi iekrita kaut kādā grambā un pieplaka pie zemes.

Nolauzdams blakus augošos jaunos bērziņus un apses, aizzāģētais koks ar smagu vaidu nogāzās pāri klajumam, apbērdams zēnus ar notraukto lapu un sīko zaru viesuli.

Kad troksnis bija apklusis, Borja uzmanīgi pacēla galvu un smagi noelsās.

—   Saki paldies, ja būtu ķēris… kauliņus nesalasītu.

Nogāztā koka zaļais vainags pacēlas viņiem pretī kā

dižs meža biezoknis un aizsedza visu klajumu

—       Kāpēc viņi nozaģēja tādu ozolu? — Zaļknābis žēli jautāja.

Kreilis paraustīja plecus.

—   Droši vien satrunējis, ar cauru vidu.

—       Pajautāsim! — Zaļknābis nepacietīgi ierosināja. — Ja nu viņi nozāģējuši koku bez atļaujas, slepeni? Varbūt drošības dēļ viņus vajadzētu nofotografēt?

—       Ej fotografē! — Kreilis pavīpsnāja. — Bet ja šie tev sados pa kaklu?

—   Man?

—  Tev, tev. Te ir mežs, un tētiņa — inženiera nav…

Taču Zaļknābis, noņēmis no pleca fotoaparātu, devās apkārt nogāztā koka lapotnei.

Borja pārsteigts viņam sekoja.

Pie ozola sarunādamies stāvēja trīs cilvēki.

Zaļknābis pat nepaguva viņus, kā nākas, apskatīt, jo aiz muguras atskanēja spalgs īsta laupītāja svilpiens.

Satrūcies viņš neviļus paskatījās atpakaļ — svilpējs bija Kreilis. Labās rokas pirkstus iebāzis mutē, ar kreiso roku viņš rādīja kaut kādas zīmes.

Zaļknābis nikni pamāja Kreilim un atkal pagriezās pret zāģētājiem. Taču tie, it kā izbijušies no svilpiena, jau bija pagriezuši Zaļknābim muguru. Viens pacēla no zemes zāģi, otrs — cirvi, bet trešais — svārkus un aizlika tos ka vairogu priekšā.

—       Nekustieties! Fotografēju! — Zaļknābis iesaucās un noknikšķināja. Taču bija par vēlu. Zāģētāju platie pleci nozibēja vien, un viņi pazuda mežā.

—       Muguras vien iekļuva kadrā, — Zaļknābis ar nožēlu teica un dusmīgi paskatījās uz Kreili. — Tu esi vainīgs! Kāpēc tu svilpi, kāpēc aizbaidīji viņus?

—       Es jau tev svilpu, — Kreilis noņurdēja. — Mums jāiet.

Viņš vēl aizvien ar izbrīnu skatījās uz Zaļknābi — ko tu neteiksi, nenobijās vis!

Zaļknābis aplūkoja nozāģētā ozola resno galu, celmu ar daudzajiem gadskārtu gredzeniem, paņēma rokā dzeltenās, smaržīgās skaidas — tas tiešām bija pamatīgs ozols, Zaļknābis to nemaz nevarēja apņemt apkart. Bet mazliet tālāk viņš ieraudzīja vēl dažus nozāģētus jaunus ozoliņus. Koki jau bija atzaroti un sazāģēti divus metrus garos baļķēnos.

—       Skaidrs, kas tie par zāģeriem, — Zaļknābis secināja. — Meža zagļi. Kādus ozolus nogāzuši…

—       Kas šie par zagļiem! — Borja iespurdzās. — To tu esi grāmatās salasījies. Varbūt viņi tīra mežu?

—       Kāpēc tad aizmuka? Nu? Un paķēra zāģi un cirvi?

Zaļknābis ātri nofotografēja ozolus un pats sāka mudināt Kreili steigties pie savējiem.

—   Iesim ātrāk! Jāpasaka skolotājai.

Zēni ašā soli iegaja mežā.

Borja sadrūmis klusēja. Zaļknābis visu ceļu prātoja, kāpēc tomēr Kreilis viņam aiz muguras iesvilpās un kadas darīšanas viņam ar Vaļu šodien mežā bija paredzētas.

Starp citu, drīz vien viņi satika Vaļu. Pamanījis Kreiļa skatienu, kas nevēstīja neko labu, Vaļa parāvās sāņus un sāka činkstēt:

—   Borja, nu paklausies … Bs jau gribēju palīdzēt… Skrēju paka] mūsējiem, tikai apmaldījos …

—   Labi, labi, blandoni. Kāto mums līdzi. Es ar tevi vēl parunašos, — Kreilis viņam piedraudēja.

Kad viņi atgriezās pie pārējiem, Kreilis tūlīt sāka stāstīt, kā viņi ar Zaļknābi izsekojuši meža zagļus. Tiesa, viņi nav pazinuši cirtējus, toties pamatīgi tos nobaidījuši, pat piespieduši aizbēgt.

Kreilis to visu ta attēloja, ka Zaļknābis nedabūja ne vārda iebilst.

Jeļena Ivanovna uztraucās.

—  Nekavējoties jāpaziņo par izciršanu Palam Pa- iičam.

Bet kā lai to izdara? Viņa palūkojās kartē. Parit viņi droši vien nonāks līdz Lielajai Alksnainei. Un tur varbūt satiks Palu Paliču.

Tajā dienā ekspedīciju gaidīja vēl viens pārsteigums.

Tiklīdz bērni bija apmetušies parnakšņot, uz viņiem nez no kurienes sāka lidot egļu čiekuri. Sākumā visi domaja, ka Vaļa Mahortovs atkal palaidņojas. Taču viņi ieraudzīja gadus desmit vecu meiteni — izspūrušu, tumši iedegušu, sasprēgājušām rokam un kājām, vērīgam, zibošām acīm. Šķita, ka meitēns stāv vienā mierā, taču — tikko manāma kustība ar kāju, un Zaļknābim tieši pa pieri trāpīja čiekurs, bet otrs noplakšķēja Vaļam pa ausi.

Jeļena Ivanovna vēl nebija paguvusi neko pajautāt, kad svešā meitene pasniedza skolotajai aploksni. Tajā bija zīmīte.

«Cienījamā Jeļena Ivanovna!

Neparedzēti apstakļi aizkavējuši mūs mežā. Uzzināju, ka Jūs veiksmīgi dodaties uz priekšu pa izstrādāto maršrutu un divdesmit trešajā būšot Lielajā Alksnainč. Ņemot vērā mūsu kopīgo mērķi, lūdzu Jūs mazliet mainīt paredzēto maršrutu un rūpīgi izpētīt Avotu meža masīva dienvidu daļu. Ieteicu Jums, pagaidām neie- griežoties Lielajā Alksnainč, doties uz Tālo nostūri. Pēc tam tieši uz dienvidiem cauri apsājam ieiesiet nelielā bērzu birztalā. Ejiet gar birzs un eglīšu jaunaudzes malu, tad nonāksiet lejā pie strauta, kas ietek Soša. Tālāk ejiet gar strautu. Mēs Jūs gaidīsim.

Visi bērni sūta pionieru sveicienu.

Ar cieņu — P. 2itins.»

Jeļena Ivanovna jautāja meitenei:

—   Vai vēstuli tev iedeva Pals Paličs?

—   Aha.

—   Kur tu viņu satiki?

—       Tur, — meitene teica un, acīm zibot, nenoteikti pamāja ar roku, iemeta Kreilim ar čiekuru un pazuda.

—       Jocīgs meitēns! — Jeļena Ivanovna paraustīja plecus. — īsts mežonēns. — Viņa izrāva no piezīmju grāmatiņas papīra lapiņu un, ātri uzrakstījusi zīmīti, vērsās pie zēniem: — Ta ir par ozoliem … Jānodod Pālām Paličam. Kurš noķers meiteni?

Zaļknābis nepaguva piecelties, kad Kreilis jau bija paķēris zīmīti un metās pakaļ «mežonēnam». Drīz viņš atgriezās un atdeva skolotajai zīmīti, teikdams, ka meitene pazudusi.

—       Nekas, — Jeļena Ivanovna sacīja. — Tagad mums svarīgāk ir tas, ka maršruts nedaudz mainīts.

Skolotāja izņēma karti 1111 atvēra to. Visi sanāca apkārt.

—       Vai redzat? Mēs nācām ta, — Jeļena Ivanovna stāstīja. — Pals Paličs lūdz, lai ejam tur… — Viņa novilka pa karti neredzamu līniju.

—       Kur? Kur? — Saša Morozovs brīnījās. — Bet šis ceļš taču ved taisni purvā!

—   Kur tu redzi purvu?

—       Es jums saku, ja iet taisnā ceļā uz Tālo nostūri, kā jūs rādāt, tur ir kudraji un tādi purvi, ka pat mežsargi vieni paši neuzdrošinās iet.

—       Piedod, Saša, bet tas nevar būt. Te ir Pala Paliča zīmīte. Izlasi.

Saša pārlasīja zīmīti un pārliecinājās, ka skolotājai ir taisnība.

—   Tik un tā tur nevar iet, — viņš tiepās.

Svetlana un Zaļknābis nu jau ne tikai saskatījās, bet

rādīja viens otram zīmes. Viņi juta, ka tepat kaut kur slēpjas visu noslēpumu atrisinājums …

—       Jeļena Ivanovna, — Svetlana nevainīga balsī gandrīz vai iedziedājās, — Mahortovs un Ļevšins ari diezgan labi pazīst Avotus. Ka viņi domā?

—       Te nav ko domāt, — skolotāja sadrūmusi atbildēja, — mums ir zīmīte no Pala Paliča.

—       Nu kā tad! — Mahortovs un Ļevšins viņai apņēmīgi piekrita. — Pals Paličs zina, ko runā … Viņš ir mežzinis. Bet, ja uzskriesim virsū purvam, nāksim atpakaļ.

Svetlana un Zaļknābis iepleta acis. Tas bija kaut kas jauns un negaidīts. Iznāca, ka Sašas dīvainā draudzība ar Mahortovu un Kreili izjukusi? Viņi neiebilda pret jauno maršrutu. Tikai Saša bija pretī. Ko tas viss beigu beigās nozīmēja?

Arī Saša bija pārsteigts.

—   Puikas, bet jūs taču zināt, ka tur ir purvi!

—       Mēs neko nezināmi — Mahortovs ar Kreili novērsās.

—       Pagaidiet! — iesaucās praktiskā Klāva. — Ir taču vienkāršs atrisinājums. Jeļena Ivanovna, kur jūsu rācija? Izsauciet Palu Paliču, un viss būs skaidrs.

Svetlana bija sajūsmināta.

—   Klāva, tu esi ģēnijs!

Visi nopriecājās, bet Jeļena Ivanovna atklāja, ka rācija nedarbojas. Viņa nebija gribējusi paskaidrot kaut ko tuvāk, tomēr nācās atbildēt uz izbrīna pilnajiem jautājumiem. Visi dabūja zināt, ka pazudušas baterijas. Iestājās mulss klusuma bridis.

Pirmā ierunājās Klāva:

—       Tad iznāk, ka tās kāds ir izņēmis? Bet rācija bija maisā. Un maiss Sirmim mugurā …

—       Bet Sirmi visu laiku veda Morozovs! — iesaucās Svetlana.

Tagad atkal iestājās klusums, un tad visi sāka runāt reizē.

—   Ko jūs iedomājaties!

—   Kāds tam sakars ar Morozovu?

—   Tomēr lai pasaka …

Saša stāvēja izslējies, bāls un saspringtu skatienu lūkojās Svetlanā.

—   Pēc tavām domām, es esmu nozadzis baterijas?

—       Tad pasaki — kurš? — Svetlana nepadevās. — Tu vedi Sirmi, pat pārgulēji viņam blakus, tev jāzinal

Saša nodūra galvu.

—       Es nevaru iedomāties, ka baterijas būtu izņēmis kāds no mūsējiem …

—   Kas tad, vai Jeļena Ivanovna izņēmusi, vai?

—        Bet tās taču var būt kaut kur izkritušas, — ierunājās skolotāja, gribēdama apvaldīt strīdu.

—       Tas nu gan nevar būt, — galvu nepaceldams, teica Saša.

—       Nu nekas, bērni, — skolotāja izlēma, — pēc divām dienām satiksimies ar Palu Paliču un visu noskaidrosim …

Neapmierināti, mazliet apjukuši, visi izklīda.

—   Nenolaižam acu? — Svetlana pačukstēja.

—   Nenolaižam! — Za|knābis piekrītoši pamāja.

Nevienam, protams, ne prātā nenāca, ka Pals Paličs

varētu sūtīt viņus purvā …

GATAVO MELLEŅU IELA

Jeļenas Ivanovnas grupa lauzās cauri īstam meža biezoknim. Kaut kur bija šoseja, gar to izkaisīti ciemati, bet šeit neredzēja pat cilvēku iestaigātu taciņu, un bērni gāja pēc kompasa.

—       Nulle seši… nulle astoņi… nulle septiņi, — Raja sev diktēja, atzīmēdama koku vainagus pēc decimālās klasifikācijas. Kokus, kam bija bieza, gandrīz necaurredzama lapotne — un tādu nebija mazums, — viņa novērtēja ar vieninieku.

Zaļknābis bija ļoti rosīgs un mudināja arī citus strādāt veiklāk.

—        Pals Paličs ar savējiem domā, ka viņu ekspedīcija ir galvenā. Izgāja pirms mums, turklāt viņiem visi pieredzējuši. Bet mēs viņiem tik un tā parādīsim, vai ne? Mutes vien iepletīs.

Jeļenai Ivanovnai, Rajai, Svetlanai un Klāvai darbs gaja no rokas. Bet Vaļa visu laiku strīdējās ar Zaļknābi. Lai noteiktu koku vecumu, vajadzēja ar svārp- stiņu izurbt kokam divu metru augstumā līdz vidum cilindrisku caurumu. Ņemt paraugu vai neņemt? Kuram kokam urbt? Vai ir tikuši līdz vidum vai nav?

Vaļa laiku pa laikam uzkliedza Zaļknābim:

—   Ei, kāpēc tu izvēlējies tadu sīkuli!

Vaļa viņu pat nosūdzēja Jeļenai Ivanovnai.

—   Kočetkovs tīšām izvēlas mazus kokus.

Kreilis izdevīgā brīdī pavilka Vaļu aiz krūma.

—   Netrako … Kāpēc tu piesienies Zaļknābim?

—   Labiņais, paipuisītis . ..

—   Bet no bedres šis neaizlaidās kā viens otrs …

Vaļa apklusa.

Jeļena Ivanovna laiku pa laikam pārbaudīja maršrutu pēc kartes.

Pagaidām ceļš gāja tieši tā, kā bija teikts «mežo- nēna» atnestajā zīmītē.

Tālo nostūri bērni bija šķērsojuši jau vakar. Iedami tālāk uz dienvidiem, viņi izgāja cauri apšu mežam un lielai bērzu birzij. Tagad vajadzēja atrast egļu jaunaudzi, bezvārda strautu, kas ietek Sošā, un iet gar strautu.

Dažbrīd bērniem likās, ka mežs ir līdzīgs lielai, nepazīstamai pilsētai. Koki un krūmi izveidoja gan ielas, gan šķērsieliņas un brīžiem noveda strupceļā, bet dažreiz tie pašķiras, un tad grupa iznāca meža klajumā gluži kā uz laukuma. Svetlana nolēma, ka nevar atstāt mežu tādā pabērna lomā, un visi cits par citu saka ieteikt meža ielām, šķērsieliņām un laukumiem nosaukumus. Prātā palika tikai divi nosaukumi: Aveņu laukums un Gatavo melleņu iela. Tur bija tik daudz ogu, ka ekspedīcijas kustības ātrums nepārsniedza kilometru stundā.

Zaļknābis, galvu atmetis, aizrautīgi klausījās putnu balsīs.

—   Žēl, ka mums nav magnetofona, — viņš nopūtās, — varētu ierakstīt putnu dziesmas. Tādu koncertu pēc tam skolā sarīkotu! — Un viņš pastāstīja, ka viens dabas draugs ierakstījis jau vairākus desmitus putnu balsu.

—  Tas ir veikli! — Vaļa priecājās. — Var tirgoties ar lentēm, pircēji vienmēr atradīsies.

—   Ko tu runā! Ir nu gan tirgonis! — Zaļknābis atmeta ar roku un klusu ielīda lazdu krūmā, lai izsekotu un nofotografētu dziedātājputnus.

Zaļknābis gribēja pēc iespējas vairāk uzzināt par kokiem un augiem, par meža zvēru dzīvi, iegaumēt meža trokšņus, iemācīties atšķirt putnu balsis. Viņš bez mitas apbēra Jeļenu Ivanovnu ar jautājumiem un savāca mugursomā daudz kā tāda, kas, pēc viņa domam, varētu interesēt skolas muzeju: neparastas formas saknes un zarus, uzaugumus uz bērzu stumbriem, vecas putnu ligzdas. Ar katru dienu eksponātu skaits pieauga, un Saša, atbalstīdams Zaļknābja pasākumu, uz- krava viņa atradumus Sirmim.

Patlaban Zaļknābis bija aizrāvies ar fotomedniccību. Viņš gribēja nofotografēt mazu, neizskatīgu putneli, kas klusu kā uz cimbalas kaut ko liegu strinkšķināja.

Taču putniņš bija apbrīnojami piesardzīgs un, tiklīdz Zaļknābis pabāza galvu no krūma, veikli uzspurdza un pārlidoja uz citu koku.

—   Pagaidi taču!… Tik un tā nofotografēšu, — Zaļknābis čukstēja, pārskriedams uz nākamo krūmu.

—   Paklausies tu, galvaskausu mednieki — Vaļa satvēra viņu aiz pleca. — Pārāk neaizraujies… Tā mēs vēl varam atpalikt.

Zaļknābis tikai atmeta ar roku un pagrieza fotoobjektīvu pret putniņu. Bet tas atkal aizspurdza.

—   Vai tā kāds medī! — Vaļa vīpsnaja. — Ja gribi, es tev vienā momentā to putneli nofotografēšu! — Viņš izvilka no kabatas kaķeni.

Zaļknabis kā atspere palēcās un pagrūda Vaļam roku. No kaķenes izšautais akmentiņš svilpdams aizlidoja viņam pār galvu un notrieca kokam lapas. Putniņš aprāva dziesmu un pazuda.

—  Tu esi troglodīts!

—   Kas tas tāds? — Vaļa brīnījās. — Zini ko? Iesim ātrāk uz ciemu. Man vēderā ir tikai ogas, bet ēst gribas kā zvēram.

—   Tiešām kā tāds zvērs, — Zaļknābis aizvainots teica. — Un kur tu dabūji kaķeni? Tu taču to aizmeti.

—       Aizmest jau aizmetu, — Vaļa smīnēdams paskaidroja, — bet pēc tam atkal pacēlu.

—   Dod šurp kaķeni!

—        Kas vēl nebūs! — Vaļa saviebās. — Es jau to putnu gribēju nošaut izbāznim… skolai. Ak tu, Zaļknābi! No tevis nekad neiznāks mednieks.

—       Nekas, gan jau iznāks! Vai atceries, ko Jeļena Ivanovna stāstīja — kā Ļeņins medījis? Es arī gribu tāpat. Ļeņins aizgajis medībās, izsekojis lapsu, bet nav šāvis. Skatījies, kā viņa aiziet, ar rudo asti aizslau- cīdama pēdas, un priecājies, ka nav nošāvis lapsu. Ļoti skaista, žēl… Bet vai šeit nav skaisti? Paklausies, ka šalko mežs, kā dzied putni… Un paskaties apkārt… Re, kādi ozoli — vareni, smagi, it kā čuguna enkuri būtu ieauguši zemē. Priežu galotnes šūpojas vējā. Tās ir kā masti… Un baltie mākoņi debesīs izskatās ka buras. Bet mēs abi esam uz fregates. Viens pie stūres, otrs uzvelk buras, un visapkārt jūra, viļņi… — Ieraudzījis, ka Vaļa smīn, Zaļknabis aprāvās pusvārdā.

Vaļa neizpratnē paraustīja plecus.

—   Tu gan, briļļainīt, esi jocīgs!

—       Un kas par to? Bet kaķeni atdod! Kas jūs ar Borju esat par cilvēkiem! Tik vien jums prātā, ko mežā varētu dabūt…

—   Kā citādi! Tāpēc jau tas ir mežs.

—        Kaut kādas slepenas darīšanas … Jūs visus krāpjat. Es tos meža zagļus neesmu aizmirsis. Fotogrāfijā arī ir. Mēs viņus vēl sameklēsim.

—   Kuri tad būs tie meklētāji?

—       Ne jau tu ar savu Kreili. Kāpēc gan jūs, tādi puikas, esat sapinusies nezin ar ko?

—       Ar ko mēs esam sapinušies? — Vaļa sāka ne pa jokam uztraukties. — Ko tu runā?

—       Tu domā, ka mēs neredzam? — Zaļknābis tēloja. — Mēs visu redzam …

Vaļa pameta acis apkārt un pienāca Zaļknābim cieši klāt.

—   Ko tu redzēji? — viņš draudīgi jautāja. — Nu?

—   Lai nu paliek, — Zaļknābis saka izlocīties.

—   Nē, pasaki!

—   Es jau tāpat vien … Es neko par tevi nezinu.

—   Neizlokies, bolaci! Nu?

Un Zaļknābis, mēģinādams izvairīties, liegdamies, uzmundrinājumam dabūdams pa dunkai, atzinās, ka pirmajā pārgājienā • naktī redzējis Kreili satiekamies ar kādu svešinieku.

Vaļa ar bezgalīgu nicinājumu ilgi pētīja Zaļknābja fizionomiju.

—       Melo vesels, — viņš beidzot noteica. — Ar kadu svešinieku? Kads viņš izskatījās?

—   Nevarēju saskatīt. Likās tāds tievs, pavecs.

—   Droši vien visiem izmuldēji…

—   Nevienam pašam … Tikai Sašam. Un Svetlanai.

—  Ak ta gan. Un ko šie?

—   Smejas …

Beidzot ari Vaļa pasmīnēja.

—   Re! Uzreiz var redzēt, ka prātīgi cilvēki.

Un viņš aizgāja, uz šķiršanos vēlreiz iedunkājis Zaļ- knābi.

—       Vaļa! — Zaļknābis viņam uzsauca. — Bet kaķene?

—   Ko-a? — tas nikni atcirta.

—       Nu nē, Vaļa! — Zaļknābis skaļi nopūtās. — Es tev neļaušu nogalināt putnus. Kā tu pats gribi… Kādam viņi jāaizstāv. Dod šurp kaķeni, citādi tikmēr kaušos ar tevi, lidz atņemšu …

Varēja dzirdēt, ka tuvojas pārējie bērni.

—       Kā tad, tagad tu esi drosmīgs, — Vaļa noņurdēja, paslēpdams kaķeni kabatā, — visi pret vienu… Varbūt nosūdzēsi vēl skolotājai?

—       Nē, kaķeni atdod man, — Zaļknābis neatlaidās. — Citādi kausimies. Viens pret vienu. Jeļenai Ivanovnai te nav nekādas daļas.

—       Viens pret vienu? — Vaļa sarauca pieri, kaut ko pārdomādams. — Nē-ē, tev neizdosies mani apmuļķot! Tik un tā ieraudzīs, sāks gaudot: «Ak, Zaļknābīt, ak, sirsniņ!» Vai es jūs nepazīstu … Neatmaksājas.

—   Dod šurp kaķeni! — Zaļknābis devās uzbrukumā.

—       Pielūko… ne jau visu mūžu staigāsim pa mežu, — Vaļa piedraudēja. — Satiksim tevi arī uz ielas. Ar Kreili… Tad būs viens pret vienu.

—       Skaitu līdz trīs, — Zaļknābis apņēmīgi teica, sažņaugdams dūres.

Vaļa vērīgi paskatījās viņā, izņēma kaķeni un nomētā zemē. Pēc tam pagriezās un lēnā gaitā devās uz priekšu.

Zaļknābis ātri paķēra kaķeni un atvēzējies uzsvieda kuplā ozolā. Viņam bija jāmet vairākas reizes, tikai tad kaķene pazuda. Zens, galvu atmetis, apgāja apkārt ozolam, taču kaķeni nekur neredzēja. Apmierināts viņš steidzās panākt savējos. Un pēkšņi uzskrēja virsū Jeļenai Ivanovnai. Sākusi raizēties, ka Zaļknābis ar Mahortovu atpalikuši no grupas, skolotājā bija gājusi viņus meklēt un neviļus kļuvusi par liecinieci zēnu ķīviņam kaķenes dēļ.

—   Igor, kas noticis? Kāpēc tu kavējies? Un kur palicis Mahortovs? — skolotāja satraukti jautāja.

—   Mēs, mēs abi… atradām ozolu, — Zaļknābis murmināja. — Paskatieties, kāds spēkavīrs… Tieši kā Puškina «Ruslanā un Ludmila». Cik daudz zīļu tam būs rudenī! Noteikti jāpasaka skolas mežniecībai, lai savāc …

Jeļena Ivanovna paskatījās uz Zaļknābi, un viņai kļuva silti ap sirdi. «Igors ir dūšīgs. Nebaidījās saķerties ar Mahortovu un nesūdzas, nečīkst. Puisis aug.»

Izskata pēc ari viņa aplūkoja ozola lapotni ar vēl zaļajiem zīļu aizmetņiem un teica, ka viņi atraduši patiešām lielisku koku — izlases eksemplāru.

—   Bet kāpēc jāpasaka skolas mežniecībai? Kāpēc jūs paši rudenī nevarētu savākt zīļu ražu? — skolotāja jautāja. — Vai tad pēc ekspedīcijas jums būs zudusi interese par dabu?

—   Ko jūs, skolotāj! — Zaļknābis satrūkās. — Es nekad nepamestu Avotus: ne ziemu, ne rudeni. Tāpat kā Saša Morozovs… vai meitenes. Sapulcētu bērnus un ietu uz mežu palīdzēt mežsargiem. Bet es jau neesmu šejienietis… Man rudeni būs jābrauc prom līdzi vecākiem.

—   Daba jau ir visur, lai kur mēs būtu. Redzēsi gan kokus, gan upi, gan zvērus un putnus. Esi vienmēr tāds, kāds tu esi šeit, Avotos.

Zaļknabis pateicīgi māja ar galvu.

—   Bušu, Jeļena Ivanovna. — Un, brīdi klusējis, viņš pēkšņi iesaucas: — Zināt, ko es izdomāju? Es uzrakstīšu tēvam vēstuli — ultimātu. Ta un tā, Avoti ir lielisks mežs, īsta veselības fabrika, un, ja tu tiepsies ar savu kombinātu, tad es … es . ..

— Pieteiksi bada streiku vai aizbēgsi no mājām…— skolotāja smaidīdama noteica. — Nemuļķojies, Igor! Tavs tēvs te nemaz nav tik vainīgs. Tikai kombinātā projektētāji uzsākuši darbu, nopietni neizpētot vietu, kur celt. Tomēr es ceru, ka zinātnieki ar vairāku ekspedīciju palīdzību pierādīs saimnieciskajiem darbiniekiem un celtniekiem, cik svarīgi ir saglabāt Avotu mežu masīvu.

Jeļena Ivanovna iegrima domās. Liekas, viņa nevarētu kategoriski apgalvot, ka skolas ekspedīcijas locekļu savāktie materiāli par Avotiem būtu zinātniekiem tik nepieciešami, taču viens gan bija neapstrīdams: pārgājiens nācis bērniem par labu.

Pirmajās dienās viņi vienā laidā žēlojās Jeļenai Ivanovnai: viens noberzis kāju, otram sasāpējies vēders, trešais saaukstējies, ceturtais ierāvis roka makšķerāķi, piektais pazaudējis kabatas nazi…

Taču nekas briesmīgs nenotika. Bērni pamazām norūdījās, sadraudzējās, kļuva uzmanīgāki cits pret citu.

Pirms dažām dienam notika tāds gadījums. Ekspedīcija apmetās atpūsties pie veca kūdras karjera, kas bija pilns ar ūdeni.

Diena bija karsta, un visiem gribējās izpeldēties. Taču ūdens karjerā bija tumši brūns, gluži kā kafijas biezumi, bet krasti aizdomīgi žļakstēja un līgojās zem kajam.

Mahortovs, kā vienmēr, laiski sāka apcelt Zaļknābi, ka viņš nu gan nevarēšot tādā kafijas baseinā izpeldēties. Zaļknābis tūlīt aizsvilas, nometa kreklu un bikses un gribēja mesties ūdenī, bet negaidot Kreilis saķēra viņu aiz rokas.

— Atlikt! Noiesi vēl dibenā. Nepietiks spēka.

Zaļknābis gribēja izrauties un saka pierādīt, ka reiz viņš iekritis bedre ar mazuļu un pat tad ticis laukā. Bet Kreilis nelaida vaļā nepacietīgo peldētāju, līdz iejaucās pienākusī Jeļena Ivanovna.

Uzzinājusi, kas te notiek, skolotāja pārmetoši paskatījās Zaļknābī.

—   Igor, kur paliek disciplīna? Mēs taču norunājām, ka es pati personiski parbaudīšu, kur drīkst peldēties. Un tikai tad pateikšu, vai jūs tur varat vai ne.

—   Nūja, bet Mahortovs… — Zaļknābis činkstēja. — Dīc apkārt un kūda …

—   Kāpēc tad viņš pals nepeldas?

—   Es jau tagad esmu gandrīz paraugpriekšzīmīgs! — Vaļa iespurdzās. — Rīkojos tikai pec norādījumiem. Gaidu, kad jūs visžēlīgi atļausiet.

Skolotājā pārlaida acis karjeram — šajā «kafijā» viņai ne visai gribējās izpeldēties.

Taču dotais vārds jātur. Jeļena Ivanovna pagāja sāņus, lai pārģērbtos.

—   Skolotāja, nevajag, — aiz krūma atskanēja Kreiļa čuksti. — Nepeldieties! Ūdens te ir riebīgāks par riebīgu. Tas vēl nekas, ka līdzīgs kafijas biezumiem, tas ir nieks. Sie biezumi ir pilni ar ragainām siekstām. Un galvenais — pie kreisā krasta straume rauj iekšā… tur ir atvars, virpulis. Paskatieties… — Viņš iemeta ūdenī netālu no krasta koku, un straume vienā mirkli parāva to nez kur pakrastē. — Mēs ar tēvu reiz saņēmām dūšu un iemetāmies karjerā, pec tam tikko izkļu- vām laukā.

—   Paldies, Borja! — Jeļena Ivanovna vērīgi palūkojās zēnā. — Tagad es atceros. Pals Paličs mani brīdināja par šo karjeru. — Un viņa skaļi paziņoja, ka peldēšanas kūdras karjerā tiek atcelta.

Galvenais tomēr, ka pārgājienā ikviena diena bērniem bija ka laba mācību stunda. Nevis pēc skolas grāmatām, bet dzivaja daba bērni mācījās atšķirt pēc mizas krāsas kokus, pēc lapu formas un sēklām viņi noteica puķes un augus, centās iegaumēt putnu ārējo izskatu un viņu balsis. Izrādījās, ka strazds prot atdarināt jebkura putna dziesmu, pēc izskata jaukā vālodze izdod tādas skaņas kā aizkaitināts kaķis, bet pūce naktī raud kā bērns.

Skolotāja atcerējās vēl citu gadījumu. Bērni bija apstājušies pie kārkliem apauguša ezera. Pēkšņi visi apklusa — pavisam tuvu atskanēja satraukta meža pīles pēkšķēšana. Saša pieliecās un saka vērīgi lūkoties.

—   Paskatieties! Paskatieties! Ak tu, laupītāj! — Viņš rādīja uz krūmiem, un bērni ieraudzīja, ka melns zvēriņš, ripinādams ar priekšējām ķepiņām lielu olu, atmuguriski kāpjas atpakaļ.

—   Vai tas nav-sesks? — Mahortovs jautāja.

—   Tas pats ir, — Saša apstiprināja.

Zvēriņam virs galvas lidinājās pile un centās tam ieknābt. Zvēriņš neaizsargājās. Viņš steidzās ātrāk aizripināt olu projām no ligzdas. Pīle šāvās lejā un iecirta ar knābi seskam pa galvu. Tas atņirdza zobus.

Pile vēlreiz ieknāba zaglim, šoreiz laikam ļoti sāpīgi. Sesks pameta olu un lēkšus iespruka krūmos. Bērni piegāja pie olas. Pile satraukti iepēkšķējās un nolaidās turpat netālu zālē.

—   Tas tik ir ķēriens! — Vaļa satraukts murmināja.

—   Pati lien rokas. — Viņš ātri norāva no pleciem jaku un gribēja uzsviest pilei virsū.

—        Nu, nu, pamēģini tikai! — Saša viņu atturēja. Viņš paņēma olu — tā vēl bija silta — un, piegājis pie ciņa, kur biezajā zālē bija redzama no sausām smildziņām meistarīgi savīta ligzdiņa, saudzīgi ielika tajā olu. Pile uzspurkšķēja gaisā un sāka riņķot virs ligzdas.

—       Iesim prom no šejienes, netraucēsim viņu! — Saša pamāja, un bērni turpināja ceļu.

—       Ak tu, Gārni, kāds žēlotājs atradies! — Vaļa pārskaities rūca. — Tādu laupījumu palaidi! Kas tas būtu par vakariņām!

—   Kad tu reiz sapratīsi! — Saša dusmīgi iesaucās.

—   Pile taču sēž uz olām, perē mazuļus. Bet ar sesku gan jātiek galā. Vajadzēs izlikt viņam indi, citādi tas laupītājs nedos pīlei mieru …

—       Jeļena Ivanovna, — Zaļknābja balss pārtrauca skolotājās atmiņas. — Zināt, kas man ienaca prātā… Mēs jau ilgi ejam ekspedīcijā, mums vajadzētu izdomāt kādus likumus — tādus kā mūsu uzvedības noteikumus.

—   Vai tev ir konkrēti priekšlikumi?

—       Es rakstītu ta: neviena nolauzta zariņa, neviena nomesta gruža atpūtas vietā, apieties uzmanīgi ar uguni un saudzīgi attiekties pret visu dzīvo. — Un Zaļknābis ņipri pabeidza ar Jeseņina vārdiem:

— Dzīvniekiem kā mūsu brāļiem maziem Es pa galvu nesitu nekad.

— Jā, tas ir prātīgi, — Jeļena Ivanovna piekrita. — Kā mēdz teikt, pieņemsim to par pamatu. Un šovakar pat pie ugunskura apspriedīsim.

UZMANĪBU — ĒRCES!

Pēc pusdienām visi atkal devās ceļā. Kad bija noieti kādi divi kilometri, Jeļena Ivanovna pēkšņi apstājās. Egļu jaunaudze beidzās, bet nekāda strauta šeit neredzēja. Kur lai iet tālāk?

Tika nolemts doties vēl mazliet uz priekšu lajā paša virzienā. Taču drīz vien sakās pilnīgi necaurejams mežs. Koki šeit auga cieši cits pie cita. Retākajās vietās tik tikko varēja redzēt debesis.

—  Nulle septiņi … nulle astoņi… nulle astoņi… — Raja čukstēja. — Nulle deviņi…

Koku vainagi bija sakļāvušies gandrīz pavisam kopā. Apakša valdīja krēsla. Jaunaudzes un krūmi veidoja necaurejamus brikšņus. Tikai ar lielam mokām varēja izlauzties uz priekšu. Ceļa bieži gulēja sen nogāzušos koku satrupējušie stumbri. Tas bija savāds mežs — pārak kluss. Nedzirdēja nevienas putna balss. Nekur neatskanēja ne mazākā čabēšana, ne mazākais troksnītis. Zem kājām žļakstēja staigna, purvaina zeme. Visi gāja ļoti uzmanīgi. Pēkšņi vējš sakustināja koku galotnes, un bērniem uz galvas sāka birt tadi kā gruži.

—  Ērces! — iesaucās Jeļena Ivanovna. — Visi atpakaļ!

—   Ērces? — brīnījās Raja. — Cik riebīgi!

No kokiem bez mazākā trokšņa krita kukaiņi. Tie bija ļoti maziņi, ar nadziņiem pie melnajam kājiņām un snuķīšiem.

—   Viņi kož! — Vaļa iebļāvās.

Ērces pieķērās pie ādas tin piesūcās tā, ka nevarēja atraut. Krumus lauzdams, Sirmis aizdrāzās pa priekšu, izmisīgi asti vēcinādams uti spārdīdamies. Bērni metās viņam līdzi.

Aizskrējusi lidz klajākai vietai, Jēļena Ivanovna apstājas.

—   Puriniet nost ērces!

Nemaz negaidīdami viņas aicinājumu, visi nikni rāva nost ērces. Klāva un Svetlana palīdzēja viena otrai. Mirkli viņu skatieni sastapās, un meitenes steidzās palīgā Jeļenai Ivanovnai. Bet Saša tīrīja Sirmi.

—       Palīdziet taču kāds ari Sašaml — skolotāja iesaucās. Saša atrunājās, ka viņš jau esot sev visas nolasījis, bet Raja, piesteigusies pie viņa, uztraukti sacīja:

—       Nolasījis! Tev jau viņu ir vairāk nekā visiem citiem!

Vaļa purpināja:

—   Tikmēr jokoja un platījās, kamēr dabūja…

—       Jeļena Ivanovna, — Raja nobālējusi čukstēja un ar riebumu rāva nost no Sašas rokām ērces. — Bet ja nu tās ir cncefalīlās ērces?

Visi izbijušies saskatījās. Bērni bija dzirdējuši par tādām ērcēm, no kuru kodieniem var saslimt.

—       Lūdzu, bez panikas, — skolotāja viņus nomierināja. — Encefalītās ērces sastopamas vienīgi Tālo Austrumu taigā.

—  Jā, bet šīs arī sūc asinis, — Vaļa norūca.

—       Paklausieties, — pēkšņi ierunājās Zaļknābis. — Tas nemaz nav tik svarīgi, kādas ir šīs ērces. Stāvoklis ir daudz sliktāks.

Bērni izbrīnījušies paskatījās uz viņu.

—       Vienīgā izeja, — Zaļknabis turpināja, visus pēc kārtas nopētīdams, — ir klusēt. Klusēt — un tas ir viss. Mēs neesam redzējuši nekādas ērces!

—       Kas vēl nebūs! — Kreilis notrausa no kakla vienu kukaini. — Re, kur ir, papriecājies!

—        Kā jūs nesaprotat! — Zaļknābis izmisīgi noplātīja rokas. — Ja mēs pastāstīsim par ērcēm vai ierakstīsim par šo gadījumu dienasgrāmatā, zināt, ko tad pateiks? Ahā, tādā gadījumā Avotu mežs nekam neder! Tas ir inficēts ar ērcēm! Tā būs!

Visi skatījās uz viņu, acis iepletuši.

—        Ko tu neteiksi, ir nu gan tas Zaļknābis! — Vaļa pārsteigts iesaucās. — Iznāk, ka tu patiešām aizstāvi Avotus. — Un padomājis viņš atbalstīja Igoru: — Taisnība, lasāmies prom 110 šejienes! It kā nekas nebūtu bijis.

—       Vai jūs visi tā domājat? — brīdi klusējusi, jautāja Jeļena Ivanovna.

—       Nebūt ne! — sacīja Klāva. — Protams, žēl, ka šeit ir ērces, taču mūsu ekspedīcija ir zinātniska ekspedīcija un visam jānotiek godīgi.

Bet Svetlana iesita knipi pa Zaļknābja cepurīti un ar dziļu nožēlu teica:

—       Ak tu, un vēl nesen pats uzstājies pret miglas pūšanu.

—       Es tikai gribēju izmantot kara viltību, — Zaļknābis apmulsis taisnojās.

—       Domājams, ar ērcēm inficēts tikai neliels apvidus, — ieminējās Jeļena Ivanovna, — un tam nav būtiskas nozīmes Avotu liktenī.

Visi sāka gudrot, ko tagad lai dara. Nevienam negribējās iet caur ērču pilno mežu.

—       Kāpēc gan Pals Paličs mums lika iet pa tādu savādu ceļu? — Klāva skaļi pateica savas domas.

—       Viņš nav zinājis, ka te ir ērces, — Jeļena Ivanovna paskaidroja. — Acīmredzot mēs pirmie esam tās ieraudzījuši.

—       Tatad pirmatklājēji! — Vaļa sabozās. — Pie velna šīs riebekles!

—       Bet man liekas — Pals Paličs ir zinājis par ērcēm, — ieminējās Svetlana, — un speciāli atsūtījis mūs šurp, lai mēs paši visu izpētām.

—       Un vēl tādēļ, lai mūs pārbaudītu, — Zaļknābis viņai piebalsoja. — Izbīsimies vai neizbisimies.

—       Man gan tā neliekas… — Jeļena Ivanovna iegrima domas. — Tomēr stāvoklis ir nopietns. Drīz šeit jāierodas inženiera Kočetkova grupai, kas pētīs grunti, šeit notiks lieli zemes uzmērīšanas darbi.

—       Bet ko tad lai iesāk? — Svetlana satraukti jautāja.

Visi skatījās uz skolotāju, bet viņa savukārt lūkojās uz bērniem.

—   Nekādās pavēles nebūs, izlemiet paši!

—       Biedri! — ierunājās Zaļknābis, dziļi ievilkdams elpu un sakārtodams uz deguna brilles. — Viss ir skaidrs. Neko darit — jāiet. Un, starp citu, šis uzdevums ir uzticēts mums.

—      Vai tu kaut ko saprati? — Vaļa paskatījās uz Kreili.

Tas pakratija galvu.

—       Kas tur ko nesaprast? — Zaļknābis brīnījās. —Kaitīgie kukaiņi ir uzticēti mums. Tātad arī ērces. Bet mes tā izbijamies un tā steidzāmies viņas iznīcināt, ka mums nav palicis pat paraugam. Izdarīsim tā. Lai meitenes uzceļ pļaviņa nometni, bet mēs iesim atpakaļ pie ērcēm un izpētīsim mežu.

—       Es neiešu! — iedīc-ās Vaļa. — Kāpēc? Tā esot ekspedīcija … Sirmis ari neparko neies.

—       Tu par Sirmi nerunā, — Saša viņu pārtrauca. — Sirmis nav gļēvulis.

—   Bet pirmais aizmuka!

—   Nav pieradis …

Un Saša lēnām devās prom.

—       Bet ja nu jūs visi saslimstat? — Raja izbijusies iesaucās. — Varbūt labāk iesim mājās? Tur tomēr ir ārsti, slimnīca …

—       Un mēs pat nebūsim vainīgi, — Svetlana viņu dzēlīgi pārtrauca, — ja pēc pāris dienām uz šejieni atnāks pētnieki un ierīkos nometni tieši zem ērcēm…

Visi klusēja un skatījās sāņus.

—       Lai notiek, vai nu mēs kadi muļķi, — Kreilis pavīpsnājis teica un gandrīz ar varu pieslēja kājās Vaļu.

Jeļena Ivanovna skatījās uz bērniem. Protams, viņiem ir taisnība, tomēr… ar ērcēm nav nekādi joki. Sīs ērces nepārnes encefalītu, bet iespējams, ka tās var inficēt ar citu slimību. Ar bērnu veselību nedrīkst riskēt. Bet aiziet arī nevar.

—       Labi, — skolotāja beidzot piekrita. — No maršruta neatkāpsimies. Šķērsosim šo mežu un izliksim brīdinājumā zīmes. Tikai atri …

Skolotāja lika visiem ietīties segās, bet galvas apsiet ar lakatiem. Sirmim uzsedza telti.

—       Bet no kā taisīsim brīdinājuma zīmes? — jautāja Klāva.

—       Pielīmēsim pie kokiem papīra lapiņas. Un uz tām uzrakstīsim, ka šeit ir ērces, — Zaļknābis teica, izņemdams piezīmju grāmatiņu.

—   Nē, tā nekas neiznāks! — Saša pakratīja galvu.

Viņš paņēma cirvi, sameklēja nokaltušu koku, sacirta to metru garos mietiņos un, aptēsis katru no viena sāna, uz tā ar sarkanu zīmuli uzrakstīja: «Uzmanību! Ērces!»

Ik pēc simt metriem iedzina zemē pa mietiņam. No kokiem vēl aizvien krita ērces.

—   Kā ir ar paraugiem? — Svetlana jautāja.

—   Pietiek, — Klāva drūmi atbildēja.

—       Haizivs visvairāk nobīstas, — Za|knābis sāka stāstīt, — ja viņai pretī pēkšņi atver vaļa raibu lietussargu. Zinātnieki to atklāja, izdarījuši simtiem eksperimentu. Ja varētu uzzināt, no ka baidās šīs sasodītās ērces!

Pēc kāda brīža viņš paziņoja:

—       Stāvot cilvēks nogurst daudz ātrāk nekā ejot. Līdzsvara saglabāšanai mums nepārtraukti strādā vairāk nekā trīssimt muskuļu.

—  Vai tu piekusi? — Saša paskatījās uz Zaļknābi.

—       Es? Ko tu! — Zaļknabis iesmējās. — Ja tu zinātu, kadi man ir enerģijas krājumi!

Apmēram pēc piecpadsmit minūtēm mežs kļuva skra- jaks, ērču vairs nebija tik daudz, un tad tās pazuda pavisam.

Drošības dēļ tika iespraustas vēl dažas brīdinājuma zīmes.

—       Mēs tomēr visu neesam izdarījuši, — teica Jeļena Ivanovna. — Pētnieki atnāks šurp, ieraudzīs mūsu zīmes, bet strādāt nevarēs, jo mežs pilns ar ērcēm. Viņiem būs jāizsauc no pilsētas ķīmiķi, lai tās iznīcina, un darbs kavēsies.

—  Vajadzētu viņus brīdināt, — ieminējās Svetlana.

—       Ja nu aizsūtītu ziņnesi, kurjeru? — Zaļknābis ierosināja. — Jāšus! Ar Sirmi! Atļaujiet man, es aiz- jašu!

—        Protams, to var, — Jeļena Ivanovna piekrita un paskatījās uz Sirmim pie segliem piesieto būri ar balodi.

Otra baloža burī vairs nebija: Kreilis ar Vaļu, nevienam ne vārda neteikuši, jau pirmajā pārgājiena dienā to izlaida.

Kreilis pamanīja skolotājas skatienu. Viņš kaut ko pačukstēja Vaļam, piesteidzās pie bura un, izņēmis balodi, piegāja pie Jeļenas Ivanovnas.

—   Ņemiet… Uzrakstiet, ko vajag. Viņš nogādās.

—       Patiešām, — skolotājā piekrita. — Ziņojumu var nosūtīt ar balodi. Uzraksti pats, Borja, jo balodis taču aizlidos uz tavam majam. Ko rakstīsim, bērni?

Zīmīte iznaca lakoniska.

«Ekspedīcija noris veiksmīgi, visi veseli, taču kvadrātā B-82 atklājām milzum daudz ērču.»

—  Jā, kā liekas, tās būs jāiznīcina ar kaut kādiem ķīmiskiem līdzekļiem, — nopūtusies teica Svetlana.

—   Tagad cilvēki bez ķīmijas nemaz vairs nevarētu dzīvot, — sacīja skolotāja. — Tā dzīvot, kā esam pieraduši. Tomēr žēl, ka ērces būs jāiznicina ar indīgajām ķimikālijām.

—   Ko jums žēl? Ērču?

—   Putnu. Derīgo kukaiņu. Vai tu neesi lasījusi amerikāņu skolotājas bioioģes Reičelas Kārsones grāmatu «Mēm a i s pa vasa ris»?

Izrādījās, ka neviens no bērniem nebija lasījis šo grāmatu.

—   Kārsone raksta, — skolotāja turpināja, — ka Amerikas Savienotajās Valstīs kaitēkļu nodarītie zaudējumi sasnieguši miljardu dolāru. Desmit procentus ražas aprijuši kaitēkļi … Cīņa pret viņiem raidīta ķīmija. Sešdesmitajā gadā indīgās ķimikālijas jau izmaksājušas tikpat — miljardu dolāru. Pēc tam izdevumi ķīmiskajiem līdzekļiem pieauguši lidz četriem miljardiem. Noskaidrojies, ka daudzi viskaitīgākie kukaiņi pielāgojušies indēm — izstrādājuši pret tam imunitāti. Bet putnu vairs nebija. Derīgo kukaiņu ari ne. Viņi bija aizgājuši bojā no indīgajām ķimikālijām… Ķīmija ir jāizmanto, taču jāņem vēra arī rūgtā pieredze.

—   Bet ko tad lai dara? — Zaļknābis nesaprata.

—   Ciņas veidu ir daudz. Pastav taču derīgie kukaiņi, kas lieliski tiek galā ar kaitēkļiem. Atcerieties kaut vai rūsganās skudras, kapračus — vaboles, spož- lapsenītes. Vai septiņpunktu mārītes.

—   Re, kur viena ir, — teica Klāva, saudzīgi pārlik- dama mazo, sarkano vabolīti ar melnajiem punktiņiem no savas kedas zālē.

—   Sīs te, septiņpunktu mārītes, strādā pie mums — Padomju Savienības vidējā joslā, — Jeļena Ivanovna turpinaja. — Bet Gruzija ieveda mārītes no A" 1_i5 >Has. Austrālijas mārītes ir speciālistes cīņā pret br bīstamākajiem mandarīnu, citronu un tējas

Un viešņas godam tika galā ar bruņutim.

Skolotāja uzmanīgi pastiepa roku un noņēma Zaļknābim no pleca zilganu spāri.

—       Mums jāpateicas arī šai parastajai lielajai spārei. Paskatieties, kadas viņai acis!

—   Ka teleskopi, — Klāva ar cieņu sacīja.

—       No tādiem teleskopiem nepaslēpsies neviens ods, neviena muša …

—   Bet vai ērces viņas ēd?

—       Nē, neēd, — Jeļena Ivanovna nopūtusies atbildēja un uzmanīgi palaida vaļā spāri. — Pat putni jūt riebumu pret ērcēm. Tāpēc bez ķīmijas tomēr nevar iztikt… Nu nekas. Iesim tālāk! Manuprāt, drīz jābūt ciematam.

—       Mēs ejam taisnā ceļā uz purvu, — norūca Saša un paraustīja plecus.

SLĪKŠŅU ČIKSTS

Pat Saša nezināja, kādai bīstamai vietai viņi tuvojas.

Nāca jau vakars, saule laidās uz rietu.

Apkārt pletās panīcis apsājs.

■— Re, kur strauts! — iesaucās Raja.

Meitene juta tādu riebumu pret ērcēm, ka visu laiku steidzās citiem pa priekšu, lai tikai ātrāk tiktu prom. Nelielas graviņas dibenā aizstiepās melna, šaura ūdens lenta.

Viņi devās uz priekšu gar strauta malu. Daudzās vietās tas bija izsusējis. Priekšā atklājās ciņaina, drūma, zema vieta. Nez no kurienes nāca deguma smaka. Zāle te auga asiem skumšķiem. Pēc brīža bērni ieraudzīja sen sagatavotas kūdras kaudzes — brūnas, formu zaudējušas, sasēdušās.

Šķita — zem kājām ir nevis zeme, bet pa roku galam nomests plūksnains, nedrošs paklājs. Un zem tā — karsta, dūmojoša mikla. Ejot pa tādu miklu, nav diez cik omulīgi…

Sirmis, pieradis pie pilsētas asfalta, pie cietas, stingras zemes, negribēja iet pa tādu dūksnāju. Bet varbūt viņu vairāk nekā citus baidīja sīvā deguma smaka, no kuras, starp citu, visi ekspedīcijas locekļi rauca degunus. Saša vilka Sirmi aiz pavadas sev līdzi, visu laiku to uzmudinādams.

Kad bērni jau bija tikuši kūdras lauka vidū, Jeļena Ivanovna apstādināja ekspedīciju. Tālāk iet bija bīstami, jo sevišķi tādēļ, ka metās krēsla. Gan aiz muguras, gan priekšā klājās pelēka dūmaka. Mežs bija pazudis, izgaisis… Un tikai tajā pusē, kur grima saule, it kā beidza liesmot ugunsgrēks.

—   Kā redzat, mēs tomēr esam ienākuši purvā, — teica Jeļena Ivanovna. — Sašam bija taisnība, žēl, ka nepaklausīju viņu. Seit nedrīkstam pārnakšņot. Mēs ar Sašu tagad aiziesim pameklēt ceļu. Ne vēlāk kā pēc stundas būsim atpakaļ. Pa to laiku par vecāko ieceļu Svetlanu Dončenko.

—   Varbūt iesim atpakaļ? — nedroši ieminējās Raja.

—  Mēs to darīsim, ja neatradīsim ceļu …

Kreilis drūmi klusēja, bet Vaļu bija pārņēmis liels satraukums un nemiers. Viņš ik pa brīdim skatījās atpakaļ, pietupās, ostīja gaisu, aptaustīja silto zemi un, it kā uz kādu dusmodamies, murmināja:

—   Nu tik mēs esam ķezā. Kurš tad nezina, kas šitādos purvos gadās. Nu gan ir mūs ieveduši!

Kamēr Jeļena Ivanovna un Saša nebija aizgājuši izlūkot ceļu, viņš vēl kaut kā valdījās. Tiklīdz izlūku soļi vairs nebija dzirdami, Vaļa sāka ārdīties — ņirgādamies un šausminādamies viņš skaidroja, ko nozīmējot veci kūdras purvi.

—   Vai jums ir gadījies dzirdēt, kas tas ir — kūdra? Kūdra deg — varbūt jums tas ir zināms? Un pašreiz ari deg. Vai redzējāt dūmus? Deguma smaku jūtat? Tas ir ugunsgrēks. Te apakšā, zem zemes …

Pēkšņi viņš metās pie Zaļknābja un izrāva tam no rokām nūju, ar kuru zēns apjukumā urbināja zemi.

—   Ko tu dari, vai slims esi?

—   Nē, nekas, paldies, — Zaļknābis-nošļupstēja.

—   Neuzdrošinies te aiztikt zemi!

—   Kāpēc?

—   Izšausies liesmas, tad tu zināsi, kāpēc. Sajā pašā vietā apsēdušies divi no Karavajevas fabrikas. Atceries, Borja, tēvs stāstīja. Gājuši dzērvenēs, apsēdušies uz izdegušas vietas — to jau nevar redzēt, varbūt mēs arī sēžam u,z tādas — un iegāzušies pazemē..,

Iestājās klusums. Tad Svetlana jautāja Zaļknābim:

—   Vai tu baidies?

Zēns mēģināja pasmaidīt.

—   Nē, ne visai. .

—       Melo, — sacīja Svetlana. — Baidies … Bet tu esi dūšīgs un neatzisties. Tu taču esi puika, tu nedrīksti baidīties! Bet mēs varam … Šausmīgi, vai ne, meitenes?

—       Ļoti, — nočukstēja Raja. — Vai tiešām mēs te sadegsim?

—       Sadegsim? Ko tu runā! — Svetlana brīnījās pavisam neliekuļoti. — Es taču teicu: šeit ir zēni… Viņi mūs izglābs.

Mahortovs un Kreilis saskatījās.

—       Vainīgs tas šausmīgais karstums, — Raja žēlojas, palūkodamas uz zēniem.

—        Būtībā nekā šausmīga nav, — tikko manāmi nopūties, cik vien iespējams moži ierunājās Zaļknābis. — Visā Eiropa ir karstums. Vidējā temperatūra tur sasniedz trīsdesmit septiņus grādus. Simt deviņdesmit gadu laikā, kopš vien meteorologi izdara novērojumus, ta ir visaugstākā temperatūra.

—       Nu gan nomierināji! — Klāva pavīpsnāja. — Un vai mums ilgi būs jācepinās?

—       To neviens nezina, — Zaļknābis turpināja. — Varbūt sācies tas periods, kuru pareģoja kads mūsu ģeo- fiziķis … esmu aizmirsis uzvārdu … Atmiņa zūd, laikam arī no karstuma.

—   Ko viņš pareģoja? — Svetlana jautāja.

—       Ka uz Zemes kļūs siltāks. Ta ka cilvēki sadedzina ļoti daudz visāda kurināmā, atmosfēra sakrājas tik daudz ogļskābes, ka augi vairs nespēj to absorbēt.

—   Un nu vēl kūdra deg …

—       Tas ir sīkums salīdzinājumā ar to, cik daudz ogļskābes tiek izdalīts rūpniecībā un dzīvokļu apkurē. Un ši ogļskābe aiztur siltumu, kuru mūsu planēta atdod pasaules telpai. Rodas ta saucamais siltumnīcas efekts.

—       It ka mēs būtu gurķi siltumnīcā! — Vaļa pavīpsnāja.

Zaļknābis izklaidīgi paskatījās uz viņu un turpināja:

—       Sāks kust Arktikas un Antarktīdas ledi. Uz Zemes kļūs vēl siltāks. Kad izkusīs Antarktīdas un Gren- landes ledāji, Pasaules okeāna līmenis pacelsies par sešdesmit metriem. Okeāna viļņi gāzīsies par sauszemi …

—  Nu tu mūs patiešām uzjautrināji! — Svetlana pārtrauca Zaļknābi.

—   Es taču vēl neesmu beidzis! — Zaļknābis sadusmojās. — No visa tā iespējams pavisam vienkārši izvairi ties.

—   Salt nost? Nekurināt dzīvokļus? — jautāja Vaļa.

—   Vai slēgt fabrikas? — Klāva brīnījās.

—   Nekā tamlīdzīga! Tikai jāuzmana, lai nesamazinātos meži. Jastada jauni koki, jāsaudzē vecie. Un katrā ziņā jāsaglabā tadas vietas ka Avoti.

Pēkšņi krēsla atskanēja Sašas balss:

—  Gatavoties ceļam! Iesim!

Jeļena Ivanovna un Saša paskaidroja, ka līdz mežam nav ne puskilometra. Vēl kādus simt metrus stiepsies kūdras lauks, un tad sāksies īsts purvs. Bet aiz tā ir paugurs un sauss priežu mežs. Skolotāja brīdināja, ka visiem jāsameklē garas nūjas un jāiet ļoti uzmanīgi.

—  Es iešu pa priekšu. Aiz manis soli solī meitenes. Pēc tam zēni. Pēdējais ies Saša Morozovs. Viņš vedīs Sirmi.

Drīz vien viņi iegāja purvā. Zeme kļuva aizvien mitrākā. Sirmim kajas grima žļakstēdamas.

—   Patiešām purvs. Turklāt ar slīkšņām, — Zaļknābis nomurmināja, cenzdamies iet uzmanīgi meitenēm tieši pa pēdām, balstīdamies uz garas nūjas.

Kad viņi bija pagājuši vēl dažus soļus, Sirmis pēkšņi ar pakaļkajam iegrima muklājā un saka svaidīties, pūlēdamies izkļūt laukā. Saša pirmais metās pie viņa un iegrima līdz vidurri akacī.

—   Palieciet visi uz vietas! — skolotāja iesaucās. — Saša, ka tev?

—   Esmu atspēries pret tādu kā baļķi vai celmu. Velciet ātrāk laukā Sirmi!

Uzmanīgi ar karti iztaustīdams katru soli pie Sirmja, Saša beidzot atrada zirgam blakus stingrāku cini. Viņš noņēma Sirmim no muguras smagās somas un pa ķēdi padeva tās bērniem. Sirmis paklausīgi ļāva sevi pagriezt tā, ka viņa priekškājas tika uz stingrāka pamata. Bērni satvēra pavadu, zirgs sasprindzināja ķermeni un izrāvās no muklāja. Tagad vajadzēja glābt Sašu.

Zēni nocirta divus alkšņus un nometa tos viņam labajā un kreisajā pusē. Atbalstījies ar rokām pret kārtīm, Saša izvilkās no akača. Bet tajā pašā mirklī viņš paklupa un ievēlas vēlreiz. Bērni aiz šausmām iekliedzās.

—   Nekas nebūs! — Saša spļaudīdamies iesaucās. — Nepieveiksi!…

Un viņš, atbalstīdamies pret alkšņu kārtīm, sāka pamazām vilkties ara. Kreilis pastiepa viņam roku. Jeļena Ivanovna satvēra aiz apkakles. Vaļa, saliecies lokā, ari ieķērās Sašā, bet gandrīz ievēlās pats akacī. Svetlana tikko paguva viņu noturēt.

Beidzot visi izkļuva sausumā.

Bija jau gluži satumsis. Netīri, odu apsēsti, drebēdami no dzedrā mitruma, ekspedīcijas dalībnieki jutās ļoti nelaimīgi. Palīdzību nebija no kā gaidīt. Vajadzēja paļauties tikai uz saviem spēkiem. Viņi salasīja sausu malku, bet izrādījās, ka sērkociņi ir samirkuši. Vaļa sāka činkstēt — lamāja sevi un visus, kas sagudrojuši šo ekspedīciju. Zaļknābis ietiepīgi centās iegūt uguni ar pirmatnējiem paņēmieniem, dauzīdams akmeni pret akmeni. Viņš pat apgalvoja, ka rodoties dzirksteles. Tomēr uguni iekūra Kreilis, kurš bija atradis dažus sausus sērkociņus.

Pēkšņi starp kokiem paspīdēja šaurs gaismas stars un knds izbrīnījies jautāja:

—   Ei, cilvēki, kā jūs te nokļuvāt? Vai, tā taču ir Svetlana — un Klāva arī! — Gaismas stars slīdēja tālāk. — Zaļknābi, Kreili!… Ko jūs te darāt?

Pie ugunskura pienāca Deniss Polozovs.

Svetlana mazliet paslējās, pūlēdamās atmest pierei pieķepušos matus, un ļoti dzedri sacīja:

—   Paldies par jūsu pionieru sveicienu!

—   Kādu sveicienu?

—   To, kuru jūs mums tik laipni atsūtījāt ar savu lielisko ceļvedi.

—   Es neko nesaprotu… Kāpēc jūs kurat ugunskuru? Iesim pie mums. Mūsu nometne ir tikai kilometru no šejienes. Nomazgāsieties, apžavēsictics. Mums ir gatavas vakariņas. Arī Pals Paličs ir tur.

Zaļknābis pasauca skolotāju.

—   Bet kā jūs nokļuvāt purvā? — Deniss izbrīnījies jautaja. — Tas taču ir Slīkšņļi čiksts, vai tad jūs nezinājāt?

—   Jūs jau iedzināt mūs tajā, — Svetlana nekavējās ar atbildi. — Lai Polozovs paskaidro, kāpēc viņš ar savu Palu Paliču ieveda mus purvā un uz degošas kūdras.

Deniss, acīm redzami neko nesaprazdams, atskatījās uz Jeļenu Ivanovnu. Skolotāja izņēma no planšetes zīmīti, no kuras visu ceļu nebija šķīrusies.

—   Te ir vēstule no Pala Paliča …

Deniss uzmanīgi izlasīja zīmīti.

—   Kas jums to iedeva?

—   Mēs satikām mežā meiteni — kādus desmit gadus vecu. Sī meitene teica, 1<a Pals Paličs iedevis viņai zīmīti.

—   To nav rakstījis viņš.

PIE UGUNSKURA

Nometnē Jeļenas Ivanovnas grupu sagaidīja Pals Paličs.

Kamēr bērni tīrīja drēbes, mazgājās un pēc tam vai pārēdās zivju zupu, Jclena Ivanovna un Pals Paličs pārrunāja visu notikušo.

—   Starp citu, vai jūs neuzskrējāt virsū ērcēm? — mežzinis apjautājās.

—   Uzskrējām! — Jeļena Ivanovna pasmaidīja. — Tik tikko izkļuvam cauri. Varam jums parādīt ērču kolekciju. Gods kam gods, bērni nenobijās. Mēs izlikām tur mežā pat brīdinājuma zīmes. Bet vai jūs zinājāt, ka tur ir ērces?

—   Aizvakar mežsargs pateica. Būs jāapstrādā ar indēm. — Pals Paličs nogrozīja galvu. — Bet to es nezinu, kas rakstījis šo zīmīti. Ticiet man, iepriekš nebrīdinājis par ērcēm, es nekādā ziņa nebūtu jūs tur ar bērniem sūtījis, turklāt vēl caur degošo kūdrāju un Slīkšņu čikstu. — Pals Paličs vēlreiz atlocīja zīmīti un pusbalsī izlasīja: «Ņemot vēra mūsu kopīgo mērķi, ludzu Jus mainīt paredzēto maršrutu un rūpīgi izpētīt

Avotu meža masīva dienvidu daļu.» Vai redzat, cik veikli viss izdomāts? Lūgums, uzdevums, jauns maršruts. Acīmredzot kāds visu laiku sekojis jūsu grupai un labi zinājis jūsu plānus.

—  Bet kam tas viss vajadzīgs? — Jeļena Ivanovna iesaucās. — Un kādēļ?

—   Kam — to nav grūti uzminēt. — Pals Paličs pavīpsnāja. — Šis nav viegls rajons, te ir malu mednieki, kuri uz vienu roku ar dažu labu mežsargu, te viņi jutas droši un negrib nevienu laist iekšā Avotos. Šoreiz viņiem acīmredzot bijis nodoms pārbaidīt bērnus, sanaidot mūs un tā izjaukt pārgājienu.

—  Nē, mēs nedrīkstam sanīsties. Bet kā jūs nebaidāties viens pats staigat? Ja nu jums mežā uzbrūk vai ievilina kādos slazdos? — Skolotāja paskatījās atpakaļ, vai bērni nedzird.

Pals Paličs noraizējies sarauca pieri.

—   Visādi ir bijis, un visādi vēl būs. Jeļena Ivanovna, mani uztrauc kas cits. Mūsu skolnieki, pionieri, jaunieši vēl īsti nemīl mežu, neizprot dabu. Bet mežu nākotne taču ir viņu rokas! Es te pirms kāda laika satiku mežā skolēnu grupu — tūristus. Labi, jauki bērni. Kreklus nometuši, apbruņojušies ar cirvjiem, spēkus nežēlodami, cērt vecu liepu ar dobu vidu. «Ko jūs darāt,» es viņiem saku, «izbeidziet!» — «Mēs,» viņi atbild, «tīrām mežu no nokaltušiem kokiem.»

Liku bērniem, lai paskatās koka dobumā, bet tur pelēkā meža pūce perē mazuļus. «Jums,» es saku, «tas ir nokaltis koks, bet pūcei tās ir dzimtās mājas, viņa tur dzīvo jau desmit gadus.»

Bērni, protams, apjuka, viņu vadītājs atvainojās: piedodiet, sak, mums nebija ļauna nolūka, tas aiz informācijas trūkuma. Cik dzīvnieku un augu aiziet bojā tada informācijas trūkuma un nezināšanas dēļ! Bet mežs taču ir lieliska mācību grāmata, kuru radījusi pati daba. Te cilvēks smeļas zināšanas, atmin dzīvās pasaules likumus, pierod pie darba. Bērni vairāk jāpieradina pie meža, jāiemāca, kā tajā uzvesties. LJn vēl kas — vai atceraties, kā bija ar sabiedriskajiem kārtības sargiem? Huligāni uzreiz kļuva rāmāki, tāpēc ka juta stingru roku, spēku. Tāpat vajadzētu ari meža, uz upēm un ezeriem. Manas grupas bērni kaut ko izdomājuši. Tas ļoti atmaksātos.

Sajā bridi pie viņiem pienāca Saša un Deniss. Zēni vispirms noslēpumaini saskatījās un tad tikai sāka runāt.

—    Jeļena Ivanovna, bērni aicina jūs… — Deniss iesāka.

—   Un jūs, Pal Palič, — Saša viņam piebalsoja.

—    Uz ugunskuru — par godu tam, ka abas grupas satikušās, — zēni reizē pabeidza.

Sprakšķēdama, gan uzsviczdama līdz koku zemākajiem zariem mazus dzirksteļu kūļus, gan noslīdēdama li (Iz zemei, neliela mežezera krastā dejoja ugunskura liesma. Pie tā aizmirsās gan ērces, gan degošais kūd- rajs, gan purvs. Klusais ezers gulēja savos krastos kā sastindzis. Tikai zeltaina liesmas atblāzma ūdenī likās dzīvojam savu — ezeram svešu dzīvi.

Svetlana un Kļava sēdēja ezera malā, lēni slidināja pirkstus pa ūdeni un klausījās, kā bērni stāsta cits citam par pirmajām pārgājiena dienām. It īpaši centās Zaļknābis. Viņš neaizmirsa arī pastāstīt, ka pirms trim gadiem kādai taigas pilsētiņai uzbrukušas ērces un visi cilvēki no tās aizgājuši. Bet Austrālijā Kvīnslen- das štatā ir piemineklis kukainim, kas palīdzējis iztīrīt Austrālijas laukus no nezāles — kaktusa, un pateicīgie fermeri uzcēluši viņam pieminekli.

—  Vai nav tiesa — simpātisks? — Klāva čukstēja.

—   Kas? Piemineklis? — Svetlana brīnījās.

—   Nē taču, Zaļknābis .. .

Pār ūdeni lieca zarus vecs, zemei pieplacis ozols. Svetlana atslējās pret to un neviļus satrūkās — viņai likās, ka aiz koka kāds stāv. Un patiešām — tur stāvēja Saša.

—  Vai tu noklausies? — Klāva jautāja.

—  Jā.

—  Bet mēs neko nerunājam.

—    To es pamanīju, — Sašas atbildē bija nepārprotams mājiens.

—    Nu kāpēc tie zēni ir tik apnicīgi? — brīdi klusējusi, Svetlana sarūgtināta jautāja. — Nu labi, tu vēlreiz visai mūsu ekspedīcijai pieradīji, ka esi apzinīgs paraugzēns. Skolotāja tevi dievina. Pieņemsim, es esmu kjūdījusies. Bet tu taču pats jau sen varēji atnākt.

—   Kādā ziņā tu esi kļūdījusies? — Saša uzmanīgi jautāja.

Svetlana neatbildēja, paskaidroja Klāva:

—   Mēs domājām, ka tu šāvi uz alnīti…

—   Es?! — Saša blenza uz viņām tik pārsteigts, ka meitenēm patiešām kļuva neērti.

—   Bet mēs taču dzirdējām balsi, — Klāva sāka ne visai sakarīgi skaidrot. — Toreiz, kad ievainoja alnīti, mēs dzirdējām Ļevšina balsi. Bet tu draudzējies ar viņu! Un, kad tu atskrēji, tev rokās bija šautene … Bez tam tu mūs aizkaitinaji — negribēji ņemt līdzi pārgājienā.

—   Tā ir kaut kāda kļūda … — Saša vēl aizvien nespēja atjēgties. — Arī Kreilis, protams, nešāva uz alnīti …

—   Ak tā, tu viņu atkal aizstāvi? — Svetlana pielēca kājās. — Tad paklausies! Vai Zaļknābis tev nestāstīja, kā viņš dežurēja un ka tavs Kreilis gaja naktī uz mežu satikties ar kaut kādu vīrieti?

—   Pirmkārt, tas jau bija Zaļknābis… — Saša iesāka.

—   Ko jūs visi piesienaties Zaļknābim? — Klāva sašutusi iesaucās.

—   Pagaidiet! — Svetlana viņus apvaldīja. — Klausies tālāk! Vai atceries, kā Zaļknābis iztraucēja meža zagļus, bet Ļevšins viņus brīdināja? Bet pirms tam Kreilis ar Mahortovu gribēja slepus kaut kur aizmukt.

—   Kur tad šie varēja aizmukt?

—   Tu tomēr aizstāvi? — Svetlana pārmetoši jautāja. — Nu labi. Tad paklausies vēl! Kad mēs iekļuvām kūdras laukā, jūs ar skolotāju aizgājāt meklēt ceļu. Bet Ļevšins ar Mahortovu izpļāpājās — laikam aiz bailēm —, ka labi zinājuši, kur mēs nokļūsim.

—   I<ā tu to izskaidrosi? — Klāva nepacietīgi jautāja.

—   Kas tur ko izskaidrot? — Saša paraustīja plecus. — Es nekad neticēšu, ka mūsējie varētu pastrādāt tādās nelietības. Kaut ko tādu… Kāpēc gan viņiem tas butu vajadzīgs? Labāk pasauksim Ļcvšinu un pajautāsim.

Taču atskrēja Zaļknābis un aizvilka viņus pie ugunskura.

—   Pals Paličs un Je|ena Ivanovna jūs aicina. Tūlīt kaut kas būs. Svarīgs paziņojums, — viņš pļāpāja, neļaudams citiem pateikt ne varda. — Vai jus redzējāt, kāda formas cepure ir Denisam Polozovam? … Tādas piešķir tikai skolu mežniecību teicamniekiem.

Kad viņi piegāja, Deniss jau stāvēja pie ugunskura un burnīja rokas kaut kādu papīra lapiņu. Saša ar interesi un līdzjūtību paskatījās uz viņu. Deniss bija acīm redzami uztraucies.

Saša, kurš beidzot bija sadūšojies izrunāties ar Svetlanu un noskaidrojis attiecības, tagad juta pret visiem sevišķu sirsnību. Viņš uzsmaidīja ari Denisam, bet tas, ka liekas, nepamanīja šo uzmudinājumu.

—   Runāšu bez kāda īpaša ievada, — Deniss iesāka, nešķirdamies no papīra lapiņas. Viņš noklepojās un turpināja skaļāk: — Mūsu grupa uzticēja man nolasīt kadu dokumentu… vai aicinājumu… Vārdu sakot, šo te … Klausieties:

«Draugi! Mēs, Alksnaines skolas pionieri, skolas mežniecības aktīvisti, griežamies pie visiem Maiskas rajona pionieriem un skolēniem.

Gādāsim, lai visur tecētu tīras upes un tīri strauti, lai klātos labi mežam un ikvienam kokam, tāpat zivīm un visiem dzīvniekiem un derīgiem kukaiņiem.

Par mežu un zvēru dzīvību jāatbild cilvēkiem, nevienam citam. Bet mēs esam cilvēki.

Kas patvaļīgi cērt mežus vai kropļo kokus? Kas posta skudru pūžņus un putnu ligzdas? Kas apdullina ar sprāgstvielām zivis? Kuras fabrikas izmet upēs vai gaisā kaitīgas atkritumvielas?

Sauksim pie atbildības visus, kas dara pāri mežam vai upei!

Organizējiet skolas mežniecības, zaļās patruļas, novērošanas punktus, dabas aizsardzības pulciņus!

Visi cīņā par Avotiem!»

Deniss sastomījās.

—   Tālāk, kā jūs saprotat, seko paraksti. Pagaidām tikai mūsējie. Bet vietas ir daudz. Tā ka, ja kāds no jums ir ar mieru …

—   Lielisks aicinājums! — teica Pals Paličs. — Taču atļaujiet mazliet atcerēties vēsturi. Līdz Oktobra revolūcijai Krievijā tika iznicināti vairāk nekā sešdesmit septiņi miljoni hektāru meža. Gandrīz pilnīgi bija izcirsti meži dienvidu guberņās. Katrs muižas īpašnieks taču rīkojās ar savu īpašumu, ka gribēja.

Tikai Oktobra revolūcija darīja galu šai patvaļai. Jau pirmajā revolūcijas dienā Vladimirs Iljičs Ļeņins parakstīja Dekrētu par zemi, bet tūkstoš deviņi simti astoņpadsmitā gada maijā tika parakstīts likums par mežiem. Tas pieprasīja, lai mežus apsargā, lai smilšainās vietās, gravās un laukumos stāda kokus. Bet šajā pašā laikā taču pilsoņu kara frontēs notika cīņas uz dzīvību un nāvi. Starp citu likumā par mežiem bija arī tāds punkts: «Visu mācību iestāžu nodarbībās obligāti jābūt paredzētiem koku stādīšanas svētkiem, kuros jāiesaista bērni.» Jā, jaunās Padomju Republikas bērni vienmēr centās iet kopsolī ar dzīvi. Jau bargajos pilsoņu kara gados visa valstī sāka veidot patstāvīgus bērnu un jauniešu pulciņus, kas saucās «Jaunie dabas draugi». Vladimirs Iļjičs Ļeņins ne vienu reizi vien brīdināja, ka mežs ir mūsu valsts zelta fonds, nacionālā bagātība un tas ir jāsaudzē. Mežam vajadzīgs gādīgs, prasmīgs, labsirdīgs, tālredzīgs saimnieks, — Pals Paličs pabeidza. — Un jums, mūsu maiņai, jākļūst par tādiem saimniekiem!

—   Kas tur ko domāt! — Zaļknābis aiz sajūsmas iespiedzās un sāka riņķot ap ugunskuru. — Tas taču ir vienreizēji! Tieši ta arī es gribēju pateikt! Parakstos ar abām rokām.

Viņš pieskrēja pie Dcnisa 1111 gribēja viņu apkampt, taču nokaunējās un tikai paspieda Denisam roku, pēc tam nezin kāpēc uzrāpās ozola, zem kura stāvēja Svetlana.

—   Kas tev lēcies? — Svetlana iesmējās.

—   Es priecājos! — Zaļknābis atsaucās. Un, rāpdamies pa zariem, iekliedzās: — Paklausieties! Kāpēc mēs griežamies pie rajona? I<ā būtu, ja grieztos pie visas

Padomju Savienības? Vai pat pasaules mērogā? Ko jūs teiksiet?

Nu sāka runāt visi reizē. Visiem patika Pala Paliča grupas bērnu priekšlikums. Tikai Kreilis un Vaļa neteica ne varda. Mahortovs pat mēģināja atrunāt:

—       Kurš tam klausīs! Bez tam — vai mežs paredzēts cilvēkam vai cilvēks mežam?

Visi kā viens viņu apsauca.

Tad Vaļa apgrieza kažoku uz otru pusi.

—        Lai notiek, pierunājāt. Bet tur ir teikts, ka jāaizsargā arī kukaiņi. Pēc satikšanās ar ērcēm mana sirdsapziņa kaut ko tādu nepieļauj.

—       Neviens neprasa, lai tu aizsargā ērces. Aizstāvi skudras!

Klāva pieliecās un uz noplūkta zāļu stiebra pacēla augšā lielu rūsgano meža skudru.

—   Skudra! Iekodīs! — Vaļam tā nepatika.

—       Tiesa kas tiesa, ja darīsi pāri — dabūsi pretī. Bet paskaties, cik viņa simpātiska! — Skudra izstiepās visā augumā un kustināja priekšējās kājiņas, it kā sasveicinādamās ar Klāvu vai pastāstīdama viņai savus jaunumus. — Nu ej, ej, palīdzi savai draudzenei, redzi, tā viena pati stiepj beigtu lapseni.

Klāva nolika stiebriņu ar skudru zemē, un tā paskrēja uz vienu pusi, tad otru, bet pēc tam patiešām piesteidzās pie savas draudzenes — tadas pašas rūsganās skudras, kas ar pēdējiem spēkiem vilka beigtu lapseni.

—       Ko tu neteiksi, paklausīja Klāvaīl — Raja iesaucās.

—   Trenēta …

Tagad abas skudras satvēra lapseni, bet stiepa katra uz savu pusi.

—  Ak, cik nenovīdīgas!

—   Traucē viena otru!

—       Skudras vienmēr ir tādas, — Vaļa lietpratīgi pavēstīja.

—       Saprotams, skudrām smadzeņu ir mazāk nekā cilvēkam, — ierunājās Svetlana. — Pat mazāk nekā Ma- hortovam, lai gan es nesaprotu, kā tas var būt… Un tomēr slavenais franču mirmekologs Sovēns, izdarot simtiem eksperimentu, pierādījis, ka divatā skudrām vienmēr izdodas paveikt vairak nekā vienai…

—       Labi jau, labi, pārliecināji, tikai nekauc! — Vaļa visžēlīgi piekrita. — Lai notiek, parakstīšu jūsu aicinājumu.

Viņa paziņojums nekādu sajūsmu neizraisīja. Vaļa noraizējies atskatījās uz Kreili.

Borja, atgājis sāņus, saspringti kaut ko domāja. Tūlīt visi parakstīs aicinājumu. Bet ko lai viņi ar Vaļu dara? Viņi taču mežā iznīcinājuši tik daudz koku, putnu, skudru pūžņu, un pēkšņi — dabas draugi!

—   Ko tu te gudro? — Mahortovs piegrūda Kreilim.

—  Parakstīsim to papīru — un lieta darīta. Tad viņi atšūsies.

—   Liec mani mierā! — Kreilis sarauca pieri.

—       Nemuļķojies! Pats zini, kas būs! — Vaļa atgriezās pie bērniem un pastiepa roku pēc aicinājuma.

Meitenes vēl aizvien nolūkojās uz viņu ar aizdomām.

—       Vai es kāds muļķis? — Vaļa apvainojās. — Ja man nav briļļu uz deguna, tad es neesmu cilvēks?

—   Lai parakstās! — Zaļknābis devās Vaļam palīgā.

—  Viņš sāk pāraugt — aizmeta kaķeni.

—   Paldies, Zaļknābi, bez tevis es būtu pagalam… Melsdams niekus un vilkdams ērmīgus kāšus, Vaļa

parakstīja savu uzvārdu.

—       Diezgan esmu klīdis pa meža biezokņiem laupīdams. Pietiek! Bandīta Mahortova vairs nav. Šodien piedzimis jauns svētais — taisnīgais cilvēks Valentīns 110 Avotiem.

DUBĻU KAUJA

Mahortovs piecēlās vēlāk par citiem un atkal bija ieguvis: kamēr pārējie nomazgājušies un sakārtojušies jau beidza dažādus rīta darbus, viņam iznāca mazāk pūlēties. Taču torīt Raja Bokastikova pamodināja viņu agri. Kad Mahortovs, miegdams acis rīta saulē, beidzot pamodās, Raja jautāja:

—  Valentīn, ko lai es ar tevi iesāku?

—       Alšujies! — Vaļa teica, gribēdams pagriezties uz otriem sāniem.

—       Neparko! — Raja apņēmīgi atcirta. — Bez kolektīva ietekmes tu aiziesi postā.

Mahortovs palūkojās uz Raju ar zināmu interesi.

—       Tev griežas? — viņš jautāja, laiski pavirpinājis pirkstu pie deniņiem.

—       Re, kāds tu izskaties! — Raja uzpūta kabatas spogulītim, paberzēja to sev gar svārkiem un pastiepa Mahortovam.

Vaļa ieskatījās spogulītī un nobrīnījās:

—   Ir nu gan ģīmis! …

—   Tu taču vakar vakarā nemazgājies.

—       Vakar? — Mahortovs lepni izmeta, likdams saprast, ka izbēdzis no šīs procedūras ne tikai vakar, bet arī aizvakar un vispār tik ilgi, cik vien var atcercties.

—   Bet kompotu ēdi!

—   Kas par to?

—   Tas, ka visas mušas saskrējušas pie tevis.

Mahortovam ap galvu uzmācīgi lidinājās mušu mākonis.

—   Ko šīs te meklē? — Va|a iešņācās.

—   Tu taču esi salds. Ar kompotu. Ej nomazgājies!

—   Kas nu vēl nebūs …

Vaļa cerēja vēl mazliet nosnausties, un viņam likās, ka visuzmācīgākā muša ir pati Raja Bokastikova.

—       Nē, tu neko nesaproti, — meitene dusmojās, apvaldīdama balsi, lai neuzmodinātu pārējos. — Muša ir visbriesmīgākais ienaidnieks, ļaunāks par siseni, ļaunāks par ērcēm un pat žurkām.

—       Ko tu viņām piesienies! — Vaļa noburkšķēja. — Viņas pat nekož.

—   Nekož. Toties lido!

—  Lai lido!

—   Bet vai tu zini, no kurienes viņas lido?

—   Kas tad nu vēl! No kurienes?

— Varbūt no kāda slimnieka.

—   No kāda tad?

—  No kāda tu gribi.

Tad nu Vaļa nolēma, ka laiks celties. Viņš pieslējās sēdus, nikni atgaiņādams mušas un lūkodams nosist tās, kuras sevišķi nekaunīgi mācās virsū.

—   Kur viņas rodas! — Vaļa beidzot sašutis pielēca kājās. — Kādu pussimtu jau esmu piebeidzis, bet nāk arvien klāt.

—   Pussimtu! — Raja iespurdzās. — Ko tu! Katra muša vienā vasarā izdēj septiņas reizes pa simt divdesmit oliņām. Skaidrs?

—   Un tad? Iznāk astoņi simti četrdesmit oliņu.

—   Cik? … — Raja zobgalīgi piemiedza acis. Un, paķērusi papīra lapiņu, viņa ātri aprēķināja un parādīja satriektajam Mahortovam, cik simti miljonu mušu radīsies vienā vasarā no vienas pašas mušas.

Lādēdams mušas un visu pasauli, Vaļa devās mazgāties.

Agri no rīta ar laivu no Alksnaines ieradās Deniss un aicināja Mahortovu līdzi pabraukties pa Sošu uz augšu — spēcīgais, veiklais zēns droši vien prata labi airēt. Deniss gribēja aicināt Sašu, bet nevarēja atrast, toties Mahortovs bija klāt kā nagla un pats ierāpās laivā, tā ka nebija iespējams viņam atteikt.

Zaļknābis nenolaida no Denisa lūdzošu skatienu, bet Svetlana ar Klāvu it kā starp citu sāka runāt, ka pienācis laiks izpētīt upi.

Nolēma braukt visi.

—  Uzvilksim buras, labi? — Zaļknābis moži jautāja. — Bet kas sēdēs pie stūres?

Izrādījās, ka vecā platdibene ir izļodzījusies, čīkstoša sile ar diviem pāriem airu un samērā lēni virzās uz priekšu.

Meitenes sēdās pie airiem, Vaļa Mahortovs atlaidās pakaļgalā, bet Zaļknābis, piesējis pie kārts oranžkrā- sas krekliņu, tūlīt sāka stāstīt par kuģu karogiem, par slaveniem buriniekiem, par fregatēm un pirātiem.

Sajā apvidū Soša, mezdama lielas cilpas pa applūstošam palieņu pļavām, tecēja ūdeņiem bagāta, rāma un mierīga.

Deniss laiku pa laikam piedzina laivu pie krasta, uzrāpās resnā vītola un, aplūkodams palieni, meklēja ezeriņus un iedobes. Tad laiva atkal devās tālāk.

Apmēram pēc puskilometra Soša sadalījās vairākās attekās — sānupēs. Deniss ievadīja laivu visplatākajā attekā. Tās krasti bija apauguši ar kupliem krūmiem, grīsli, meldriem, vilkvālītēm, bet uz ūdens ziedēja baltās ūdensrozes un lēpes.

Svetlana un Klāva ik pa brīdim pameta airus, pārliecās pār laivas malu un rāva ziedus.

—       Re nu! — Mahortovs ķiķināja. — Pēc tam ierakstīs dienasgrāmatā: «Nodarbojāmies ar zinātniskiem pētījumiem.»

Krastā trīs zēni makšķerēja zivis. Apsēdušies uz brezenta lietusmēteļa, viņi spēlēja kārtis un nelikās ne zinis par savām makšķerēm.

Mahortova vērīgā acs tūlīt pamanīja, ka vienas makšķeres pludiņš raustās.

—       Ei, jūs tur! — viņš pikti uzsauca. — Kožas! Piecērt!

Zēni pacēla galvas; viens paņēma makšķeri un, nevērīgi to parāvis, izvilka tukšu āķi. Uzspļāvis ēsmai, viņš iemeta makšķeri no jauna ūdenī.

—       Uz kā jūs ķerat? — Zaļknābis interesējās. — Uz tārpa vai zifņa?

—       Uz ko ķeram, uz to ķerami — puišelis atgaiņājās un neapmierināts nopurpināja: — Stūrē tik prom… Baida zivis. Atraduši, kur vizināties, vai citu atteku trūkst.

—       Tie nu gan ir makšķernieki! — Mahortovs nicīgi iespurdzās. — Daudz viņi tā nenoķers.

—   To vēl nevar zināt! — Deniss pavīpsnāja.

Viņš apturēja laivu, izņēma no duļļa airi un, iegremdējis to dziļi ūdenī, izvilka laukā resnu makšķeres auklu ar desmitiem āķu, uz kuriem bija ēsmas.

—       Ak tā-ā, atkal ar āķiem zvejo? — Deniss pamāja Zaļknābim. — Igor, nofotografē!

Zaļknābis pacēla fotoaparātu.

Puišeļi pielēca kājās, ātri izvilka āķus — uz dažiem jau spārdījās raudiņas un asari — un pazuda krūmos.

—       Lieliski kadri! — teica Zaļknābis. — Trīs reizes noknikšķināju. Kas tie par bērniem?

—       Laikam no Lizlovas. Nākamie malu zvejnieki. Pēc izskata makšķernieki kā makšķernieki. Sēž ar bada pa- tagu un ķer uz zirņa zivtiņu. Bet īstenībā makšķere ir tikai acu apmānīšanai. Paši izlikuši simtiem āķu. Un pēc tam spekulē ar zivīm.

—       Vai tad viņiem neko nevar padarīt? — Svetlana brīnījās.

—       Ko tu viņiem padarīsi! — Deniss paraustīja plecus. — Rajonā ir zivju uzraudzības inspektors, bet vai viņš var izsekot? Mēs, protams, palidzam, bet mūsu jau nav daudz. Ja visur noorganizēs dabas aizsardzības pulciņus, tad būs citādi.

—       Ko es teicu? — Zaļknābis viņu pārtrauca. — Ja bērni visā pasaulē …

Laiva lēni slīdēja uz priekšu.

—       Seit ir malu mednieku valstība, — Deniss pasmīnēdams teica, — un viņi nekādus likumus neatzīst.

—       Kas vainas? Brīvība! — Mahortovs iesaucās, kū- ļādams kājas pa ūdeni. — Te jau nav skola — to nevar, šito nevar… Te ir mežs, daba!

—       Vai tu aizstāvi malu medniekus? — Deniss pavīpsnāja.

—       Liecies mierā! Tev pat zīdaiņi rādās par malu medniekiem. — Vaļa aizgriezās, visu laiku vērodams krastu. Šķita, ka viņš kādu meklē.

Apmēram pēc divsimt metriem laiva pēkšņi atdūrās pret šķērsli. No viena krasta līdz otram atteku pārdalīja no žagariem un mietiem pīts žogs.

—       Ak tu sasodītie zagļi, ierīkojuši aizsprostu! — Deniss nolamājās. — Paskatieties, cik veikli ķer zivis!

Viņš parādīja uz garu piteni ar šauru kaklu. Zivis iepeldēja lamatās, bet laukā izkļūt vairs nespēja.

—       Nevarēšu nofotografēt, — Zaļknābis sūrojās. — Te vajadzīgs aparāts, ar kuru var fotografēt zem ūdens.

—       Te nav ko fotografēt. Te ir jālauž! — Deniss ar smago airi sāka izjaukt aizsprostu.

—       Bet kur tu liksi zivis? — Vaļa uztraucies jautāja.

—  Jāizlaiž! Lai makšķerē godīgi!

—  Varbūt paņemsim sev pusdienām?

—       Kas tādas ēdīs? Tās ir zagtas! — Zaļknābis atgaiņājās. — Bet no kurienes viņas jāizlaiž? Nu — tās zivis.

—  No kurienes — no lamatām.

Zaļknābis grozīja galvu uz visām pusēm, pat paberzēja briļļu stiklus, pulēdamies ieraudzīt lamatas.

—       Jocīgais, tās jau ir zem ūdens! — Vaļa uzjautrinājās. — Diez vai tev pietiks dūšas ienirt…

Bet viņš nebija paguvis vēl ne pabeigt, kad Zaļknābis jau noplunkšķēja ūdenī, tā ka šļakatas vien pašķīda.

—   Paņem nazi! — iesaucās Deniss.

—       Vai tad tur būs jācīnās? — Zaļknābis jautāja drūmā apņēmībā, satverdams nazi. — Haizivis?

—   Ei nu! Jāpārgriež pītenis!

—       Varbūt nevajadzētu? — Mahortovs vēlreiz mēģināja atrunāt.

Zaļknābis jau bija pazudis zem ūdens. Meitenes aiz bailēm sēdēja kā sastingušas. Bet nepagāja ne minūte, un varonis sprauslādams parādījās virs ūdens.

—       Gatavs ir! — viņš rīstīdamies iesaucās un uzvaroši staroja. — Tur tāds spocīgs grozs… pilns ar zivīm. Es kā liku! Un zivtiņas aizpeldēja… Astītes vien pavicināja …

Ari meitenes nesēdēja dīkā. Viņas izkustināja saglumējušos nožogojuma mietus un vilka tos laukā no dūņainā dibena, kamēr viss aizsprosts bija salauzts.

Attekas krastā parādījās bars zēnu.

—   Ei, jūs tur! … Vai gribat dabūt pa kaklu?

Deniss atskatījās un ieraudzīja Vasju Savkinu.

—       Savkin, tas esi tu? — nepavisam nebrīnīdamies, Deniss jautāja. — Atkal taisi aizsprostus? Pārcēlies uz jaunu atteku? Vai daudz esi salicis?

—        Kas tev par daļu? — Vasja draudīgi pacēla zarainu bozi. — Vai tu dzirdi, Polozov … Es tev ar labu saku: vācies! Lasies prom no šejienes! Un tu, Mahor- tov, arī pie šiem? Griez laivu riņķi un ved savējos prom!

—       Pagaidi! — Vaļa iesaucās, taču Savkins neklausījās.

—       Skaidrs! — Deniss pavīpsnāja. — Tātad viņiem ir vēl aizsprosti. — Un viņš jautajoši paskatījās uz pilsētas bērniem. — Ko darīsim, vai griezīsimies atpakaļ?

—       Iznīcināt visus līdz pēdējam! — Zaļknābis bija iededzies.

—       Palaid mani pie tā Vasjas! — Mahortovs vīstīja dūres, it kā gribētu kauties ar Savkinu. — Es parunāšu ar viņu!

—       Nevajag vis, — Deniss viņu atturēja. — Labāk brauksim tālāk. Sēdies pie airiem.

Un Mahortovam bija jāķeras pie airiem…

Laiva devās pa atteku augšup. No krasta uz to lidoja sprunguļi, dubļu pikas, akmeņi.

Deniss padraudēja zēniem krastā ar dūri.

Zaļknābis atcerējās stāstus par drosmīgiem kinohronikas operatoriem un, apmeties laivas pakaļgala, vienā laidā knikšķināja savu fotoaparātu, kaut ari dubļu pika jau noplakšķēja viņam pa galvu.

—       Ātrāk, ātrāki — viņš skubināja gar krastu skrejošos puišeļus. — Panāciet tuvplānā, tuvāk!

Taču drīz vien augstie, biezie krūmi kā cieša siena pieslējās pie paša krasta. Vasjas kompānija skrēja kaut kur viņā pusē un nez ko klaigāja.

—       Netrāpīja … Netrāpīja!… — Deniss priecādamies sauca. — Tagad viņi mūs vairs nepanāks. Tūlīt mēs izjauksim visus aizsprostus.

Krūmi pēkšņi iebrikšķējās un pašķirās — Vasjas puiku bars ielēca ūdenī.

—       Pēdējais brīdinājums! — sauca Vasja. — Vai ari … vai arī… skaitu līdz trīs …

—       Tev nemaz nav jāskaita. Tu jau esi desmit reižu brīdināts, — Deniss dusmīgi ierunājās. — Jūs abus ar tevu jau sen vajadzēja sodīt.

Airēdams visiem spēkiem, Mahortovs izbijies skatījās uz Svetlanu un Klāvu.

—       Meitenes, — viņš lūdzās. — Pasakiet jūs viņiem … Nu, to vārdu, kuru jūs zināt pret zēniem …

—   Bundrivondrikarabčah! — meitenes reizē iebrēcās.

Bet Zaļknābis, izslējies laivā visā augumā, griezīgā

balsī kliedza, ka viņu lepnais «Varjags» nemūžam nepa- došoties ienaidniekam.

Tomēr tas viss neatstāja uz puišeļiem nekādu iespaidu.

—       Gāz riņķī! — Vasja apņēmīgi pavēlēja, un uzbrucēji pazuda zem ūdens.

Viņi iznira tieši pie laivas un ieķērās tās kreisajā malā. Laiva sašūpojas, sazvēlās uz sāniem un apgāžas.

Atjēgusies Zaļknābis un Deniss sprauslādami gribēja mesties Vasjam virsū, bet atcerējās meitenes. Taču viņam palīdzība nebija vajadzīga, meitenes mierīgi peldēja uz krastu.

Pacēlis kreisajā rokā sažņaugto fotoaparātu, Zaļknābis drudžaini strādāja ar labo un paslēpās ar galvu zem ūdens.

Deniss palīdzēja viņam izrausties krastā un atskatījās. Meitenes jau bija laukā no ūdens.

Vasja ar puikām sarāpās uz apgāztās laivas un centās to nogremdēt. Pie viņiem piepeldēja Mahortovs. Deniss metās atpakaļ ūdenī, lai palīdzētu Vaļam. Viņš saķēra aiz kakla divus puišeļus un norāva tos ūdenī. Pēc tam iemeta vēl divus. Bet Savkins ar Mahortovu bija kaut kur pazuduši. Nē, drīz vien viņi parādījās krasta un par kaut ko sarunājās. Laivu neviens neaizturēja, un straume to lēni nesa prom pa atteku.

Kautiņš pārcēlās uz krastu. Sākumā bija neliels at- slabums. Pēc dūšīgās peldes visi spļaudījās un sprauslāja.

Bet tad Vasjas puikas devās uzbrukumā.

Tomēr Deniss ar Zaļknābi nedomāja atkāpties. Zaļknabis bija it īpaši iekarsis. Iedevis meitenēm brilles, fotoaparātu un slapjo cepurīti, ar kareivīgu saucienu: «Sist pirātus!» — viņš metās pašā cīņas biezumā un, gandrīz neizšķirdams, kurš savējais, kurš pretinieks, sāka bez kādas jēgas vicināt dūres.

Taču spēki nebija vienādi. Jo vairāk tāpēc, ka Mahortovs bija kaut kur pazudis.

Meitenes skraidīja ap iekarsušajiem puišeļiem un sauca, lai izbeidz kauties. Cīņas karstumā neviens viņās neklausījās.

Zeni gāza cits citu no kājām, ievēlās krasta dūņās un atkal lēca augšā.

Vasja pieskrēja no sāniem pie Zaļknābja un iešļāca viņam sejā slapjus dubļus. Zēns aizklāja seju ar rokām un tajā pašā mirklī tika nogāzts no kājām.

— Vai tu redzēji? Aizliegts paņēmiens! — Svetlana piebikstīja draudzenei. — Tas vairs nav godīgi! — Un viņa, iesmēlusi Zaļknābja cepurītē pie krasta šķidros dubļus, ietrieca tos Vasjam seja. Pēc tam aplēja ar dubļiem otru «pirātu», trešo, ceturto…

—   Lūdzu, saņemiet! — Svetlana kliedza uzvaras pilnā balsī. — Aci pret aci, zobu pret zobu …

Ateitene nepabeidza — kāds cits savukārt no galvas līdz kājām apšļāca viņu pašu ar lipīgajiem dubļiem.

Diez kā šī «dubļu kauja» būtu beigusies, ja no attekas likuma neparādītos liela, zaļa laiva. Tās priekšgala stāvēja Saša Morozovs.

—   Ātrāk šurpu! — Klāva iesaucās. — Mūsējos sit!

Taču Vasjas banda, ieraudzījusi Sašu ar palīgspēkiem, deva kājām ziņu. Mahortovs, dūres vicinādams, metās viņiem pakaļ, bet drīz vien, tēlodams uzvarētāju, atgriezās …

MEžS PIE SOŠAS

Grupas, pārnakšņojušas pie ezera, šķīrās. Jeļena Ivanovna ar saviem bērniem gāja uz Lielo Alksnaini. Pals Paličs ar Denisu un viņa zeniem devās izpildīt viņiem uzticētos uzdevumus.

Stundas divas Jeļena Ivanovna ar bērniem gāja pa nomaļu, tveicīgu, drūmu silu. Pēc tam viņi iznāca pie Sošas, un šeit mežs jūtami mainījās. Tas kļuva laipnāks, priecīgāks, cauri kokiem spraucās saules stari, un visapkārt skanēja putnu možās balsis.

Palūkojusies kartē, Jeļena Ivanovna pavēstīja, ka pēc diviem kilometriem būs tilts pār Sošu, bet aiz tilta — Lielā Alksnaine. Sajā ciematā grupa atpūtīsies un papildinās pārtikas krājumus.

Uz ciematu skolotajai Ildzi devās dežuranti — Raja un Kreilis, bet Zaļknābis, Svetlana, Klāva un Vaļa nolēma apskatīt mežu Sošas krastos.

Ar katru soli tas kļuva arvien jaukāks. Parādījās bērzi — kupli jo kupli, mirdzošām, it kā nolakotām lapām un sniegbaltiem stumbriem ar melniem lāsumiem; tad nāca depīgi, vareni ozoli, skaistules liepas, vienādās, taisnas apses un kaparbrūnas priedes, kuru stum bri slējās augstu debesīs.

Apakšā auga spēcīgs, biezs pamežs: irbenājs, pliederu krūmi, lazdas, jauni ozoliņi, durstīgas, pūkainas eglītes.

Laiku pa laikam koki pašķīrās, atklādami saules pie- tveicētus lielus klajumus, aizaugušus ar raibiem zāļu un puķu paklājiem, kuros gozēja sārtos sānus nogatavojušās meža zemenes.

Smaržoja pēc karstiem sveķiem, pussatrunējušie celmi oda pēc terpentīna, kā ērģeles dūca kamenes un bites.

—   Tas gan ir mežs! Tādu var pameklēt! — Vaļa Mahortovs priecājās. — Ērces arī nebirst aiz kakla. Un skudru pūžņu — cik uziet! Ei, jūs, gudrās skuķes, nāciet šurp! — viņš aicināja, bet meitenes bija nez kur pazudušas.

Šeit patiesi bija neredzēti daudz skudru pūžņu. It kā īpaši savākti šajā mežā, tie stāvēja, neviena neaiztikti, un, šķiet, kustējās no milzum daudzajām šurpu un turpu darbīgi skraidošajām skudrām. Ap sevišķi lieliem skudru pūžņiem bija kāršu žogi un blakus iespraustas finiera plāksnes ar uzrakstu: «Sargājiet skudras — meža draugus.»

—  Te jau ir tāds kā skudru rezervāts, — Zaļknābis izbrīnījies ieminējās. — Kas gan par viņām rūpējas?

—   Paskatieties, kokos pakārti putnu būrīši! — Vaļa rādīja. — Tātad arī putnus kāds te pieradinājis.

Mežmalā pie ceļa, aiz kura pletās ziedoša pļaviņa, stāvēja smalki darināta arka ar uzrakstu:

«Alksnaines skolas mežniecība «Ozollapas».»

Turpat pie arkas bija no dēļiem sanaglots galds, zemē ierakta muca ar ūdeni un soliņi no ozola kārtīm, sak — pasēdi, ceļiniek, atpūties un padomā, iekāms dodies meža valstībā. Pie staba bija piesists finiera plakāts — kā mežā jāuzvedas, kā jāizturas pret putniem un dzīvniekiem, kas jādara, ja aizdegas mežs. Turpat karājās liela, krāsaina karte ar ogu un sēņu vietām — kur aug meža zemenes, mellenes, avenes, kazenes, brūklenes, bet sēņotājiem bija norādīts, kur mekiēt baravikas, apšu bekas, vilnīšus, krimildes, celmenes.

—   Kaut kas traks! — Vaļa apjucis grozīja galvu. — Vai tas «Ozollapas» galīgi bez prāta? Tādas labas vietas jāslēpj, bet šie, lūgtum, visu uzrakstījuši: kur aug un kā tur var aiziet, lai neapmaldītos. Nē, galīgi ķerti…

—   Tas ir jānofotografē, — Zaļknābis teica un pēkšņi ieraudzīja zem kuplas egles pie liela skudru pūžņa kādu zēnu.

—  Vaļa, paskaties, — Zaļknābis pačukstēja. — Ko viņš tur dara?

Zēns lietišķi iebāza skudru pūznī roku un izvilka no tā pudeli, pilnu ar dzīvām skudrām un risa graudiņiem līdzīgām baltām oliņām. Aizbāzis pudeles kaklu ar papīru, viņš ielika pudeli grozā un līda skudru pūzni pēc nākamās. Pēc tam uzmanīgi nolīdzināja sapostīto vietu, uzbēra skujas un devās pie otra skudru pūžņa.

—   Ko tu te dari? — Zaļknābis nenocieties skaļi jautāja un, sakārtojis uz krūtīm fotoaparātu, devās pie skudru pūžņa.

Zēns satrūkās un žigli pagriezās. Viņš bija liela auguma, apaļiem vaigiem, platu, plakanu degunu, ar siltu vateni mugurā — apģērbies galīgi nepiemēroti vasarai.

Bet galvā viņam bija jauna formas cepure ar zaļu malu — tieši tada, kāda bija Denisam Polozovam un dažiem citiem bērniem no Alksnaines skolas mežniecības. Zaļknābis godbijīgi blenza nevis uz puiku, bet uz viņa cepuri, jo saprata, ka viņam pretī stāv pati meža priekšniecība. Beidzot, kautri palūkojies uz brīnišķās cepures īpašnieku, Zaļknābis aiz pārsteiguma pat atkāpās soli atpakaļ: viņa priekšā, dižodamies formas cepurē, stāvēja malu mednieku komandieris Vasja Savkins.

Zaļknābis nebija pamanījis, ka Vasja jau sen samirkšķinās ar Mahortovu, bet tagad ietiepīgi tēlo, ka pirmo reizi ieraudzījis pilsētas bērnus.

—   Ko jūs te meklējat? Kas jūs tādi esat? — aprauti, ar atklātu nepatiku jautāja Savkins, cenzdamies aizslēpt izvandīto skudru pūzni.

—   Tevi, par piemēru, — Zaļknābis teica, saraucis pieri. — Kāpēc tu posti skudru pūžņus?

—   Ha-ha-ha! — Vasja iesmējās. — Tūlīt var redzēt, ka tu esi pilsētnieks. Mēs taču pildām zāļu sagādes plānu!

—   Kādu zāļu?

—  Gādājam slimajiem skudru spirtu. Labi sasilda asinis. Vai gribi pamēģināt?

Iebāzis roku skudru pūznī, Vasja sagrāba pilnu sauju ar dzīvām skudrām un, bez kādas kautrēšanās saķēris Zaļknābi aiz piedurknes, cik spēka, ierīvēja pie elkoņa viņa roku. Tā drīz vien kļuva sārta un sāka svilt stiprāk nekā sadzelta ar nātrēm.

—       Kā ir, vai jūti? — Savkins skaļi iesmējās, kad Zaļknābim beidzot izdevās izrauties. — Redzēji, draudziņ? Jāpazīst tautas medicīna. Skudru spirts ārstē reimatismu, visādus dūrējus un radiskulītus.

—   Radikulītus.

—       Sauc, kā gribi, tik un tā cilvēki aiz sāpēm vaid un locās. Bet mums par zālēm visi slimnieki saka paldies un raksta pateicības vēstules. Tādai vajadzībai nav žēl nekādu skudru.

—       Ka tad nav žēl? — Zaļknābis sāka strīdēties. — Skudras iznicina meža kaitēkļus.

—       Te nav runa par mežu un kokiem, mēs palīdzam cilvēkiem. Kas tur ko nesaprast!

—        Bet kas tie «mēs» tādi? — Vaļa jautāja. — Vai jums te ir skudru spirta iegūšanas trests?

—       Protams! Visi mūsējie — no Alksnaines — ar to nodarbojas. Mums aptieka uzdeva.

—  Aptieka? Tad tu palīdzi Timotejam Vlasičam?

Zaļknabis atkal nepamanīja, ka Vasja un Mahortovs

saskatās.

—       Kādam Timotejam Vlasičam? — Savkins sarauca pieri.

—       Ak tu nezini? — Zaļknābis brīnījās. — Tu nezini Timofeju Vlasiču Peščaļinu, Avotu galveno pēddzini? Tad tu esi samelojis par aptieku un tikai posti skudru pūžņus. Tu arī šeit esi malu mednieks. Tūlīt es tevi nofotografēšu!

Un viņš norāva no pleca fotoaparāta siksniņu.

—       Ko tu! — Mahortovs ievaidējās. — Atradis malu mednieku! Paskaties uz cepuri!

Zaļknābis negribot paklausīja… Patiešām — Vasjam galvā bija formas cepure. Tāda cepure, par kādu Zaļknābis pats klusībā sapņoja …

—       Bet kāpēc tad upē ir aķi un aizsprosti? — Zaļknābis vēl šaubījās. — Arī Deniss teica, ka tu esi malu mednieks…

—   Un tu visu ņem par pilnu! — Vasja piepūtās.

—  Ko tavs Deniss saprot! Uz kurieni jus iesiet? Droši vien uz Lielo Alksnaini?

—  Jā …

—       Mans tēvs tur dzīvo — viņš ir mežsargs. Viņš atbild par visu Alksnaines meža kordonu. Un zivju inspektors uzdeva tēvam sazvejot zivis, lai ielaistu kolhoza dīķos… Bet tavs Deniss neko nezina, — Vasja stāstīja, pārliecināts, ka Zaļknābis, tipisks pilsētnieks, nejēga, visam noticēs. Un Zaļknābis patiešām sāka šaubīties.

—       Tā būs vienreizējā fotogrāfija! — Mahortovs uzjautrinājās. — Malu mednieks ar formas cepuri. Vai tad tādi ir malu mednieki?

Vasja, vairs nelikdamies par pilsētniekiem ne zinis, izvilka no skudru pūžņa vēl dažas pudeles un ielika grozā. Pēc tam piesedza pudeles ar zāli.

—       Dzīvojiet veseli! Man laiks uz mājām. Jūs ari labak te nekavējieties, ejiet savu ceļu.

—       Vai tad mežu nedrīkst apskatīt? — Zaļknābis jautāja.

—       Skatieties, protams. Tikai mūsu puikām nepatīk, ja sveši grozās ap skudru pūžņiem… — Vasja pavīp- snaja. — Var sadot pa kaklu.

Viņš pacēla smago grozu un nozuda mežā.

—   Tads kā sajucis! — Zaļknābis nogrozīja galvu.

—   Baida …

—       To gan Alksnaines puikas labi izdomājuši, — ieminējās Vaļa, — ka no skudrām iegūst spirtu. Interesanti, cik šie ņem par tadu pudeli ar skudrām.

—   Tu atkal…

—       Ko es? Ienesīga būšana. Nē, tie nu gan ir gudrinieki …

Zaļknābis vēl nebija paguvis izrāt mantkārīgo Vaļu, kad klajumā aizelsušās izskrēja meitenes.

—  Vai, cik labi, ka atradām! — Klāva ātri bēra.

—   Kur jūs pazudāt? Mēs meklējām, meklējām…

—        Kas tad ir? Vai jāiet jau uz ciemu pusdienās? — Vaļa nopriecājās. — Pašā laikā. — Un viņš sāka bungot sev pa vēderu. — Kur mana liela karote…

—       Kada karote! Tur, upmalā, kaut kādi cilvēki kurina uguni. Vesela kompānijā …

—       Tie bus malu mednieki, kas cits! — Zaļknābis sāka steigties. — Iesim ātrāk! Tūlīt mēs viņiem…

—   Ko tad mēs viņiem? — Vaļa nedroši ieminējās.

—  Tur taču esot vesela kompānija! Bet mēs tikai četri. Ko mēs varam iesākt? Jāpasauc citi mūsējie.

—  Tad skrien pēc skolotājas! — sacīja Svetlana.

—       Lai iet Zaļknābis, — Vaļa atteicās. — Viņš ir jaunāks.

—       Nē, es iešu ar jums! — Zaļknābis bija drosmes pilns.

—       Iesim visi kopā. Gan jau tad redzēsim, — Svetlana izlēma un veda zēnus uz upi.

Pēc trīssimt metriem mežs kļuva retāks, no upes uzvēdīja spirgtums.

Bērni pagāja vēl gabaliņu un paslēpās krūmos. Kokiem apaugušajā Sošas krastā starp jaunām eglītēm un priedītēm, no kurām dažas bija nocirstas, gaiši liesmoja ugunskurs.

Spēlēja magnetofons, vairāki pāri laiski dejoja, daži puiši, kreklus novilkuši, sauļojās. Ozolu pavēnī stavēja apbružāta «Pobeda» un trīs «Moskviči».

—   Ek jūs, pēddziņi! — Vaļa priecīgs iesmējās.

—   Kas tie par malu medniekiem! Tie taču ir mūsu puiši — no Maiskas. No sadzīves pakalpojumu kombinātā. Laikam kāds masu pasakums.

—   Patiešām mūsējie, — Klāva samulsusi piekrita.

—   Rau, Ļusja Maļkova arī, mana kaimiņiene. Paskat, kā dejo! Kas tas tāds nez ir?

—       Tas taču Kostja Filatovs, futbola komandas labākais vārtsargs, — Vaļa, skaļi smiedamies, sacīja un devās taisnā ceļā pie ugunskura.

Kostja Filatovs — drukns puisis ar platiem vaigu kauliem un īsi apcirptiem matiem — priecīgi sakampa Vaļu ar abām rokām.

—       Mahortovs! Ta tik ir satikšanās! … Kur tu, prāt- vēder, klaiņo? Un kāpēc esi viens pats? Kur tad citi brašie ceļotāji?

Vaļa pamāja ar galvu uz krūmu pusi.

Kostja teatrāli pacēla roku.

—       Biedri, uzmanību! Tūlīt notiks sadzīves pakalpojumu kombināta darbinieku vēsturiskā tikšanas ar

Maiskas pilsētas trīspadsmitās skolas varonīgajiem Arseņjeviem un Prževaļskicm. Mūziku, tušu!

Kāds apmainīja magnetofona lenti, un Sošas krastā atskanēja bravūrīgs maršs.

—   Ceļinieki, uz skatuves!

Svetlana un Klāva apmulsušas saskatījās un, piegrū- dušas Zaļknābim pie sāniem, iznāca klajumā.

Jaunieši sanāca viņiem apkārt. Vispārēju uzmanību izraisīja Zaļknābja apjomīgā mugursoma, viņa pulkstenis, kompass un fotoaparats «Zorkij» ar teleobjektīvu.

—   Tas tik ir ko vērts! — Kostja dziļdomīgi novilka.

Ļusja, tieva meitene ar melnām acīm, vērīgi aplūkoja

jaunos ceļotājus: visiem no sejas lobījās āda, kājas un rokas bija saskrapētas, Zaļknabim aiztūkusi acs, Kļavai — apsaitēts ceļgals.

—   Vai, kas tad ar jums lēcies! — Ļusja žēlabaini iesaucās. — Apmaldījāties, vai? Tu nevari iedomāties, kā tava māte uztraukusies! — Viņa pagriezās pret Klāvu. — Nu jau bus nedēļa, kopš aizgājāt un kā ūdenī iekritāt.

—   Trīsreiz ha-ha! Humors un satīra! — Vaļa iespurdzās. — Ko tad lūgt — vai dzeni, lai noklikšķina telegrammu, vai zaķi, lai aizsūta māmiņai vēstuli? Vai jus maz zināt, — viņš iekarsa, — kur mēs bijām? Slīkšņu čikstā! Visus muklājus izbridām. Redzējām, kā deg kūdra … Par odiem un ērcēm nemaz nerunāsim …

—   Slīkšņu čikstā? — Kostja satrūkās. — Jūs gan esat pārgalvīgi! Kas jūs dzina tādā dūksnājā? Vai tad nemaz nav galvas uz pleciem?

—   Nu kā tad, Klāvas mamma taisni tāpat saka, — Ļusja viņam piebalsoja. — Ielīdis, sak, bērni kādos džungļos, apmaldīsies, saslims. «Ja nebūs nekādu ziņu,» viņa teica, «iešu pie skolas direktora, sacelšu traci, lai tūlīt meklē bērnus rokā.»

Svetlana un Klāva dusmīgi paskatījās uz Vaļu: kas viņu dīdīja izpļāpāties par Slīkšņu čikstu!

—   Kas tur sevišķs! — Kļava īgni atcirta. — Mums viss iet pēc plāna. Tā jau ir paredzēts — izpētīt grūti caurejamus, purvainus mežus. Un mēs izpētījam.

—   Un nekur nemaldījāmies, — Zaļknābis piebalsoja. — Gājām pēc kompasa, pēc azimuta.

—   Kā tad, pēc kompasa … — Vaļa iesāka, bet Svetlana viņam pamatīgi ieknieba.

—   Tūlīt mēs uzrakstīsim māmuļām vēstules, un jūs nodosiet, labi? — Viņa jautājoši paskatījās vispirms uz Klāvu, pēc tam uz Ļusju; ta pamāja ar galvu. — Un, saprotams, palīdzēsiet uzlabot mūsu vecākiem garastāvokli. Nav nekādas vajadzības aprakstīt mūsu skrambas un punus.

Kamēr Klāva rakstīja zīmīti, Svetlana un Zaļknābis paskatījās apkārt.

Sis klajumiņš, kā varēja redzēt, bija radies nesen. No zemes pacēlās tikko cirstu jaunu kociņu celmi. Puiši bija nocirtuši vairākas eglītes, priedes un ozoliņus, lai sakurtu ugunskuru un uzceltu būdas pārnak- šņošanai. Zāle visapkārt bija nomīdīta, turpat mētājās koku zari.

—   Vai tu redzēji? — Zaļknābis jautāja un rādīja uz attālāk augošajiem baltajiem bērziem, ap kuru stumbriem vijās platas, dzeltenas joslas. Atbraucēji laikam bija noplēsuši mizu, lai iekurtu uguni.

—   Kā viņiem nav žēl meža! — Klāva bēdīgi pačukstēja Svetlanai. — Zini, Igor, nofotografē viņus…

Zaļknābis apņēmīgi attaisīja fotoaparāta futrāli.

Pa to laiku Vaļa, kurš ne soli neatkāpās no Kostjas Filatova, pacēla no zemes bērza tasi, izlocītu kā piltuvi.

—   Kas tas ir?

—   Varam dalīties pieredzē, — Kostja smaidīdams atbildēja. — Tas ir kauss. Alēs paši izgudrojām. Mums ir masu pasākums, un saproti — tads īpašs. Visam jābūt dabiskam, visam jābūt ņemtam 110 dabas mātes. Mēs pat teltis nevedām līdzi. Gulējām zaru būdās uz egļu skujām. Kausus pagatavojam no tāss, ari lāpas 110 tāss.

—   Ai, cik interesanti! — tēlodama ziņkāri, moži iesaucās Svetlana. — Vai 110 tāda kausa var dzert?

—   Protams! Kā gruzīni no raga. Vai nevēlaties, pacienāšu ar limonādi.

—   Jā, man gribas dzert, — atzinās Vaļa, kurš jau sen bija metis acis uz pudelēm.

Kostja paņēma bērza tāss kausu un, atvēris pudeli, sāka liet.

Svetlana pamāja Zaļknābim, un viņš noknikšķināja fotoaparātu.

—   Kas tad nu būs? — Kostja brīnījās.

—       Būs brīnišķīgs kadrs, — Svetlana atri atbildēja un, pacēlusi no zemes apdegušu tāss lāpu, aizdedzināja to pie ugunskura un pacēla augstu virs galvas.

Zaļknābis nofotografēja arī lāpu.

Pēc tam, skraidīdams 110 vienas vietas uz otru, viņš nofotografēja zaru būdas, nocirsto koku celmus, ugunskuru, mašīnu salauzītos krūmus.

—       Ko jūs te darāt? Spelējaties? — Kostja saīga un iemeta krūmos tukšo pudeli un tāss kausu.

—       Mēs nespēlējamies, — Svetlana dzedri paziņoja. — Mēs tikai gribam iemūžināt jusu varoņdarbus. Atbraucāt uz vienu dienu mežā, bet paskat vien, ko pastrādājāt. Avotu ienaidnieki būs jums pateicīgi.

—       Se tev nu bija! Avotu ienaidnieki! — Kostja pagriezās pret jauniešiem. — Vai jūs kaut ko tadu esat dzirdējuši?

Pie Svetlanas pienāca garš, nosauļojies puisis — pilsētas futbola komandas uzbrucējs.

—       Meitcnīt, tu velti dusmojies. Mēs paši neļausim nodarīt pāri Avotiem. Mēs taču mežam neko neatņemam. Atbraucām kulturāli atpūsties, papriecāties, paelpot svaigu gaisu. Un, ja kaut ko nolauzām vai nocirtām, — tas taču ir mežs! Te pietiks tūkstošiem cilvēku simtiem gadu.

— Bet vai jūs zināt, kas ir mežs? — dedzīgi ierunājās Klāva. — Mežu ir grūtāk izaudzēt nekā uzbūvēt rūpnīcu. Lai bērzs izaugtu piecu metru garumā, tam vajag divdesmit gadu, priedei — trīsdesmit, ozolam — četrdesmit… Katrs koks absorbē no gaisa ogļskābi, saglabā augsnē mitrumu, sargā upes. Bet ko jūs esat izdarījuši?

Atskanēja smiekli.

—   Kā nu pūcē!

—  Taisni kā zinību biedrības lektors!

Klāva nosarka.

—       Bet vai jūs zināt, ka Ļeņins lika apcietināt cilvēku par vienu egli? — Svetlana metās draudzenei palīgā. — Nezināt? Ahā! Gorkos pie Maskavas auga liela e g'c — gara, kupla. Un pēkšņi kads šo egli bija nocirtis. Celms vien palicis. Izrādījās, ka to izdarījis komandants — vajadzējis salabot vārtus. Kad Vladimirs Iļjičs to uzzinājis, viņš ļoti sadusmojies un pavēlējis arestēt komandantu. Vai jūs saprotat, viena koka dēļ arestēja! Bet jūs tik daudzus iznīcinājāt…

—       Varbūt mēs neprotam paskaidrot? — Klāva paraustīja plecus. — Varbūt japasauc Jeļena Ivanovna?

—       Kas tā Jeļena Ivanovna tāda? — Kostja kļuva uzmanīgs.

—       Mūsu skolotāja, bioloģijas skolotāja … Viņa jums visu izstāstīs.

—       Viss ir skaidrs, meitenes, viss ir skaidrs, — ierunājās Ļusja un pārmetoši paskatījās uz puišiem. — Es jau jums teicu … Bet jūs tikai trakojāt, cirvji vien gāja pa gaisu.

—       Nekas… Atradušies dabas aizstāvji! — Kostja samierinoši teica. — Varbūt mēs drusciņ esam pārcentušies. Turpmāk ņemsim vērā. Bet tagad pasakiet savam briļļainītim, lai izbeidz te knikšķinat. Kādēļ jums vajadzīgas šīs fotogrāfijas?

—       Noderēs, — Svetlana sausi atteica. — Ekspedīcijas dokumenti.

—       Lai visi dabū zināt, — Klāva piebilda, — kā jūs pie dabas krūts izklaidējaties.

—   Kā — dabū zināt? — Kostja kļuva piesardzīgs.

—       Tā! — Klāva iesaucās. — Nodosim šīs fotogrāfijās avīzei vai jūsu komjaunatnes komitejai. Lai citiem būtu par mācību. Lai citi tā nedarītu. Ja mežs jāaizstāv, tad jāaizstāv!

—       Ko, ko? — Kostja pārskaitās. — Jūs gribat mūs atmaskot? Izsekot? Ak jūs, knēveļi! — Pēkšņi viņš pagriežas pret Zaļknabi un dusmīgi uzsauca: — Ei tu, briļļaini, nac šurp! Tūlīt pat apgaismo filmu!

Taču Zaļknābis tikai turpināja fotografēt.

Kostja pameta ar aci garkājainajam futbolistam, un tas metās pie Zaļknābja.

Meitenes saskatījās.

—   Igor, uzmanies! — Svetlana iesaucās.

—   Zaļknābi, bedz! — Kļava viņai piebalsoja.

Lai nu ko, bet skriet Zaļknābis prata. Viņš nometa no pleca mugursomu un pieliecies iespruka krūmos.

Futbolists atgriezās ar tukšām rokam.

—       Vajadzēja ari šiem zīdainiem uzkrist mums uz kakla! Sabojāja visu. Vai nebūtu laiks braukt mājās?

Un visi nez kāpēc ar prieku piekrita, ka patiešām jau nak vakars un rīt agri jāiet uz darbu.

—       Sakiet, ko gribat, bet bērniem taisnība: mēs te esam piemēslojuši un sapostījuši, — teica Ļusja, pārlaidusi skatienu piegružotajam klajumam.

Pa roku galam apdzēsuši ugunskuru, sametuši kaudzē tukšās pudeles, konservu kārbas un papīrus, visi sakapa mašīnās, un tās, smagi gāzelēdamās pa saknēm un ciņiem un noliekdamas lazdu zarus, aizzvalstījās uz ceļa pusi.

No krūmiem izlīda Zaļknābis.

—       Tas gan man izdevās! — viņš priecīgs sauca un pamāja ar fotoaparātu. — Sešpadsmit kadrus paguvu uzņemt.

—       Visbēdīgākais tomēr ir tas, — teica Klāva, — ka viņi, cik varēja redzēt, neko nesaprata. Iesēdās mašīnā un aizbrauca.

—       Aizsūtīsim fotoapsūdzību uz komjaunatnes komiteju, tad sapratīs, — piezīmēja Svetlana.

—       Ek jūs, atmaskotāji! — nikni noņurdēja Vaļa. — Uzklupāt pašu puikām. Neļāvāt papriecāties.

—       Viņi jau papriecājās, — Svetlana nopūtusies teica un pārlaida skatienu meža klajumam. Tad viņa norādīja uz pavirši apdzēsto ugunskuru, no kura jau sāka lauzties liesmu mēlītes. — Pat ugunskuru neprata, kā nakas, nodzēst. Kur ir mūsu lāpstiņas?

Jaunie ceļotāji steidzas apmest uguni ar zemi.

ZAĻIE BRIESMOŅI

Pēkšņi brikšņos atskanēja uzmanīga vālodzes svilpošana, lai klusi atsaucās zīlīte, un tad tikko dzirdami iepogojas lakstīgala.

— Kas tiem putniem noticis? — Zaļknābis brīnījās. — Tādā karstumā sākuši dziedāt?

Drīz vien putnu sasaukšanās beidzās, bet nu iekū- kojās dzeguze. Bērni saskaitīja četrus «ku-kū», tad pēc maza pārtraukuma dzeguze vēlreiz nokūkoja četras reizes un pēc mirkļa vēl četras.

Bērni kļuva uzmanīgi. Kas gan tā par savādu dzeguzi? Arī balss tāda jocīga, aizdomīgi piesmakusi, it kā būtu apaukstēta.

—   Ts-s-s… Tā nav dzeguze, — Svetlana čukstēja. — Mums kāds seko. Paklausieties, atkal četri «ku-kū». Mēs arī esam četri.

—   Varbūt tie puiši atgriezušies, — teica Zaļknabis, satverdams ciešāk fotoaparātu. — Grib apgaismot filmiņu.

—  Siem nu bail no tavas filmiņasl — Vaļa iespurdzās.

—  Tad mūs patiešām kāds izseko, — Zaļknābis sarosījās. — Ieņemsim aizsargpozīcijas.

Taču viņi nepaguva to izdarīt — pavisam tuvu ķērcoši iežadzinājās žagata, un tai pašā mirklī ar kareivīgiem brēcieniem viņiem metās virsū kaut kādi zaļi briesmoņi.

Klāva paguva tikai saskatīt pinkainas, zaļas galvas, zaļas bārdas un ūsas un, aiz šausmām iespiegusies, piespiedās pie Svetlanas.

Zaļknābis, kurš bija sev nosolījies nekādos apstākļos nezaudēt galvu un katru soli izmantot zinātniskiem pētījumiem, paķēra fotoaparatu, taču zēnam tā trīcēja rokas, ka viņš nekādi nespēja to uzvilkt.

Vaļa skrēja uz upi, bet arī no tās puses jau drāzās zaļie briesmoņi. Tad Vaļa paķēra no apdzēstā ugunskura vēl gruzdošu pagali un sāka to vicināt.

—   Ei tu, spēkavīr, met pagali zemē!… Būs vēl sliktāk!

Taču Vaļa neko nedzirdēja. Viņš ka sajucis vicināja pagali pa gaisu, līdz tā aizdegās un sāka šņākt. Tajā pašā mirklī kāds ar garu ķeksi parāva Vaļu aiz kājas, viņš izstiepās visā garumā zemē pie ugunskura, un viņam virsū uzvēlās četri zaļie briesmoņi. Vaļa sāka raustīties, centās atsvabināties, iespēra vienam ar kāju, citam iebelza pa vēderu.

—   Pietiek, pietiek! Kauja beigusies! — atskanēja kāda parupja, lūstoša balss. — Operācija beigusies!

Vaļa ar pūlēm pacēla galvu un pārsteigts ieraudzīja, ka viņam apkārt nav nekādu briesmoņu. Vaļu aiz rokām un kājām turēja četri izspūruši puikas ar saulē nolupušiem deguniem. Bet briesmīgās zaļās no ūdens augiem sapitās ūsas un bārdas bija nomestas zemē.

Turpat blakus stāvēja Deniss un smējās.

—   Nu, vai pārbijies?

—       Es tūlīt sapratu, ka tie ir savējie, — Zaļknābis apgalvoja.

—       Bet kāpēc jūs mums uzklupāt? — Svetlana sadrū- musi jautāja.

Deniss vairs nesmējās.

—       Saprotiet, jūsējie atkal pastrādājuši nelietības. Taisni kā cūkas sakņu dārzā — ne tik daudz apēd, cik izrakņā.

Pēkšņi no krūmiem izskrēja meitene ar plakanu pīlītes deguntiņu, ģērbusies raibā katūna kleitiņā, un piesteidzās pie Denisa. Satrauktā balsī viņa pavēstīja:

—       Vai tu zini, cik daudz koku viņi nocirtuši? Es jau saskaitīju.

—       Un kāpēc bērziem noplēsta miza? — nikni ieminējās vasarraibumainais Petja Sviščevs, paceldams apdegušu tāss lapu. — Un kādu milzīgu ugunskura vietu atstājuši! — Viņš parādīja uz melno izdeguma apli netālu no ozola. — Tas ir ļoti smags ievainojums. Mēs izpētījam, kā aizaug tādi degumi. Tikai pēc trim četriem gadiem parādās pirmie zāles asni un vienīgi gar malām… Bet kādu ļaunumu nodara ugunskuri, ja tos sakur tieši mežā uz koku saknēm! It kā nevarētu dedzināt turpat blakus klajumā …

—       Bet vai tad mēs to esam izdarījuši? — Zaļknābis bija apvainojies.

—       Mēs zinām, ka tie neesat jūs. Bet jūsējie — no pilsētas gan, — Sviščevs teica, smagi nopūties.

—   Itin kā jūsējie būtu labāki…

—   Kādi mūsējie? — Deniss jautāja.

—       Kaut vai Vasja Savkins! Vāc pudelēs dzīvas skudras.

—   Skudras? Pudelēs? Un jauc skudru pūžņus?

—       Ka tad! Viņš teica, ka jūs, alksnainieši, vācot skudru spirtu. Tadam nolūkam skudras neesot jāžēlo.

—       Vai jūs dzirdējāt? — Deniss sašutis pagriezās pret savējiem. — Vasja atkal sācis darboties. Par maz esam viņu mācījuši. Tas nu gan ir ierāvējs, veikls zellis…

Deniss uz brīdi iegrima domās, tad lika diviem zēniem tūlīt skriet uz ciemu un atņemt Vasjam pudeles ar skudrām, ja- vien viņš nav paguvis tās jau iebāzt karstā krāsnī.

—   Bet ja viņš neatdod? Ja sāk kauties? — vasarrai- bumainais jautāja.

—  Vai tad jums bail? Baidāties no Savkina?

Zēni nozuda. Klāva izbrīnījusies jautāja Denisam, kas īsti par putnu esot Vasja Savkins.

Deniss pastāstīja, ka skolas mežniecībai ir ne mazums ienaidnieku un kaitnieku: gan mizgrauzis, gan maijvabole un tinējs. Bet visbīstamākais ienaidnieks ir viņu pašu klases biedrs Vasja Savkins. Viņa tēvs nav kolhoznieks, bet strādā par mežsargu, un mežs viņam ir ienesīga vieta. Vasja slepus cērt mežā jaunos kociņus žogu kārtīm, plēš liepām un ozoliem mizu, izkaltē un pārdod. Ziemā ved uz tirgu eglītes, pavasaros nes klēpjiem ievas. Bet, kad Alksnaines pionieri sāka rūpēties par skudru pūžņiem, Vasja Savkins iemanījās arī tos izmantot. Viņš vāc pudelēs skudru oliņas un taisa no tām skudru spirtu.

—   To kompāniju no pilsētas gan jums vajadzēja aizturēt, — Deniss turpināja. — Mēs būtu viņus aizveduši pie Pala Paliča, sastādītu aktu.

—   Viņi nekur nepazudīs. Re, kur viņi ir! — Zaļknābis pakratīja fotoaparātu.

—   Tas ir veikli! Tad jau sameklēsim. Žēl, ka tagad ir vasara, citādi mēs liktu viņiem pašiem iestādīt kokus. Ja vienu esi nocirtis, iestādi divus vietā. Mums mežniecībā ir tāda kārtība.

—   Kāpēc jāmeklē? — Vaļa saīdzis iejaucās sarunā. — Ja vajadzīgs, mēs paši varam iestādīt kociņus. Un ne divus vien, bet piecus vai pat desmit.

—   Nē, tagad stādīšanai ir par vēlu. Bet, ja jūs te vēl aizkavēsieties, mēs jums atradīsim darbu.

Klajumā izskrēja divi baskājaini puišeļi un pasauca Denisu sāņus.

—   Tā, pēdējie jaunumi! — Deniss pārlaida skatienu saviem draugiem. — Meža zagļi atkal nozāģējuši ozolus. Un aizveduši. Nekādu pēdu nav atstājuši.

—   Vai tos ozolus, kas auga pie Slīkšņu čiksta? — jautaja Zaļknābis.

—   Tos pašus. Zāģē sētas stabiem. Pēc tam pārdos.

—  Tā ir! — Zaļknābis pamāja. — Ozoli bija sazāģēti divmetrīgos baļķos, es pats redzēju.

—   Tu redzēji? — Deniss iesaucās.

—  Jā, — Zaļknābis atbildēja un pastāstīja, kā viņi ar Borju Ļevšinu pirms dažām dienam uzskrējuši virsū meža zagļiem un kā viņš mēģinājis tos nofotografēt.

Alksnainieši nopriecājās — ātrāk jāattīsta filma un jānokopē fotogrāfijas. Deniss veda visus sev līdzi uz mājām.

—   Baidos, ka nekas nebūs redzams, — Zaļknābis atzinās. — Man lāgā neiznāca … tikai muguras vien.

Pieliekamajā uz ātru roku tika ierīkota fotolaboratorija. Mazo lodziņu aizklaja ar segu, visas spraugas aizbāza ar lupatām. Zaļknābis ar Klāvu izšķīdināja šķīvjos attīstītāju un fiksāžu un iegremdēja filmu vanniņā. Viņi bija tā uztraukušies kā vēl nekad: ja nu pēkšņi notur filmiņu pārāk ilgi vai izņem parak ātri? Vai ari attīstitajs nekam neder?

Denisa draugi pacietīgi sēdēja aiz pieliekamā durvīm. Beidzot pēc kādām četrdesmit minūtēm filmas bija attīstītas, izžāvētas un ieliktas vecā palielinātājā.

Parādījās diezgan neskaidri kadri: priedes, bērzi, meža klajumi, putnu ligzdas un, beidzot, nozāģēts ozols, pie kura ar lielām pūlēm varēja saskatīt pa gabalu nofotografētu divu pieaugušu vīriešu muguras, kas jau tikpat kā pazuda mežā, un vēl kādu cilvēku, kas bija aizlicis sejai priekšā svārkus.

—  Ak tu, fotomaitātājs! — Klāva pārmetoši iesaucas. — Pats galvenais nav iznācis. Te jau ar teleskopu nevar tikt gudrs …

—  Pamēģini tu pati nofotografēt, kad visi mūk kur kurais!

Nokopējis dažus attēlus, Zaļknābis iznāca no pieliekamā. Bērni ziņkāri steidzās aplūkot fotogrāfijas.

—   Kvalitāte, kā redzat, nav nekāda labā. Jūs jau paši saprotat — neparasts modelis. Meža zagļiem ne visai patīk pozēt, — Zaļknābis mulsi taisnojās.

—  Jā-ā — tumša bilde, — bērni bija ar viņu vienis prātis. — Kaut kadas muguras un kajas. Nevienu nevar pazīt.

—   Paga, paga! — iesaucās zēns ar vasarraibumaino seju. — Te kaut kas ir! Vai jūs šito redzat? — Un viņš pabakstīja ar pirkstu uz to cilvēku, kurš bija aizslēpis seju ar svārkiem. Uz svārkiem bija redzams balts plankums un divi lieli burti: D. P.

Deniss ilgi skatījās uz fotogrāfiju.

—   Tie ir mani svārki, — viņš teica piesmakušā balsī. — Tikai es kopš pavasara neesmu tos uzvilcis.

Deniss metās priekšnamā, ielūkojās istabā, pieliekamajā, bet svārku nekur nebija. Viņš pasauca mazo mā- šeli Taņu, kura rotaļājās pagalmā, un jautāja, vai viņa neesot kādam tos atdevusi.

Māšele atcerējās, ka pagājušajā nedēļā viņa tos uzvilkusi lietus laikā un pēc tam pakārusi uz žoga izžāvēt, bet kopš tā laika nav vairs redzējusi.

—   Kā gan mani svārki varēja nokļūt uz fotogrāfijas, es itin neko nesaprotu!… — Deniss apmulsis no- platīja rokas. — Citādi nebūs — kāds tos nočiepis.

Ciema bērni izklīda pa mājām. Pilsētnieki devās uz nometni, kuru Jeļena Ivanovna un Saša bija ierīkojuši netālu no Alksnaines.

KAZAS PIENS

No rīta Zaļknābis devās pēc piena. Kreilis izsniedza viņam naudu, picclitrīgu piena kannu un pateica, lai Zaļknābis kustoties labi veicīgi un atnesot vissvaigāko pienu — šārita slaukumu.

—  Ar kādu tauku procentu? — Zaļknābis jautāja un sāka stāstīt, ka visbarojošākais piens esot jakiem, kas dzīvojot augstu kalnos.

—  Nes kaut vai kamieļmātes pienu, tikai lai tas nebūtu nosmalstits vai atšķaidīts ar ūdeni.

—  Bet kur tad ir aparāts? Ar ko lai es nosaku tauku saturu? — Zaļknābis nerimās.

—  Ar ko, ar ko! — Borja saskaitās. — Ar mēli! Izdzer kādu puslitru, tad tu sapratīsi.

Jāatzīstas, ka Zaļknabis nebija nekāds veiksmīgais pircējs. Ja matē viņu kādreiz aizsūtīja uz veikalu vai tirgu, viņš nekad neatnesa to, ko vajadzēja. Viņu mūžam valdzināja neparasti nosaukumi: makaronu vai rīsu vietā viņš atnesa sāgo, sakņu vietā seleriju, pastinaku, hurmu. Alājās to bija iesaukuši par «iniciatīvas parādīšanu». Protams, nebūtu slikti arī tagad «uzdevumam pieiet radoši» un nopirkt nevis pienu, bet, teiksim, ku- misu vai airanu. Lai bērni pierod pie izsmalcinātākiem dzērieniem.

Skarda pienkannu šķindinādams, Zaļknābis mundri tuvojās Alksnainei un prātoja, kā labāk veikt operāciju «P», — Zaļknābis visus pārgājiena pasākumus sauca par operācijām.

Viņš vēl nebija paguvis izdomāt, kā uzsākt sarunu ar kādu ciema sievu par piena pirkšanu — šai sarunai jābūt ļoti pieklājīgai, nesteidzīgai, viņam labvēlīgai —, kad pēkšņi pamanīja ceļmalā pie grāvja trīs baltas, tīras kazas. Apmēram desmit gadus veca meitene turēja kazas kā kurtus pirms medībām aiz valga.

Zaļknābis sakārtoja brilles, palūkojās vērīgāk, un viņam likās, ka tur stāv tas pats «mežonēns», kas toreiz bija nodevis ekspedīcijai zirnīti no Pala Paliča.

Zaļknābim aizrāvās elpa. Ko nu vairs domāt pai pienu, ja viņš nokļuvis uz pēdām un tulit atklās noslēpumu, kas saistās ar dīvaino zīmīti no Pala Paliča.

—   Tā taču esi tu… tā pati… — Zaļknābis iesāka, bet tūlīt apķērās: kā nu var tik neapdomīgi uzvesties! Vajag diplomātiskāk, viltīgāk.

Taču meitene pati izglāba Zaļknābi.

—   Ko tu, puika, gribi? Vai pienu? Mums ir.

—   Jā-ā, pienu… Piecus litrus, — Zaļknābis priecīgi atbildēja.

—   Bet mums ir tikai kazas piens. Govs šogad nav slaucama, palika ālavās.

«Nu lai būtu kazas piens,» Zaļknabis nolēma. Tam tagad vairs nebija nekādas nozīmes. Turklāt kazas piens, kā liekas, ir treknāks un barojošaks nekā govs piens.

—   Ņemu ciet. Piecus litrus. Maksāju bez kaulēšanās, — viņš paziņoja.

Meitene iedzina zemē mietiņu, piesēja pie tā trīs kazas un, atstājusi tās ceļa malā ganoties, veda Zaļknābi uz mājām. Tā stāvēja pašā Alksnaines nomalē — bu- vēla no svaigiem priežu baļķiem, jumtu klāja cinkots skārds.

Plašā goda istaba, kurā aizkari nelaida iekšā saules gaismu, bija vēsa un klusa.

—    Kur tad ir tavējie? Māte, tēvs? — Zaļknābis jautāja.

—   Vii,ii… viņi ir darbā … Es esmu viena mājās. — Meitene atskatījās, un likās, ka viņa kaut ko klausās.

«Tas ir labi,» Zaļknābis nopriecājās. «Tūlīt viņa man visu pateiks.» Un, durvis pievēris, viņš lietišķi nosēdināja meiteni sev blakus pie galda.

—   Tagad stāsti! Tikai godīgi… Kas tevi atsūtīja pie mums ar zīmīti no Pala Paliča?

—  Ar kādu zīmīti? — meitene brīnījās.

Zaļknābis padraudēja viņai ar pirkstu un ātri pastāstīja par satikšanos mežā, par Slīkšņu čikstu, par ērcēm un purvu.

—    Ko tu, puika! Es galīgi neko nezinu! — Meitene sarauca savu putna knābīti un savaikstīja seju kā uz raudāšanu. — Es uz mežu nemaz neeju. Man jagana kazas, jāuzmana vistas.

Zaļknābis šausmīgi baidījās no meiteņu asarām, un viņš jau sāka šaubīties — vai tikai nav kļūdījies?

—   Bet kas prot tā svaidīties ar čiekuriem? — Zēns paņēma no galda maizes garozu un gribēja to pasviest ar kāju.

—   A-ā! — meitene iesaucās. — Taņa, Denisa māsa, prot tā mētāties. Viņa ir kā puika.

—    Denisa Polozova masa? Tas tik ir numurs!… — Zaļknābis brīnījās. — Tad tie ir viņi, kas klīst pa mežu uz cīnās pret Palu Paliču? Bet ko mēs viņiem esam nodarījuši?

—   Viņi ir uz visu gatavi, tādi viņi ir! — Meitene nemierīgi grozījās krēslā un tad pietrūkusies atvēra logu. — Bet ko tu mani tincini! Ja esi atnācis pēc piena, tad ņem ciet. Citādi pasaukšu kaimiņieni.

Zaļknābis nikni pakasīja pakausi: tak tik ir trakums! Vispirms viņa fotogrāfijā parādījušies Denisa svārki, un tagad atklājas tādas lietas par Denisa māsu. Nē, viņš vairs neko nesaprata.

—   Lai notiek, nes šurp pienu!

Meitene atbildēja, ka piens stāvot pagrabā zem grīdas. Paņēmusi kannu, viņa piegāja pie lūkas un gribēja pacelt smago vāku.

Taču viņai pietrūka spēka, un luka ar dobju būkšķi aizkrita.

Zaļknābis, protams, nevarēja nepalīdzēt meitenei. Soļus sparīgi sperdams, muskuļus sasprindzinādams, viņš piegāja, pieliecās un, saņēmis visus spēkus, ar mokām pacēla lūku. Meitene nokapa aukstajā pagrabā, no kura nāca pelējuma smaka, bet tai pašā mirklī spiegdama izlēca laukā.

—   Vai, tur ir peles!… Es baidos! Kāp tu pats!

Zaļknābis, paraustījis plecus, paņēma no meitenes

sērkociņus un nokapa leja. Pašā kaktā stavēja vesela rinda aprasojušu māla podu. Zaļknābis pārlēja biezo, auksto pienu kannā. Viņš neaizmirsa nogaršot. Piens likās trekns un gards. Bērni noteikti būs apmierināti.

Pieliecies, lai neatdauzītu galvu pret šķērskoku, Zaļknābis devās pie kāpnēm. Augšā atskanēja steidzīgi soļi, apslāpētas balsis, un tad nobūkšķēja dobjš klaudziens. Kļuva tumšs.

—       Ei, paklausies! — Zaļknābis apjucis iesaucās. — Kāpēc tu mani ieslodzīji?

—       Es neieslodzīju. Lūka pati aizkrita! — Meitenes balss likās tāla un vārga.

Zaļknābis uzkāpa pa trepītēm pie aizkritušās lūkas un atbalstījās pret to ar rokām.

—   Tad vismaz palīdzi man! Cel lūku augšā!

Viņš elsa un pūta, sasprindzināja visus spēkus, uzmudināja meiteni, kura ari elsa un pūta, bet lūka nepacēlās.

—       Būs iesprūdusi. lešu kādu pasaukt, — teica meitene un aizcirta durvis.

Pēkšņi viņas balss atskanēja kaut kur Zaļknābim aiz muguras.

Zaļknābis atskatījās un pamanīja vārgu gaismiņu. Meitene bija iegrūdusi pagrabā lupatu, ar kuru bija aizbāzts mazs lodziņš.

—   Puika, panāc šurp!

Zaļknābis aizkuņojas līdz lodziņam.

—       Tu pagaidām pasēdi tepat, — meitene līdzjūtīgi čukstēja. — Es būšu drīz atpakaļ. No pelēm nebaidies, viņas neko nedarīs. Un dzer pienu, ja gribi.

Tai brīdī meitene, gluži kā aiz sāpēm iekliegušies, pazuda, un Zaļknābis izdzirdēja niknus, dusmīgus čukstus:

—   Ak žēl sametās, sāksi vēl pinkšķēt..,

—   Kāpēc tad tu viņu tā …

—   Nekas, lai pasēž …

Pēc tam balsis apklusa.

Zaļknābim viss šķita bezgala aizdomīgi: gan iestrēguši lūka, gan meitenes dīvainā uzvešanās, gan svešie, niknie čuksti. Vai tikai viņš tišām nav ievilināts pagrabā? Bet kas to darijis, kāpēc? Un kam pieder šī māja? Un kā lai viņš tiek no šejienes lauka?

Zaļknabis nomērīja ar acīm lodziņu — tas likās pavisam mazs, pat galvu pa to nevarēja izbāzt.

Varbūt vajadzētu kliegt, saukt palīgā? Bet pa lodziņu redzams vienīgi kartupeļu lauks.

Zaļknābis uzrava sērkociņu un paskatījās apkārt. Kartupeļi, burkāni, tukši toveri, mucas, māla krūkas ar pienu. Kaut kur čabinās un iepīkstas pele. Pie kājām nokritusi lupata, kuru meitene izgrūda no lodziņa.

Zaļknābis aizdedzināja vēl vienu sērkociņu. Nē, tā nepavisam nav lupata, tie ir kādi veci svārki. Nopurinājis zēns gribēja tos uzmest uz pleciem — pagrabā bija auksti. Bet kas tad tas? Svārku kreisajā pusē spīdēja kaut kas balts — tāda kā kabata.

Zaļknābis uzrava vēl dažus sērkociņus: uz padrēbes bija uzšūta liela audekla kabata un uz kabatas — burti 1). P.

Zaļknābis pat uzlēca kājās un sāpīgi atsita pakausi pret šķērskoku. Tie taču ir Denisa Polozova svārki, kurus viņš vakar mājās nevarēja sameklēt. Tas nu gan ir atradums! Bet kā svārki nokļuvuši tc?

Tajā brīdī gar lodziņu aizzibēja zabaki, iečīkstējās lieveņa pakāpieni, un istabā atskanēja soļi.

«Nūja, atnākuši pēc manis!» Zaļknābis nodomāja. «Tūlīt izlaidīs laukā.»

Taču cilvēki lielajā istabā nebūt nesteidzās viņu izlaist. Zēnam virs galvas nodārdēja krāsns aizliekamais, tad nošķinda šķīvji, glāzes, kaut kas ieklunkšķējās.

Zaļknābis jau taisījās kliegt un dauzīt ar dūrēm pa lūku, taču mainīja savu nodomu.

Viņš atkal uzrāpās pa kāpnītēm un, saliecies deviņos likumos, piespieda ausi pie lūkas. No istabas skanēja dobjas balsis.

—       Uz izdošanos, kūm! Lai nenoskauž! — Zaļknābis izdzirdēja zemu, piesmakušu balsi.

—       Tev, kūm, tāpat. Uz veselībāml — otra balss dziedoši atbildēja.

Iešķindējās glāzes.

—   Kūm, tu nekavējies ar ba|ķieml Kur tie ir?

—       Pagaidām paslēpu Dziļajā gravā zem žagariem. Šodien atbrauks mašīna tiem pakaļ.

—       Vāc ātrāk prom! Var uzklupt. Vasja teica, ka 2i- tins jau zinot par tiem ozoliem.

—   Kur ta šis dabūjis zināt?

—       Te pa mežu dauzās knēveļi no pilsētas. Visu izošņā, visu pamana. Viņi jūs pie ozola nobildējuši. Tā bija, vai ne?

—       Kur nu! … Mēs tūlīt likāmies mežā iekšā. Vai nu kādu pēc muguras pazīs!

—   Tu tomēr netūļājies! Šodien pat aizved.

—        Esi mierīgs, kūm. Vari uzskatīt, ka nauda mums jau kabatā. Nu, uz veselībām, ieņemsim uz otru kāju…

Atkal nošķinda glāzes.

Vasja, baļķi, Dziļā grava — vesela bagātība jaunumu un negaidītu atklājumu! Tad jau Denisa svārki būs bijuši Vasjam mugurā un toreiz pie nogāztā ozola meža klajumā viņš būs nofotografējis Vasju Savkinu un to kūmu.

Zaļknabis vēl ciešāk piespieda ausi pie lūkas, lai gan viņam acīs un degunā līda lipīgi zirnekļu tīkli. Bet lai ir zirnekļu tīkli, lai ir pagrabs un lai kaktā skrabinas peles, viņš ar mieru te tupēt, cik ilgi vien vajag.

Augšā sāka runāt par naudu, malku, par baļķiem un zivīm, lamāja Palu Paliču, kurš neļauj brīvi rīkoties…

—        Par mežzini nav ko uztraukties, — viens teica. — Viņš nav viens. Viņam visu laiku apkārt ir mežsargi, tie ir savi puikas, kam var uzticēties. Nelaime ir cita. Nevienam Avoti tā kā nemaz nebija vajadzīgi, mēs te varējām mierīgi saimniekot, bet, kā paklīda valodas par ķīmisko kombinātu un ka mežam tas kaitēs, tā metās virsū … Nu visiem tikai Avoti vien prata!

Visa pilsēta sacelta kājās! It kā nebūtu cita darba, jābāž deguns mūsu mežā … Pat puikas samācījuši…

—       Nebēdā, klausi, ko vecais saka: paklaigās un apniks … Tad Avoti atkal būs mūsu.

—       Kūm, paklau, kūm, — brīdi klusējis, pirmais jautāja. — Bet vai tu veco labi pazīsti?

—   Tāpat kā citi… Viņš jau ienācējs…

—  Ja gribi zināt patiesību — man viņš nepatīk.

—       Ko tu, kūm, laga večuks, mierīgs, gaišu galvu. Nē, tu neraizējies, nenokar degunu! Nu, ielej vēl pa mēriņam, trīs lietas — labas lietas…

Zaļknābis neko daudz nesaprata, bet klausījās ar abām ausīm, cenzdamies visu paturēt prātā.

BĒGŠANA NO GūSTA

Pienāca laiks brokastot, bet Zaļknābis vēl nebija atnesis pienu.

Kreilim nācās izsniegt no ekspedīcijas krājumiem trīs burciņas ar kondensēto.

—  Atradis, kuru sūtīt! — Mahortovs viņam pārmeta.

—  Droši vien Zaļknābis patlaban meklē putna pienu vai skraida fotografēdams.

—   Nē, tas nevar būt. — Kreilis palūkojās teltī.

—  Fotoaparāts ir tepat.

Lai nu būtu kā būdams, bet Zaļknābja pazušana ne pa jokam satrauca ekspedīcijas dalībniekus. Viņiem bija noteikta stingra kartība — ceļa nečīkstēt, neatpalikt, turēties visiem kopā: viens par visiem, visi par vienu. Un Zaļknābis parasti stingri ievēroja šo kārtību. Acīmredzot ar viņu bija kaut kas atgadījies. Svetlana pieteicās viņu meklēt.

—       Labi, — skolotāja bija ar mieru. — Lai Borja iet tev līdzi. Pārējie dosies uz skolas mežniecību.

Drīz atnāca ciemata bērni. Viņi neizskatījās visai priecīgi.

—   Kur tad Deniss? — Klāva jautāja.

—       Jau agri no rīta kaut kur aizgājis. Ne tēvam, ne mātei — nevienam neko nav pateicis, — negribīgi skaidroja vasarraibumainais, kuru sauca par Petju

Sizovu. — Tas viss droši vien ir to pašu svārku dēļ, nu, to pazudušo … protams, ari fotogrāfijas dēļ.

Svetlana un Kreilis devās meklēt Zaļknābi.

Svetlanai ienāca prātā, ka Zaļknābim droši vien slepeni uzbrukts un tagad viņš guļ kaut kur ar sasietām rokām un kājām un vīkšķi mutē.

—        Ko tu vēl neizdomāsi! — Borja atvairījās. — Droši vien tempj pienu pie kādas tantes un lasa viņai lekciju.

Abi izšķīrās un devās katrs uz savu pusi. Svetlana vispirms izpētīja graviņu, kas bija aizaugusi ar bieziem krūmiem, bet Kreilis devās apstaigāt tās mājas, kurās, pēc viņa domām, saimnieces varētu pārdot pienu.

Viņš iegriezās vairākās sētās un apjautājās, vai tur nav bijis zēns ar lielām brillēm un pieclitrīgu piena kannu. Nē, Zaļknābi neviens nebija redzējis.

—       Skraidi nu, šo meklēdams. Nav jau nekāds zīdainis! — Kreilis sadusmojās un devās atpakaļ uz nometni, nospriedis, ka uz pusdienām Zaļknābis pārradīsies.

Bet, izgājis no ciema, viņš ceļmalā pie grāvja ieraudzīja izspūrušu meiteni ganām kazas. Meitene pina no margrietiņām un violetajiem zvaniņiem vainadziņu.

Kreilis pajautāja, vai viņa nav redzējusi zēnu ar lielu piena kannu.

Meitene neatbildēja.

—   Kas tev ir — kurla esi, vai? — Kreilis brīnījās.

Meitene klusēja, tikai nodūra zemāk galvu, un viņas

pirksti vēl ātrāk saka pīt ziedus.

—       Un piedevām mēma arī. Ir nu gan brīnumi! — Kreilis saīdzis nomurmināja, gribēdams iet tālāk.

Bet meitene pacēla galvu un klusu jautāja:

—   Kāds tas zēns izskatās? Tieviņš? Ar brillēm?

—       Nu kā tad! — Borja kļuva priecīgs. — Tāds jocīgs: kluss, pieklājīgs. Varbūt tu zini, kur viņš ir?

Pierīti saraukusi, meitene uzmanīgi paskatījās apkārt, nolika vainadziņu un pēkšņi ievēlās ceļmalas grāvī. Gulēdama uz mutes zālē, viņa pamāja Kreilim, lai tas panāk tuvāk.

—   Lien man līdzi!

Borja apjucis paraustīja plecus.

—       Ātrāk, nu! — meitene steidzināja. — Kamēr neesam pamanīti.

Borja, neko nesaprazdams, iemetās grāvī un sāka līst meitenei pakaļ uz ciemata pusi.

Taču tālu viņi netika. Grāvja malā pēkšņi parādījās Vasja Savkins. Viņš uzsvilpa un pavēlēja meitenei:

—   Ņuša, atpakaļ! Kas ganīs kazas?

Meitene, gluži kā ar pātagu dabūjusi, uzlēca kājās, taču pie kazām neatgriezās, bet metas skriešus uz ciematu.

Pārsteigtais Kreilis arī izlīda no grāvja.

—        Ko tu piesējies skuķim? — Vasja, ļauni smīkņādams, jautāja. — Kas tā par rāpošanu? — Pēkšņi, pazinis Borju, viņš sāka smaidīt un uzsita tam uz pleca. — Paga, paga! Tas jau esi tu, pašu cilvēks, Borja Ļcv- šins!

—       Pieņemsim, ka es, — Kreilis pārsteigts atbildēja, pazinis Vasju Savkinu, ar kuru ne reizi vien bija ticies mežā un pilsētā.

—       Vienreizēji! — Vasja priecājās. — Ko tu te dari? Ko mana māšele tev sapūta?

—        Iedomājies, mums pazudis Zaļknābis — viens puika. Bet skuķis teica: «Lien man līdzi!» Vai viņai kas zināms?

—       Ak tu pļāpukule! — Vasja padraudēja aizskrejošajai māšelei ar dūri un laiski pavīpsnāja. — Neuztraucies, nekur jūsu briļļainis nepazudīs. Viņš patlaban tā ka atpūšas.

—  Atpūšas? Kāpēc? — Kreilis nesaprata.

—       Tāpat vien, sēž tādā vēsā vietiņā, — Vasja pavīpsnāja. — Pārlieku iekarsis, lai drusciņ atvēsinās.

Kreilis piegāja Vasjam cieši klāt.

—   Nejauc gaisu, saki — kur Zaļknābis?

—       Kas man ko jaukt? Tu taču esi savs cilvēks, tev jāsaprot.

Un viņš noslēpumaini paskaidroja, ka šī ekspedīcija stipri traucējot viņus.

—   Ko tad? — Borja vaicāja.

—       Atkal tas pats! Vai tu no mēness esi nokritis, vai? — Vasja saīdzis iespurdzās. — Manam tēvam, tavējam, vecajam Peščaļinam, — viņš neviļus sāka runāt klusāk, — jūsu knauķi ir kā skabarga acī. Staigā te apkārt, visu noskata, tas briļļainais visur knikšķina aparātu. Pēc tam ziņo Palam Paličam. Tāpēc to jūsu kompāniju vajag pabaidīt, lai vācas ārā no meža un kāto uz mājām. Mums pietiek ar savu Denisu. Nezinām, kā no viņa tikt vaļā.

—       Ko tu ccl paniku? — Kreilis nicīgi saviebās. — Ko tu muldi, ka Peščaļins izbijies no puišeļiem un skuķiem? … Kas tad viņam!

—       Labi, labi, nerunā, ko nevajag, — Vasja cienīgi atbildēja. — Labāk padomā pats par savu tēvu. Kas šāva uz alnīti?

Kreilis neatbildēja.

—       Redzi nu! Mēs gribam pa labam. Domājām: iekul- sieties kūdrājā un purvā, pārbīsieties un — taisnā ceļā uz pilsētu …

—       Tātad jūs bijāt tie, kas mūs ieveda Slīkšņu čikstā? — Kreilis pārskaitās. — Kas rakstīja zīmīti? Atbildi!

—   Kā lai es zinu? — Vasja sāka laipot.

—   Nepūt! Atzīsties!

—       Nezinu, atšujies! — Vasja atvairijās. — Redzams, jums ar Slīkšņu čikstu vien nepietiek. Nu nekas. Atspēlēsimies Zaļknābim. Paturēsim kādu nedēļu pagrabā.

—       Pagrabā? Nedēļu? — Borja sarauca pieri. — Zaļknābis taču nomirs aiz bada.

—       Kur nu!… Piens ir, maizi iedosim. Puika vēl uzaudzēs taukus, bet jūs kauksiet un kritīsiet panikā. Un visa jūsu ekspedīcija izjuks, visi aizskries atpakaļ pie rnammiņām. Nu, vai nav veikli izdomāts?

Taču Kreilis nekādi nespēja samierināties ar to, ka Zaļknābim jāsēž pagrabā. Viņš saķēra Vasju aiz krekla un vilka uz ciemu.

—  Tūlīt laid laukā! Kura ir jūsu māja?

—   Kas tev ir, nojūdzies esi, vai? — Vasja apjuka.

—       Es tev saku — ved pie Zaļknābja! — Borja piedraudēja. — Citādi sākšu kliegt.

Vasja ar visu spēku atgrūda Borju — izbalējušais katūna krekls neizturēja un nostirkšķēja.

—       Vai tu jau kopš dzimšanas esi dumjš vai izliecies? — viņš sadusmojās. — Mēs taču abi pūšam vienā taurē.

—   Kādā taurē?

Vasja smīnēja.

—   Kāpēc tad tēvs tevi sūtīja ekspedīcijā? Lai šie tev uzticētos, lai hi viņus izsekotu. No kā tad mēs dabūtu zināt, ko jūs, pilsētnieki, mežā darāt? No tevis, tikai no tevis. Tātad tu mums esi tāds kā aģents, ziņotājs.

«Aģents!» Kreilim šis vārds iecirta kā ar pātagu. Taisnība — viņš jau iepriekš bija sapratis, ka tēvam un Peščaļinam par ekspedīciju ir kaut kāda īpaša interese, taču nekad nebija varējis iedomāties, ka viņu speciāli sūta izsekot katru ekspedīcijas soli.

Ak tad tāpēc tēvs naktī atnāca pie viņa un izprašņāja par maršrutu! Un lika brīdināt «savējos», kad tie cirtīs mežā ozolus, ja bērni uzskrietu virsū.

Pēc tam skolotāja saņēma vēstuli, ka ekspedīcijai jāmaina maršruts, un viņi nonāca Slīkšņu čikstā.

Kreilis palaida Vasju vaļā un novērsās. Būs ļoti nepatīkami, ja ekspedīcija griezīsies atpakaļ. Ko lai tagad dara? Vai tiešām jāsamierinās ar visu, ko saka šis blēdis Vasja, un jāatstāj Zaļknābis uz veselu nedēļu pagrabā?

—   Vispār tu mums esi varens palīgs, — Vasja viņu uzslavēja. — Vai atceries to gadījumu krāmu tirgū?… Kā tu brīdināji manu tēvu, lai viņš netirgojas ar āpšu ādiņām… Un toreiz mežā… Mēs zāģējām ozolu, bet tu uzsvilpi, padevi signālu. Pareizi darīji. Citādi mēs būtu redzami uz tā briļļainīša fotokartiņām. Tagad viss ir pa pirmo. — Vasja pēkšņi iesmējās. — Es pastāstīju tavam tēvam par to svilpšanu. Viņš nopriecājās. «Mans dēliņš,» viņš teica, «ir varens puika, dūšīgi cenšas. Tiklīdz pārdosim ozolus, būs viņam — tas ir, tev — jāizsniedz prēmija.»

—   Kāds tam sakars ar tēvu? — Kreilis aizdomu pilns jautāja. — Kur tu viņu satiki?

—   Viņš bija mūsmājās. Steidzinaja, lai ātrāk sazāģē ozolus. Šodien tie jāaizved.

—   Savkin, nemuldi! Kāpēc tēvam vajadzīgi jūsu ozoli?

—   Kāds eņģelītis! — Vasja piemiedza aci. — Sis neko nesaprot! Domā — tavs tēvs tapat vien pastaigājas pa mežu? Lasa puķītes un odziņas, elpo svaigu gaisu? Kā tad! Vai es pa jokam izlaidu alnīti no

aploka? Bet tavējais bija tūļa un neprata nošaut. Vārdu sakot, mēs daratn vienu darbu. Mēs, alksnainieši, sada- būjam, ko vajag, un tavs tēvs ar Peščaļinu to mantu pilsētā iztirgo. Bet naudiņa uz galviņām. Tava daļa ari tiek. Redz ta, puisīt! — Vasja visžēlīgi uzsita Kreilim pa plecu.

Borja sašļucis sērīgi paskatījās uz ciemata pusi.

Viss pagalam! Nav vairs vāveru, putnu un aļņu, nav ziedu un medus pilnu meža pļaviņu, nav līksmo, balto bērzu, kluso egļu un ozolu; savus taustekļus visur izpletušas sarūsējušas kapeikas. Nav arī draugu, nav jautras ekspedīcijas — visur tikai kails aprēķins: tu man, es tev, kurš kuru apkrāps …

—       Bet… bet Zaļknābi laid vaļā, — viņš stostīdamies lūdza.

—   Gan jau! — Vasja nevērīgi atmeta ar roku.

Tajā brīdī Kreilis ieraudzīja, ka no malējās mājas

lieveņa ar piena kannu rokā nokāpj Vasjas māšele Ņusja, bet viņai pakaļ kāds zēns, ieģērbies platos, lielos svārkos. Ņusja iedeva viņam piena kannu, un zēns pāri kartupeļu laukam skriešus metās uz mežu.

—       Ak izlaidusi gan! — Vasja nolamājās un laidās šķērsām pāri laukam skrējējam pretī. Kreilis joza Vasjam pakaļ. Viņš pazina Zaļknābi.

Vasja ātri vien bija panācis Zaļknābi un, saķēris aiz svārku piedurknes, vilka atpakaļ uz mājām.

Zaļknābis, cik spēka, turējās pretī. Piesteidzās Ņusja un, uzklupusi brālim, sāka zvetēt tam ar dūrēm pa muguru.

—   Laid vaļā! Neaiztiec viņu! Nav brīv!

Vasja iespēra rnāšclei ar kāju.

Meitene atlidoja sāņus un, ieraudzījusi pieskrējušo Borju, iekliedzās:

—   Re, tas ir tas jūsu puika! Neatdod viņu!

Kreilis pats neapjēdza, kā bija sadevis Vasjam, Divi

trīs meistarīgi zvēlieni — un Vasja gulēja zemē.

Tomēr viņš ātri bija kājās, pataustīja žokli un nospļāvās.

—       Ak tad tā… Tu te rādīsi, kā proti kauties?… Divi pret vienu! — Tad, pienācis Kreilim cieši klāt, viņš draudīgi pačukstēja: — Pagaidi vien, nodevēj, pastāstīšu visu tavam tēvaini

Pie bērniem skrēja Svetlana.

—       Ai, Zaļknābīt, te tu esi! Kā mēs tevi meklējām… Bet kads tu izskaties?!

Vasja saprata, ka spēki nav vienādi, un atkāpās, piespiesti iesmiedamies.

—       Jūs nu gan, pilsētnieki, esat jocīgi. Tā mums ir tāda spēle — ietupinām jauniņos pagrabā. Drosmes pārbaude. Bet jūs jau jokus nesaprotat, tādu traci sacēlāt. — Un viņš piesardzīgi pavirzījās Zaļknābim tuvāk un paraustīja viņu aiz svārku piedurknes. — Bet kāpēc tu esi uzvilcis svešas drēbes? Tas nu neies cauri! …

—       Tie nav tavi svārki! — Zaļknābis atrāvies izaicinoši teica.

—        Ko? Manās mājās pievācis, un nav mani? Tūlīt velc nost!

—   Atdod, Zaļknābi, nepinies ar viņu! — Borja teica.

—       Nenāk ne prātā! — Zaļknābis attaisīja svārkus un parādīja Vasjam pie iekšdrēbes piešūto balto kabatu ar violetajiem burtiem D. P. — Izlasi… Pats zini, kam pieder šie svārki.

—       Tie taču ir Denisa Polozova svārki! — ieraudzījusi burtus, iesaucās Svetlana.

Vasja pietvīcis metās pie Zaļknābja, saķēra viņu aiz pleciem un briesmīga niknuma gribēja noraut svārkus.

Svetlana bikstīja Kreili.

—       Ko tu stāvi! Palīdzi Zaļknābim! Svārkus nedrīkst atdot.

Taču Borja pat nepakustējās.

—   Jods ar tiem svārkiem! Tādu nieku dēļ villoties…

Vasja iekarsis nogāza Zaļknābi, un svārki, vīlēs nostirkšķējuši, beidzot nokļuva viņa rokās.

Zaļknābis, viss ar zemēm novārtījies, metās virsū spēcīgajam pretiniekam, bet tas, dūres uz priekšu izstiepis, nelaida viņu klāt.

Svetlana to nevarēja noskatīties. Pieskrējusi no sāniem pie Vasjas, viņa izrāva tam no rokām svārkus un metās prom uz nometni.

—       Lieliski, Svetlana! — Zaļknābis priecīgi iekliedzās.

Vasja gribēja skriet meitenei paka], bet Zaļknābis paguva aizlikt viņam priekšā kāju, un Vasja nostiepās gar zemi.

Nabaga Zaļknābi ķēra smagas dunkas, un šoreiz viņš nebūtu ticis sveikā cauri, ja atkal neiejauktos Kreilis.

—       Pielūko, mēs vēl tiksimies! — Vasja piedraudēja Borjam un Zaļknābim ar dūri un, nikni pametis māše- Iei ar roku, aizvilkās uz mājam.

Ņusja, bailīgi acis uz brāli mezdama, centās turēties pa gabalu no viņa.

—       Zini, Vasja viņu atkal sitīs, — Zaļknābis nopūties sacija, nenolaizdams acu no meitenes.

Kreilis tikai paraustija plecus un greizi pablenza uz Zaļknābi.

—   Nu, brāl, dabūji pa mici?

—   Tas nekas! Galvenais, ka svārki ir mūsu rokās.

DZIĻĀ GRAVA

Nometnē bija tikai Svetlana. Viņa atnesa svārkus, kurus bija paslēpusi teltī, un iedeva Zaļknābim.

—       Saprotu … Tu esi atklājis noslēpumu. Šodien mēs uzzināsim visu par ozoliem un par Denisu Polozovu.

Zaļknābis pamāja — skaidrs, ka Deniss nav vainīgs. Ozolus mežā nocirtuši pavisam citi cilvēki. Un šie ozoli paslēpti Dziļajā gravā. Šodien tos vedīs prom uz pilsētu. Kreilis strauji pagriezās pret Zaļknābi.

—   Kur? Kur tie ir paslēpti?

—   Dziļajā grava.

—   Bet kas tos vedīs uz pilsētu?

—   Nu tie … malu mednieki… meža zagļi. Cenzdamies neaizrauties ar liekiem sīkumiem —

piena meklēšanu, tikšanos ar «mežonēnu», ieslodzījumu pagraba —, Zaļknābis atri pastāstīja, ko viņam izdevies šorīt uzzināt.

—       Zirgos! — Svetlana priecīgi iesaucās. — Uz mežu! Sameklēsim bērnus, izstāstīsim viņiem — un tad visi kopā uz Dziļo gravu! Ielenksim tos meža zagļus!

Zaļknābim tāds plāns iepatikās, un viņi abi ar Svetlanu pazuda teltī, lai ieliktu fotoaparatā jaunu filmiņu.

Bet Kreilim bija piemeties tāds kā drudzis. Ja vien Vasja Savkins nemeloja, šodien no pilsētas pēc ozoliem atbrauks viņa tēvs. Un pēkšņi gravā iebruks bērni — vesels bars puiku un meiteņu no pilsētas un no ciemata. Zaļknābis, protams, visus nofotografēs. Pēc tam tēvu aizvedīs uz ciema padomi, sastādīs aktu. Un visi dabūs zināt, ka viņš, ekspedīcijas dalībnieks Borja Ļevšins, ir malu mednieka dēls.

Borja paklausījās, kas notiek teltī. Zaļknābis sunī- jās — acīmredzot filmiņa bija aizķērusies.

Pametis acis apkārt, Kreilis ieskrēja rnežā.

Kamēr Zaļknābis un Svetlana ņemsies ar fotoaparātu, pēc tam sameklēs Sašu Morozovu, skolotāju un bērnus un visu norunās, varbūt viņš pagūs pirmais nokļūt Dziļajā gravā.

«Bet kur šī sasodītā grava ir?» Kreilis pēkšņi apķērās. «Jāpajautā kādam vietējam. Re, tur viens nāk pretī.» Borja sāka iet lēnāk un vērīgi skatījās. Pa taciņu ātrā solī tuvojās meitene. Kreilis uzmanīgi sāka viņu iztaujāt.

Meitene atbildēja, ka visi skolas mežniecības bērni jau no rīta aizgājuši uz mežu pie nozāģētajiem ozoliem. Bet atgriezušies tukšā. Atraduši tur tikai samestus zarus, ozolu pašu vairs nav bijis, acīmredzot aizvesti. Patlaban bērni strādājot skolas mežniecībā — lasot kaitīgos kukaiņus.

—   Bet vai tu neesi redzējis Denisu? — meitene savukārt noraizējusies jautāja Kreilim..

—  Kas tad ar viņu nolicis?

—   Pazuda jau kopš paša rīta. Izsaucāmies un izūji- nājāmies pa visu mežu… Nekur nav. Iešu paprasīt mammai. Varbūt aizbraucis kādās darīšanās pie Pala Paliča.

Kreilis pajautāja, kā var aiziet uz Dziļo gravu.

—   Pie Sošas griezies pa labi, tad cauri alkšņiem, pāri ceļam — turpat ir Dziļā grava. Kāpēc tu gribi tur iet?

—   Stāsta, ka gravā esot daudz ievogu, — Borja teica uz labu laimi.

—  Vēl jau nav gatavas, nomizosi zobus.

—  Man patīk, kad nomizo zobus …

Meitene pārsteigta noskatījās viņam pakaļ.

Kreilis neatcerējās, kad vēl bija tā skrējis. Viņš nelikās ne zinis par saknēm un celmiem, tik tikko paguva izvairīties no asajiem zariem, kas mērķēja iecirst viņam tieši pa seju.

Pēc divdesmit minūtēm viņš šķērsoja iebrauktu lauku ceļu, aiz kura mežs kļuva nolaidenāks un bija piebiris ar pussatrūdējušām lapām — sākās grava.

Nokāpis lejā, Kreilis pamanīja automašīnas riteņu rievainās sliedes. Viņš pieliecās — tās bija tikko iebrauktas.

Tatad no pilsētas jau ir klāti Bija dzirdamas dobjas balsis. Paklupis uz saknes, Borja gandrīz pakrita.

—   Klusāki — viņš izdzirdēja sev virs galvas skaļu čukstu.

Paskatījies uz augšu, Kreilis biezajos kārklu krūmos, kas bija saauguši pa visu gravas nogāzi, ieraudzīja kādu puiku. Tas māja, lai Borja iet tuvāk. Borja pazina Denisu Polozovu.

—   No kurienes tu? Kur tad citi? — viņš čukstus jau- taja, kad Kreilis bija uzrāpies pa gravas nogāzi.

—  Tevi māsiņa meklē… Kur tu biji pazudis?

—   Paskaties, kas te noliek… — Deniss uzmanīgi pašķīra krūmus: kādus simt metrus no zēniem stāvēja nobružāta kravas automašīna un trīs vīri vilka laukā no kritušu zaru kaudzes ozolu baļķus.

Kreilis ieraudzīja tēvu un veco Peščaļinu. Rīkotājs bija Peščaļins, bet tēvs bez kādas jēgas grozījās ap viņu un šoferi, visu laiku kaut ko pamācīdams, taču viņa pārinieki nelikās ne zinis. Tēvs, kā aizvien, izskatījās samurcīts, sapinkājies, īsos, apdilušos svārķeļos, izbalējušā kreklā.

«Atkal kā putnu biedēklis,» Borja nodomāja, un viņam aiz žēluma sažņaudzās sirds.

—   Padomā, — Deniss satraukti čukstēja. — Viņi nozāģējuši mežā ozolus. Un paskaties, kur paslēpuši — Dziļajā gravā. Man tomēr izdevās izsekot. Bet tagad grib vest prom. Droši vien uz pilsētu, tikai viņiem nekas neiznāks. Neļausim!

—   Kā tad neļausim?

—  Tā … Man vienam pašam, protams, tas nebūtu pa spēkam, bet tagad mēs esam divi un izdarīsim tā — fu skrien uz Alksnaini un pasauc mūsējos, bet es palikšu te. Kamēr viņi piekraus mašīnu, mūsējie būs klāt.

Kreilis uzrāva" plecus.

—   Kas tad tev? — Deniss paskatījās uz viņu. — Tu taču trīci… Varbūt baidies?

—  Nē, — Borja izmocīja. — Labāk tu pats aizskrien uz ciemu. Es taču tur nevienu nepazīstu.

—   Tā laikam būs pareizāk, — Deniss viņam piekrita. — Bet, ja šie ātrāk tiek galā ar baļķiem, tu sacel traci. .Ja izdodas, pieraksti mašīnas numuru. Bortiem visu laiku uzmests brezents.

Viņš palaida Kreili savā novērošanas punktā un pieliecies aizjoza uz ceļa pusi.

Kreilis paskatījās uz kravas mašīnu. Šoferis jau bija nolaidis leja pakaļējo bortu, un patlaban pie mašīnas tika pievilkts pirmais baļķis.

Borja iekoda lūpā. Re nu, kā tas ir! Tēvs visu laiku viņam stāstīja, ka esot kopš bērnības pieradis pie meža, nevarot bez tā dzīvot, ka mežs esot viņu gādnieks un maizes devējs un viņi ņemot to, kas likumīgi pienākas, bet patiesībā, ka izrādās, viņš ir visparastākais malu mednieks un laupītājs. Tātad Vasja nav melojis.

«Lai!» Kreilis atriebīgi domāja. «Lai tūlīt pat tēvu saņem ciet, aizved uz ciema padomi un atmasko… Tā viņam arī vajag!» Bet tai pašā brīdi uzplaiksnīja cita doma: viņš, Borja, taču arī nav labāks. Viņš kļuvis tēvam — malu medniekam — par palīgu. Vai tas nebija viņš, kurš pārdeva tirgu zivis, malku, medījumu, sienu un nekad īpaši nedomāja, kur un kā tēvs to visu dabūjis? Lai tad arī viņu ņem ciet!

Kreilis noskrēja lejā gravā un devās pie smagās mašīnas.

Pirmais viņu ieraudzīja šoferis — puisis ar gludi noskūtu galvu un raibu kovboja kreklu mugurā.

—   Ko tev vajag? Ko tu te meklē? — viņš apjucis jautāja.

—   Borja? Tu?… — Tēvs bija pārsteigts. — Kāds vējš tevi te atpūtis? Vai varbūt ir kādi jaunumi?

—   Jā, ir, — Kreilis nomurmināja un, piegājis pie tēva, pavilka viņu sāņus, laikam gribēdams parunāt zem četrām acīm.

—   Sper tik va|ā, — tēvs teica, uzpūzdains dēlam vīna smaku. — Te visi ir savējie.

«Atkal piedzēries!» Borja savieba seju.

—   Ko lai speru vaļā? Tu mani esi piekrāpis… Bet pats teici, ka milot mežu, nevarot bez tā dzīvot. Ņēmi mani līdzi medībās, sēnēs, makšķerēt. Bet patiesībā? Ko tu darīji mežā? Un uz upes? Kāpēc tagad ved prom ozolus? Jūs ar Peščaļinu esat malu mednieki, vairāk nekas! — pēdējos vārdus Kreilis gandrīz iekliedza tēvam sejā. — Izbeidz te ņemties! Pietiks strādāt nelietības. Taisies, ka tiec prom ar veselu ādu! — Borja vairs nebaidījās no tēva, vilka viņu aiz piedurknes prom, bet pats, lai gan neskatījās uz to pusi, visu laiku juta, ka vecais Peščaļins ir turpat blakus.

—   Mēs esam meža saimnieki! — viņš pārmēdīja vai nu tēvu, vai pašu Peščaļinu. — Kas jūs par saimniekiem, ja no visiem jābaidās… Un pareizi ir, ka baidāties.

—   Ko tu… ko tu runā! — Semafors apjucis sāka murmināt, bezjēdzīgi vicinādams garās rokas. — Šitādus vārdus miesīgam tēvam! Ka es tev … Es tev tūliņ … — Viņš sakampa dēlu aiz pleca un pierāva sev klāt.

—   Sit, nu iesit ari! — nevaldīdams pār sevi, iekliedzās Kreilis. — Tik un tā jūs esat izsekoti! Nekur jūs tos kokus neaizvedisiet! Neļausim, un cauri tā lieta!

—   Ko tu teici, ko? …

—   Izbeidz! — iejaucās Peščaļins, paskatījies visapkārt. — Puiku tu varēsi pārmācīt vēlāk — mājās. Kas tad ir izsekojis, ko? Mežzinis, vai? Bet varbūt milicija?

—   Jā! — Kreilis nikni atcirta. — Tūlīt visi liksies jums virsū!

Peščaļins nolamājās. Šoferis steigšus cēla augšā mašīnas bortu.

—   Varbūt Borja tikai muld, — Semafors teica, paraustījis plecus. — Viņam būs rādījies. Iekrausim vismaz vienu mašīnu.

—   Nu nē, paldiesiņ, — šoferis kategoriski atteicās. — Ar jums vēl var tikt aiz restēm. — Un viņš ierāpās kabīnē.

—       Kraujiet vien, kraujiet! Tūlīt jums visiem sakraus! — Kreilis skaļi smējās.

Iekarsis viņš pat iebāza mutē divus pirkstus un griezīgi iesvilpās. Pēc tam skaļā balsī iekliedzās:

—   E-ē! Su-ur-pu-ū! Ātrāk!

—       Izbeidz, muļķi! — Semafors atvēzējās pret dēlu. — Kam tu roc bedri?

—       Viņš nemaz nav tāds muļķis, — ierunājās Peščaļins. — Cik var, tik cenšas… Mūs tomēr brīdināja.

Viņi abi ar Semaforu sameta kravas kastē cirvjus un virves, tad ierāpās ari paši, un mašīna ierēkusies aizbrauca.

Kreilis stāvēja, galvu nokāris, un košļāja kādu zāles stiebriņu.

«Cenšas… Mūs tomēr brīdināja,» viņam skanēja ausīs Peščaļina pēdējie vārdi.

Ko viņš bija izdarījis? Nevis aizturējis mašīnu, malu medniekus, bet pats palīdzējis tiem laikus nozust! Tātad nav nemaz tik viegli pacelt roku pret savu tēvu.

Kreilim ienāca prātā grāmata par Pavļiku Morozovu. Tas gan bija cilvēks! Ne no ka nebaidījas. Bet kas ir viņš — Borja Ļevšins? Gļēvulis, niecība!

Borja dusmīgi izberzēja ar dūri acis, savieba seju — viņam gribējās raudāt. Taču asaru nebija.

Pēc kādām divdesmit minūtēm Deniss Polozovs atveda uz Dziļo gravu bērnus un Jeļenu Ivanovnu.

Uz celma, galvu rokam aptvēris, sēdēja viens pats Kreilis. Mašīna jau bija pazudusi, ozoli gulēja kur gulējuši, pārklāti ar kritalām.

—       Aizlaidu… Nevarēju aizturēt, — Kreilis drūmi sacīja.

—       Borja, bet viņi taču neko nav aizveduši! — iesaucās Zaļknābis.

—   Nepaguva, aizbrauca tukšā.

—       Skaidrs! — Zaļknābis vērīgi palūkojās uz Borjas saplēsto kreklu un saskrāpēto seju. — Tu viņiem neļāvi? Iznāca pamatīgs kautiņš, vai ne? Viens pats pret trim.

Raja meklēja aptieciņā jodu.

Kreilis pielēca kājās.

—       Ne ar vienu es neesmu sakavies. Viņi tikai pārbijās un aizbrauca.

—       Vai tu vismaz pierakstīji mašīnas numuru? —- jautāja Saša.

Kreilis novērsa acis.

—   Nepaguvu …

Deniss sarauca pieri.

—       Galveno mēs tik un tā neesam izdarījuši. Vajadzēja aizturēt cilvēkus, bet ozoli… Kam tie tagad vajadzīgi! Vienīgi var atdot kolhozam.

—       Bet es taču zinu, kas tos ozolus nozāģēja, — Zaļknābis viņu partrauca. — Es jau jums stāstīju. Kūms un vēl viens kūms.

—       Tas vēl jāizpēta, kas tie par kūmiem. — Deniss paraustīja plecus. — Varbūt viņi ir no Alksnaines, bet varbūt arī nav. Pie Savkiniem nāk visādi cilvēki, bet tie, kas šodien gribēja aizvest kokus, bija pavisam sveši. Acīmredzot te darbojas vesela banda.

—        Bet kāpēc Savkinu pagrabā bija tavi svārki? — Zaļknābis neatlaidās. — Es tos nofotografēju. Tur taču ir tiešs sakars.

—       Tā ir gan. No Savkiniem var visu ko sagaidīt. Bet, kamēr viņi nebūs piespiesti pie sienas, neparko neatzīsies.

Zaļknābis piebikstīja Kreilim pie pleca un paklusā balsī jautāja:

—       Varbūt tu kaut ko vari pateikt? Atceries — mēs redzējām, kā zāģēja ozolus. Vai tu šodien nevienu no viņiem nepazini?

Bet Kreilis paraustīja plecus un novērsās.

—       Iesim uz ciema padomi un visu izstāstīsim, — Deniss ieteica.

Atstājuši pie ozoliem sargus, bērni devās uz Alk- snaini.

Borja vilkās visiem aiz muguras.

Jeļena Ivanovna mazliet atpalika un pagaidīja Ļev- šinu.

—   Borja, kas tev noticis? Vai tik tu neesi saslimis?

—       Jā-ā, šajā vietā dur, — Kreilis norūca, nepaceldams acu uz skolotāju. — Laikam būs aklā zarna. Man jau dakteris sen teica.

—       Tie nav nekādi joki. — Jeļena Ivanovna pētoši paskatījās uz zēnu. — Un cits nekas tev nedara raizes?

Kreilis neatbildēja.

—  Nu tad aiziesim tūlīt uz ciema slimnīcu. Es pati tevi aizvedīšu.

Kreilis nopūtās un sāka iet lēnāk.

—  Jeļena Ivanovna, — beidzot viņš ierunājās. — Laidiet mani uz mājām. Nu kas es par ekspedīcijas locekli! Kam es jums tāds deru?

—   Paklausies! — Jeļena Ivanovna brīnījās. — Ko tu tagad runā? Tu taču pārgājienā esi īsts biedrs — drošs, atjautīgs. Bet šodien patiešām izturējies kā drosminieks — neļāvi aizvest ozolus.

—   Ak, kāds nu es drosminieks! — Kreilis saviebās, it kā viņam sāpētu zobi. — Tik un tā man jātiek mājās. Mans tēvs… Viņš dzer, taisa tračus. Brāļukiem nav nekādas dzīves. Es iešu prom …

—   Mums bez tevis būs grūtāk, — skolotāja atzinās. — Drīz vajadzēs braukt ar laivām. Bērni nekad nav airējuši. Kā mēs tiksim galā?

—  Nē, man vajag uz mājām.

—  Tad jau nekā… Ja nejūties vesels, brauc prom. No Alksnaines iet autobuss …

TELEGRAMMA

Kreilis gribēja nozust vakarā. Bet, kad viņš atnāca uz pieturu, autobuss jau bija aizgājis. Vajadzēja atgriezties nometnē.

Par viņa nodomu zināja tikai Jeļena Ivanovna, neviens cits. Borja izvairījās satikties ar skolotāju. Viņš ielūkojās «vīriešu» teltī, kur gulēja kopā ar Sašu, Mahortovu un Zaļknābi. Tur neviena nebija. It kā patiešam būtu saslimis, Kreilis nolikās uz sava matrača, saritinājās un sāka blenzt pelēkajā telts audekla.

Borja nolēma, ka neies arī skolā. Aizbrauks prom no šejienes, saks jaunu dzīvi, piemēram, iestāsies tehniskajā skolā. Var kļūt, par ko vien grib. Par elektriķi. Pat par tēraudlējēju! Vai arī aizbrauks un Donbasu un izmācīsies par ogļraci.

Viņš nemanīja, kā pēc visiem satraukumiem bija cieši iemidzis, un pamodās no spalgajām taures skaņām… Ritsl Mahortovs un Zaļknābis vēl tikai sāka staipīties, bet Sašas jau vairs nebija teltī. Borja nolēma klusu tū- lit pēc brokastīm pazust, tiklīdz visi būs izklīduši katrs savās darīšanās.

Tagad viņš aizskrēja nomazgāties — tālāk prom, pie strautiņa. Bet pie strauta Saša Morozovs rādīja meitenēm, kā jāiet pa mežu. Pēc viņa pavēles meitenes soļoja zosu gājienā, cenzdamās iet klusu, liekot vispirms nevis papēdi, bet visu pēdu. Kļavai, Svetlanai un Rajai aiz muguras soļoja vēl divas meitenes: Denisa spriganā māsiņa un bijušais «mežonens» — Vasjas Savkina māsa.

Pagaidām viņām nekas neiznāca. Borja gribēja parādīt, kā jāiet, bet viņš, protams, to nedarīja.

—   Saša, mēs noteikti iemācīsimies, — teica Raja Bo- kastikova. — Bet Mahortovs visu sabojās. Auros ka vienmēr pa visu mežu, un mēs tāpat ncieraudzīsim nevienu zvēru.

—  Vai šeit ir zvēri? — jautāja Svetlana.

«Ohol Skaidrs, ka ir!» Kreilis gribēja teikt. Bet viņš, protams, neteica. Bērni viņu pat nepamanīja.

Meitenes pa to laiku bija saplūkušas dadžu lapas un lielījās un priecājās. Borja nerādījās — it kā būtu svešs… Atklājās, ka viņas tāpēc saplūkušas dadžu lapas, lai pabāztu zem cepurēm: bija gaidāma karsta diena… Jā, tas nav noliedzams: Morozovam gaiša galva — pareizi māca.

Atskrēja Zaļknābis un tūlīt pat, vēl mazgādamies un ūdeni sprauslādams, sāka stāstīt, ka pirmās pamostoties lakstīgalas — apmēram vienos naktī, zīlītes — ap trim, bet zvirbuļi ceļoties vēlāk par visiem — gandrīz sešos no rīta.

—   Mahortovs ceļas vēl vēlāk, — Klāva viņu pārtrauca.

Viņiem bija jautri. Zaļknābis pastāstīja arī par ziediem, ka pienene atverot ziedlapiņas sešos no rīta un pulkstenītes septiņos vai astoņos, bet trijos pienenes jau aizverot, ta ka pēc puķēm, tapat kā pēc putniem, varot pateikt, cik ir pulkstenis. Kur tas briļļainītis to visu dabūjis zināt?

Pa to laiku Saša bija pievedis viņus pie kvartāla stabiņa stigas malā un palūdza pēc staba noteikt debespuses — kur ir ziemeļi un kur dienvidi. Kreilis labprāt būtu piegājis tuvāk, šī gudrība arī viņam nebija zināma.

—   Vai jūs redzat skaitļus? — Saša skaidroja. — Iegaumējiet: pirmais numurs vienmēr ir ziemeļrietumu stūrī, bet pēdējais — dienvidaustrumu stūrī. Līnija starp vislielāko un vismazāko numuru virzienā uz augšu no vismazākā numura norāda uz ziemeļiem.

«Cik interesanti ir ar viņiem,» Kreilis nodomāja.

Kaut vai sarunas vakaros pie ugunskura … Ko visu gan nesapņoja jaunie meža sargi un ekspedīcijas dalībnieki! Cik labi būtu visiem kopā izaudzēt šeit, Avotos, Sibīrijas ciedra priežu aleju, iemācīties uzpotēt ciedru šejienes priedei, ieaudzēt Karēlijas bērzu (sēklas kokaudzētavai Alksnaines bērniem jau atsūtījusi Petro- zavodskas skolas mežniecība), sameklēt mežā sen iz- zudušo neparasto bumbieru šķirni «Vēža kakliņi» un uzdāvināt to vietējiem dārzkopjiem, iemitināt jaunas putnu un dzīvnieku sugas un vispār pārvērst Avotus rezervātā …

Un tagad Borjam jāiet prom … Jāpamet viņi visi.

Vissliktāk viņš jutās, kad vajadzēja iziet no telts un pievienoties citiem … brokastot kopā ar visiem, atbildēt uz jautājumiem …

Beidzot viss bija galā. Bērni izklīda kur kurais, un Kreilis palika viens pats. Taču vieglāk nekļuva. Viņš vēlreiz pārlaida acis savai teltij. Paņēma no Morozova guļvietas ekspedīcijas dienasgrāmatu. Patīksminājās par Sašas rūpīgi zīmētajiem atmosfēras parādību pieņemtajiem apzīmējumiem … Tikai tagad viņš uzzināja, ka sarmu apzīmē ar kāsīti, lietu — ar punktu, skaidru laiku — ar aplīti, bet stipru vēju — ar lauztu līniju … Taču bija laiks posties ceļā.

Uzmetis plecos mugursomu, Kreilis pēdējo reizi par- laida skatienu nometnei un sparīga soli devās cauri Alksnainei uz autobusa pieturu.

Pie veikala viņš ieraudzīja Vasju Savkinu. Vasja tā steidzās, ka gandrīz vai uzskrēja viņam virsū. Seja viņam staroja.

—  A-ā! Sveikiņš! Kur jūsējie aizgāja?

—   Kur vajag, tur aizgāja, — Borja neapmierināts atbildēja. — Kāpēc tev tas jāzina?

—       Jums pienākusi telegramma. Uz J. Pere … Pere… Uz J. Perepelkinas vārda … — Vasja, atplētis plaukstu, izlasīja uz baltās lapas. — Man nupat pastnieks iedeva. Lika jums aiznest.

—   Nu tad aiznes! — Kreilis pamāja uz upes pusi.

Taču Vasja nesteidzās.

—       Bet vai tu zini, kas tā par telegrammu? Taisni satriecoša. Pērkons skaidrā dienas laikā. Prasa, lai jūs atgriežoties mājās. Es jau izlasīju.

—   Ko tu saki? — Kreilis sāka mirkšķināt acis.

—       Izlasi pats! — Vasja iedeva viņam atvērto telegrammu. — Ta, kā es teicu.

Kreilis ātri pārlaida tai acis.

«Ienākušas ziņas par rupjiem pārgājiena noteikumu pārkāpumiem, nepieļaujamām novirzēm no maršruta. Bērni pakļauti bīstamas saslimšanas briesmām. Vecāki ir panikā. Nekavējoties atgriezieties. Skolas direktors Stukalovs.»

—       Re nu! — Vasja nerimās smaidīt. — Dabūjāt, ko gribējāt! Parādīja jums garu degunu… — Un viņš muļķīgi iedziedājās: — Un pie Lie-lās Alk-snai-ne-es godam kara gaitas beigt!

Borja saburzīja telegrammu.

—   Savkin, vai tas ir tavs darbs?

—       Protams, vai nu gluži bez manis, — Vasja vīpsnādams atteica. — Bet vispār tas ir ļoti labi, ka jūs sauc atpakaļ. Pietiek! Jūs traucējat mūs. — Paskatījies apkārt, viņš pienāca Borjain tuvāk. — Tu jau laikam zini, ka šie pilsētnieki izspiegojuši Dziļajā gravā paslēptos ozolus un nav ļāvuši aizvest uz pilsētu. Bet mani izsauca uz ciema padomi un tincināja, kas būtu varējis tos mežā nozāģēt. Vai tu saproti, pēc kā tas ož? Tā ka ātrāk laidies lapās!

Kreilis klausījās un juta, ka vaigi kļūst sarkani.

Kas tagad būs? Jeļena Ivanovna saņems telegrammu un, iespējams, liks ekspedīcijai atgriezties.

Un, kad bērni pārnāks, Maiskā sāksies lielā runāšana. «Ak tic ir tie paši, kās pusceļā aizmukuši …»

Bet tad Borja apķērās, ka viņš jau pats pirmais bēg — un kā vēl: slepus kā zaglis, nevienam ne vārda neteicis. Ek, Kreili, Kreili, kas gan to izdomājis, ka tu esot drosmīgs un bezbailīgs zēns!

—        Dod šurp telegrammu! — Vasja pastiepa roku. — Tūlīt aiznesīšu jūsējiem. Tas tik būs pārsteigums!

Kreilis sakoda zobus, viņa skatiens satumsa. Pēkšņi viņš pacēla rokas Vasjam pie pašas sejas, saplēsa telegrammu sīkās strēmelītēs un iebaza tās kaba'tā.

—       Nekādas telegrammas nav bijis, — viņš klusi noteica.

—       Ko tu izdarīji! — Vasja vai pamira, bet tūlīt bezrūpīgi atmeta ar roku. — Liela muiža!… Es varu ta- pat arī pateikt.

—       Ej un pasaki! Tad arī es iešu, — Kreilis piedraudēja, — uz ciema padomi. Man ir ko pastāstīt. Par ozoliem, par svārkiem un vēl šo to…

—       Ak tu tā sāc runāt! — Vasja iesvilpās, brītiņu klusējis. — Tikai neaizmirsti: kā tu man, ta es tev. Ja saks pētīt — tavam tēvam arī labi neklāsies.

—  Varbūt es tieši to gribu! — Borjam izlauzās.

—  Tads kā driģenes saēdies! — Vasja iesaucās.

—       Pietiks! — Kreilis dzedri noteica. — Un atceries: ekspedīcija neatgriezīsies mājās. Mēs iesim tālāk — līdz galam. Bet telegrammu aizmirsti! Tu to neesi saņēmis. — Un, pametis Vasju apstulbušu stāvam, viņš pagriezās uz upes pusi — pie savējiem.

Bērni viņa atnākšanai nepievērsa sevišķu uzmanību. Neviens taču nezināja, ka Kreilis bija gribējis pamest ekspedīciju.

Vienīgi Saša, ieraudzījis Borju, nobažījies jautāja:

—   Kur ir Mahortovs?

—       Kā lai es zinu? — Kreilis noburkšķēja. — Vai es šim kāda aukle?

Je|cna Ivanovna, notrāpījusi izdevīgu brīdi, ari apjautājās:

—   Izveseļojies?

Boriss paraustīja plecus.

—   Nu tā … mazliet apārstējos …

ZIVJU MAZUĻU GLĀBŠANA

Vakarā visi sēdēja pie ugunskura un gaidīja Denisu, kuru nesen bija izsaucis kolhoza priekšsēdētājs.

Pēc pusstundas Deniss atgriezās un pateica, ka rit agri no rīta viņiem jācjot glābt zivju mazuļus. Pamanījis, ka neviens neko nesaprot, Deniss sāka skaidrot:

—   Soša pavasari stipri pārplūst. Zivis dodas no upes uz seklākam vietām nārstot. Kad upe atgriežas gultnē, mazuļi neiet līdzi ūdenim, bet ielien dziļāk dūņās, paslēpjas bedrēs un mazos ezeriņos. Tagad iestājies karsts laiks, bedres un ezeriņi izsusē, ja zivju mazuļus neizķers un neielaidīs upē, viņi aizies boja.

—   Un mums tie stagari jāizķer? — Petja Sizovs saīdzis jautāja. — Tu pats teici, ka viņu tur ir miljoniem. Ķerdams neizķersi…

—   Tāpēc jau valde mums uztic tādu uzdevumu. Visi strādā uz lauka. Mums jāiet palīgā … — Deniss uzmeta Petjam nopietnu skatienu. — Ja kāds baidās no zivju mazuļiem, lai atpūšas pa to laiku.

—   Nē jau… es tikai gribēju… — Petja murmi- naja. — Kur mēs ņemsim tik daudz makšķeru un āķu? Un ko liksim ēsmai?

—   Zivju mazuļus neķer ar makšķeri, vajadzīgi bri- deņi ar smalku tīklu un grozi. Visus zvejas rīkus dos kolhozs. Bet tagad jāsagatavojas, lai rīt no rīta bez kavēšanās varam doties uz upi.

Deniss ar zēniem aizskrēja uz ciemu.

—   Tas tik ir uzdevums — īsts darbs! — Klāva skaudīgi novilka. — Valstiski svarīgs.

—   Kas tad nu? Tu arī gribi skriet līdzi un palīdzēt? — Vaļa saviebās.

—   Jeļena Ivanovna, cik dienu mēs paliksim Alk- snainē? — jautāja Svetlana.

Visi klusēdami skatījās uz skolotāju, taču, iekāms viņa paguva atbildēt, Zaļknābis pietrūkās kājās.

—   Kas tev? Ģeniāla ideja? — Svetlana vaicāja.

—   Jā, goda vārds! — Zaļknābis uzbudināts sāka vēcināt rokas pa gaisu. — Mēs varam nošaut uzreiz divus zaķus. Un abus ar šiem mazuļiem. Mēs viņus izglābsim un ielaidīsim Sošā. Miljoniem mazuļu! Tie ir miljoni nākamo zivju. Karpas, plauži, ķīši, ālanti un tic… nu kā viņus …

— Delfīni, — Vaļa pateica priekšā. — Haizivis.

—   Nu ko tu, nopietni! Sošā būs tik daudz zivju kā nekur. Kas pēc tam uzdrošināsies to aiztikt?

—  Vienreizēji! — Klāva viņam piekrita.

—   Bet tas ir tikai viens zaķis, — Svetlana atgādināja.

—   Tūlīt būs otrs. Vai jums neliekas tā, ka Deniss Polozovs un viņa draugi mazliet… kā to lai saka …

—   Plātās, — Vaļa atkal pateica priekšā.

—   Pareizi, pareizi! … Ko tu neteiksi — viņi mūs izglābuši Slīkšņu čikstā. Viņi izdomājuši skolas mežniecību. Bet mēs? Ko mēs esam izdomājuši vai atklājuši? Neko. Veicam ekspedīcijas kārtējos uzdevumus.

—   Pieticīgi zinātnes darbinieki, — Svetlana nenocietās.

—   Bet zivju mazuļi palīdzēs mums ierakstīt ekspedīcijas dienasgrāmatā spīdošu lapaspusi un pie tās pašas reizes parādīt Denisam un viņa puikām, ko mēs spējam. Mēs izglābsim Sošas zivju bagātības!

—   Tas patiešām skan lepni, — teica Svetlana.

—  Bet dienasgrāmatā ierakstīsim, ka aizkavējāmies valstiski svarīgā darbā, — ierosināja Klāva.

—  Tieši tā ari ierakstīsim! — Jeļena Ivanovna piekrītoši pamāja.

Nākamajā rītā visus piecēla kājās taures skanīgā balss, kas aicināja Alksnaines pionierus glābt zivju mazuļus.

Atri saposušies, arī ekspedīcijas dalībnieki devās uz kolhoza valdi. No visām pusēm nāca zēni un meitenes. Drīz vien piebrauca pajūgs, piekrauts ar brideņiem, groziem un mucām.

Nogājuši kilometrus trīs pa Sošu uz augšu, mazuļu ķērāji apstājās uz neliela pakalniņa. Viņu acu priekšā pavērās plaša upes paliene, aizaugusi ar krūmiem un sulīgiem platlapjiem. Vietvietām saulē spīdēja mazi, zili ezeriņi un ar grīsli apaugušas bedres vai iedobes, kā vietējie puišeļi tās sauca.

Mazuļu ķērāji piegāja pie pirmās iedobes. Ūdens tajā bija dūņains, saulē sasilis.

Visi dega nepacietībā ķerties pie darba. Zēni izģērbās, palikdami vienīgi peldbiksītēs, un iemeta brideni ar smalko tīklu. Izrādījās, ka vilcēju ir vairāk, nekā bija vajadzīgs. Deniss izvēlējās četrus: divus savējos* un Vaļu ar Kreili.

Pārējie zēni cītīgi ar kājām dnļķoja iedobē ūdeni un plikšķināja ar nūjām — dzina mazās zivteles bridenī.

Vaļa un Kreilis tēloja pieredzējušus zvejniekus. Viņi uzkliedza bērniem, komandēja viņus, lika iet uz vienu vai otru pusi.

Bridenis ar katru mirkli kļuva smagāks, vilkt bija arvien grūtāk un grūtāk.

—   Lielāku troksni! Kustiniet kājas! — kliedza Kreilis uz puišeļiem, būdams pārliecināts, ka pirmais loms gaidāms neredzēti liels. — Dzeniet viņas ārā no grīšļiem!

Beidzot smagais bridenis bija izvilkts krastā. Ar spaiņiem rokās saskrēja meitenes, lai izņemtu zivtiņas. Pārliekušās pār bridenī, viņas spiegdamas metās kur kurā: no brideņa lēca laukā vardes.

Ar izvalbītām acīm, plankumainas, glumas tās plak- šķēdamas krita atpakaļ ūdenī, lēkāja pa krastu, trāpījās zem kājām.

Zēni smējās: tas tik ir loms, ne velti pilsētnieki esot tā trakojuši.

—   Pie velna! — Mahortovs izlamājās, lēkādams pa krastu. Viņš jau kopš mazām dienām baidījās no vardēm. — Tīrā krāpšana! Te nav nekādu mazuļu, tas ir varžu dīķis, vairāk nekas!

—  Jābūt, jābūt! — Deniss pameta greizu skatienu uz Vaļu un ieteica zēniem vēlreiz pāriet ar brideni pār iedobi.

—  Es iešu Mahortova vielā, — Zaļknābis piedāvājās.

Otrā reize bija laimīgāka. Kad puikas, nogājuši vis- garam grīšļiem apaugušajam krastam, izvilka smago brideni sausumā, viņi biezajās dūņās un gleinos ieraudzīja milzum daudz mazītiņu zivtiņu, kas saulē mirdzēja kā sudrabs.

Zvejnieki aiz prieka kliedza «urā!», bet Zaļknābis paguva nofotografēt pirmo lomu tuvplānā.

Mazuļus no brideņa izgāza spaiņos un tad mucās ar liru ūdeni. Pēc tam no jauna devās ar brideni dūņās un izvilka vēl pusspaini mazuļu.

Kad muca bija pilna, atradās darbs arī meitenēm. Viņas sēdās ratos un veda mucu uz Sošu. Sameklējušas tīru, gludu krastu, smēla mazuļus atkal spaiņos un izlaida upē. Ūdenī pazibēja sudrabainas dzirksteles un viena mirklī pazuda.

—       Peldiet, zivtiņas, lielās un mazās! — Raja Bokas- tikova nosauca tām pakaļ.

Izķēruši vienā iedobē visus mazuļus, bērni devas picj nākamās, pēc tam pie trešās un ceturtās. Tagad jau zvejoja ar diviem brideņiem, pēc tam darbā tika laisti dukuri un grozi.

No ilgas bradāšanas pa ūdeni zēniem sāka salt, viņi kļuva zilgani un klabināja zobus.

—       Ta nevar! — Jeļena Ivanovna pārtrauca zvejošanu.

Tika iekurts ugunskurs, un tagad brideni vilka pcc kartas. Viena grupa pie uguns sildījās, otra ķēra mazuļus. Pec tam Deniss kaut ko pačukstēja māsiņai, un viņa aizjoza uz ciemu. Atgriezās ar zoss taukiem litra burka.

—       Stājieties rindā! — Deniss uzsauca. — Notiks sanitārā apstrāde.

Kreilis ietiepās un apgalvoja, ka viņa āda esot miecēta, viņš varot kaut visu dienu sēdēt ūdenī, tomēr arī viņam bija jāieziežas.

Zēnu augumi ietaukoti spīdēja vien.

—   Jūs tagad esat ka zosis! — meitenes zobojās.

—  Varat nelīst laukā no ūdens.

—       Kas tev noticis? — Raja aizturēja Zaļknābi, pamanījusi viņam uz muguras un kājām gareniskas švīkas ar sarecējušām asinīm.

—   Sīkums! — Zaļknābis nevērīgi atmeta ar roku.

—  Sagriežos ar grīsli.

Taču Raja bez kādas runāšanas sagrāba cietušo liii, izņēmusi no aptieciņas jodu un vati, sniedza viņam pirmo palīdzību. Skrambas no joda sāka sūrstēt, taču Zaļknābis vīrišķīgi klusēja.

Kad beidzot, apzīmēts ar brūnām joda svītrām, lidzīgs zebrai viņš izrāvās no «galvenās dakteres» rokām un metās uz iedobi, izrādījās, ka vina vieta brideni velk Vaļa.

Zaļknabis meģinaja viņu dabūt nost un tikt blakus Kreilim.

—       Nemaisies pa kājām, — Mahortovs norūca. — Tu taču esi pirmās grupas invalīds.

—   Tu pats esi invalids! — Zaļknābis pietvīka un pēkšņi iekliedzās: — Vardes!… Melnais tūkstotis!… Glābjas, kas var!

Bet Vaļa tikai paspēra ar kāju.

Zaļknābim atlika vienīgi lugt meitenēm vislielāko dukuru un vienam pašam ķert mazuļus.

Viņš drosmīgi līda iekša biezajos grīšļos, cītīgi šļakstināja ūdeni ar kājām un ik pa brītiņam vilka laukā pilnu dukuru. Tiesa — tajā bija vairāk dūņu un glemu, bieži gadījās ari vardes, turpretī mazuļus varēja uz pirkstiem saskaitīt.

Zaļknābis nomākts pārlika tos spainī ar ūdeni, skaudīgi blenzdams uz Vaļu, kas vilka brideni, un atkal ielīda grīšļos.

Pēkšņi dukurā zem ūdens iegrūdās kaut kas smags un sāka raut sāņus.

Zaļknābis ar mokām izcēla dukuru no ūdens. Tajā konvulsīvi locījās ar dūņām aplipuši zivs aste. Zaļknābis izlēca krasta un, triekdams dukuru pret zemi, mežonīga balsi iebrēcas:

—   Puikas, puikas! Es noķēru kaut kādu zivi!

Bet zivs sitās, lctījas, saslējusi spuras, cirta ar asti pa zemi un beigu beigās pārplēsa ar aso purnu dukuru.

Zaļknābim šķita, ka tas ir pasaku pūķis, izbāzis vienu no savām galvām. Viņš visiem spēkiem piespieda briesmīgo galvu ar dukura klūgas loku pie zemes un turēja tik ilgi, kamēr pieskrēja citi bērni.

—   Turi, turi stingrāk! Ka neaiziet! — Deniss iekliedzās un, paķēris nūju, iesita milzīgajai zivij pa galvu.

Zivs pāris reižu noraustījās un izstiepusies sastinga. Viņa bija liela, gandrīz pusmetru gara, lasaina, netīri zaļgana, ar pelēkiem plankumiem, lielu vēderu un garu, plēsonīgu, gluži ka no dzelzs izkaltu purnu.

—   Kaut kāda zivs … — Deniss pazobojās. — šai zivij gan ir vārds — līdaka. Visīstākā līdaka, plēsoņa. Paskaties, kāds vēders! Sarijusies mazuļus.

—   Tā tik ir zivtiņa! Būs savi pieci kilogrami, — teica Petja Sizovs, paceldams līdaku aiz astes un ar cieņu paskatīdamies uz Zaļknabi. — Līdaku ar dukuru — tas ir ko vērts! Katrs vis nepratīs… Kas tev ta iemācīja?

—    Viņš jau ir vecs zvejnieks! — Vaļa iespurdzās. — Viņu tu nemāci, prot gan ar tikliem, gan āķu jedu, pat ar plikām rokām.

Zaļknābis pietvīka. Lai nu kā gribējās ciema puiku priekšā izlikties par pieredzējušu zvejnieku, viņš tomēr pateica:

—    Nē jau … es nekā neprotu. Tā ir mana pirmā zivs. Pati ielīda … Starp citu, — viņš piebilda, — līdakas sasniedz divdesmit trīs kilometru ātrumu stundā.

—   Ko tu saki! — meitenes neticēja.

—    Zivīm tas nav nemaz pats lielākais ātrums. Visātrākā saldūdens zivs ir lasis — četrdesmit pieci kilometri stundā. Bet jūrā zivis peld vēl ātrāk. Pastāvīga čempione ir zobenzivs: ta sasniedz simt trīsdesmit kilometru stundā.

—   Ak tu, Zaļknābi! — Svetlana iesmējās. — Nevarēji noķert zobenzivi!

—   Tā nav ēdama, — Zaļknābis prata atbildēt, — bet līdaka noder zivju zupai.

Meitenes aiznesa zivi pie ugunskura, zēni ķērās pie brideņa, bet Zaļknābis atkal ielīda ar savu dukuru ūdenī.

Pēkšņi pie viņa pienāca Vaļa.

—    Zini ko, ej manā vietā, — viņš laipni teica. — bet es padukurēšu. Varbūt vēl kāda muļķe līdaka gadīsies. Tad tik būs vakariņas!

Zaļknābis padomājis atdeva dukuru Vaļam un gāja vilkt brideni.

Zēniem veicās gluži labi. Loms kļuva arvien lielāks. Krēslai metoties, zvejnieki ielaida Sošā septīto spaini ar sudrabainajām, ņiprajām zivtiņām.

Jeļena Ivanovna domāja, ka spainī esot apmēram divdesmit pieci, trīsdesmit tūkstoši mazo zivtiņu. Ta- tad viņi vienā dienā vien izglābuši apmēram divsimt tūkstošu mazuļu.

—    Oho! — Petja priecājās. — ja pastrādāsim tā kādas pusotras nedēļas, savāksim vai divus miljonus.

—   Jāiztīra visas iedobes, kamēr nav izžuvušas, visā palienē, — teica Deniss. — Rīt atnāks bērni no citiem kolhoziem.

Palīdzēdams vilkt brideni, Zaļknābis laiku pa laikam uzmeta acis Vaļam — kad beidzot atskanēs uzvaras sauciens. Bet Mahortovs klusēja.

Toties bridenī pēdējā reizē bija iekļuvušas divas nelielas līdaciņas. Bet Vaļam no dukura lēca laukā treknas vardes.

Zēni skaļi smējās.

— Nu ir gan par ko ķiķināt! — Vaļa sadusmojās. — Tās ir manas līdakas, kas jūsu bridenī. Es viņas izdzinu no grīšļiem.

Zēni paķēra līdakas un aiznesa pie ugunskura, kur meitenes jau vārīja zivju zupu.

Nākamajā dienā zivtiņu zvejniekiem atnāca palīgā vēl kādi divdesmit puišeļi no kaimiņu kolhoziem. Viņi bija paņēmuši līdzi grozus un divus brideņus. Tagad zivju mazuļi tika ķerti uzreiz no vairākām iedobēm.

Alksnaines bērni izsauca uz sacensībām Pirmā Maija kolhoza bērnus un lūdza Jeļenu Ivanovnu būt par tiesnesi.

Ekspedīcijas dalībnieki zvejoja kopā ar bērniem no Kaļiņina kolhoza. Lai viņu grupa neatpaliktu no citiem, pat meitenes pieteicās vilkt brideni. Viņām palīdzēja arī Jeļena Ivanovna.

Taču pilsētnieki saprata, ka viņi nevar mēroties spēkiem ar Alksnaines un kolhoza bērniem: tur bija spēcīgi liela auguma zēni, kas tā stradāja, ka paguva lidz pusdienas laikam sazvejot piecus spaiņus mazuļu.

—   Puikas, sarauj!… Ar trešo ātrumu! — Kreilis skubināja savējos, jo negribēja samierināties ar zaudējumu.

—  Nav vērts ņemties, — Vaļa sāka sūroties. — Tik un tā spēki nav vienādi. Paskat, kādi veči šiem salasījušies, bet mums skuķi vien.

Iztīrījuši divas iedobes, viņi pārgāja pie trešās. Tā bija sekla, aizaugusi ar biezu zaļi un grīsli, bet mazuļi tajā mudžēja vien. Taču viņus bija grūti izzvejot ar brideni. Visiem vajadzēja ķerties pie dukuriem un groziem. Bet vai nu bez brideņa var daudz noķert? Vaļa lika priekšā pamest šo iedobi un iet pie citas, kur nav tik daudz grīšļu.

—  Un atstāt zivju mazuļus? Lai iet bojā?

—       Bet ko tad, vai ar dukuru ķersim? — Vaļa saīdzis jautāja. — Tā mēs te līdz vakaram noķēpāsimies.

Jeļena Ivanovna pagāja gar ūdens malu uz priekšu, paskatījās uz netālu plūstošo upi un klusu sacīja:

—       Kā būtu, ja palauzītu galvu un ņemtu talkā atjautību?

Atgriezusies pie bērniem, viņa jautāja, kāds attālums ir 110 iedobcs līdz Sošai.

Kreilis atbildēja, ka būs metru trīsdesmit četrdesmit.

Jeļena Ivanovna pamāja.

—       Tā apmēram būs. Bet kas ir augstāk: upe vai iedobe?

—       Tad ir vajadzīgs nivelieris, — Zaļknābis pavēstīja. — Bet mums nav. Var noteikt arī ar vienkāršāku paņēmienu.

Un viņš, paņēmis nūju, nolikās zālē garšļaukus, lai aprēķinātu upes līmeņa augstumu.

—       Kas tur ko domāt! — Kreilis iesmējās. — Tas jau acīm redzams, ka upe ir zemāka.

—       Un kas no tā izriet? — Jeļena Ivanovna turpināja izprašņāt.

—       Izriet grāvis! — Vaļa pirmais atsaucās. — Jārok grāvis, un tas ir viss! Ūdens no iedobes gāzīsies uz upi un aizraus līdzi visas zivtiņas.

—       Ļoti labi, Valentīni — Jeļena Ivanovna pasmaidīja. — Ja tu klasē vienmēr tā atbildētu!

Ideja par grāvi visiem patika, taču nebija lāpstu. Tad viņi izstāstīja par grāvi Denisam, un viņš aizsūtīja pajūgu uz kolhozu.

Pēc pusdienām tika noteikts, kur jārok grāvis, kur tam jābūt dziļākām, kur seklākam, un visi ķērās pie darba.

Izrādījās, ka rakt ir grūtāk nekā ķert mazuļus. No lāpstām drīz vien uzmetās tulznas, sāka sāpēt muguras. Tomēr pievakarē šaurs grāvis savienoja iedobi ar Sošu. Bērni izjauca nelielo aizsprostu, un duļķains ūdens aiznesa zivju mazuļus uz upi.

Vaļa un Zaļknābis pēc tam apgalvoja visiem, ka viņu iedobe viena pati devusi Sošai daudz vairāk mazuļu nekā visas citas, kurās strādāts ar novecojušām metodēm, velkot brideni. To pārbaudīt nebija iespējams,

tomēr, kad pēc vakariņām zvejnieki sāka rezumēt sacensību rezultātus, visi vienbalsīgi nolēma, ka par izdomu un godīgā darbā dabūtajām tulznām uzvarētāja ir ekspedīcija.

BIŠU SPIETS

Pienāca laiks doties tālāk, taču «Ozollapās» bija tik interesanti un aizraujoši, ka ekspedīcija negribēja iet projām.

Skolas mežniecības bērni ņēma pilsētniekus līdzi uz mežu un uzdeva viņiem visādus darbus: gan lūdza izravēt nezāles un uzirdināt zemi kokaudzētavā starp jaunajiem stādiņiem, gan ievākt kārpainā bērza, sausserža un dzeltenās akācijas gatavās sēklas, gan palīdzēt siena pļaujā un žāvēšanā, lai būtu ko ziemā barot aļņus.

Pēc tam «Ozollapas» parādīja, kā viņi cīnās ar meža kaitēkļiem.

—   Vai zināt, cik daudz visādu mošķu pilns mežs? — jautāja Deniss. — Mums nav laika gulēt.

Kaitēkļu iznīcināšanas paņēmieni bija dažādi, taču ekspedīcijas bērnus it īpaši ieinteresēja metru lieli laukumiņi ēnainās vietās, aplikti ar koka rāmjiem, kas bija noziesti ar līmi vai ratu smēri.

Puišeļi veikli atrada kaitēkļu oliņas uz kokiem, savāca tās un nolika uz laukumiņiem. Pēc pāris dienām no oliņām izkūņojās kāpuri, sāka ložņāt, pielipa pio ratu smēres un aizgāja bojā.

—   Kāpēc kāpuri jāaudzē laukumiņos? — Saša brīnījās. — Vajag oliņas iznīcināt tieši kokos, un lieta darītai

—   Te ir kāds noslēpums. Ļoti svarīgs! Mēs izlasījām grāmatā. — Un Deniss paskaidroja, ka daudzas kaitēkļu oliņas inficētas ar parazītiem — olēdājiem un meža trihogrammām.

—   Laukumiņos šie olēdāji izkūņojas, tad aizlido mežā 1111 iznicina uz kokiem oliņas.

—   Cik veikli! — Zaļknābis priecājās. — Izrādās, ka kaitēkļiem šie mazie knišļi ir ienaidnieki un parazīti, bet cilvēkam — lieli palīgi.

Pa to laiku bija ienākušās meža zemenes. Izlūki apstaigāja iezīmētās vietas un atrada lielus zemeņu laukus, kā piebērtus ar prāvām, kārdinošām ogām.

Atgriezušies nometnē, viņi pavēstīja Jeļenai Ivanov- nai, ka mežs pilns ar zemenēm un tās jāsalasa, lai nodotu aptiekā.

—  Varējāt nemaz nestāstīt! — Jeļena Ivanovna iesmējās. — Tāpat pēc jūsu mutēm redzams… — Bet, kas attiecas uz aptieku, skolotāja pateica, ka vienā dienā tikpat viņi nevarēšot to apgadāt, taču pret ogošanu viņai iebildumu nebija.

Nākamaja rītā ekspedīcijas dalībnieki devās uz mežu ogas. Saša Morozovs un Zaļknābis gaja uz tālo izcirtumu. Zaļknabis paņēma līdzi piena kannu, bet Saša groziņu.

Cirsmā patiešām bija ļoti daudz zemeņu: rasotā zāle bija kā piebirusi ar lielām, sartain ogam.

Sašam drīz vien apnika liekties pēc katras ogas. Viņš nometās uz ceļiem 1111, pašķirdams zāli, veikli lasīja zemenes ar abām rokām.

Arī Zaļknābis neatpalika no viņa. Tikai zēnam neveicās. Ogas nezin kāpēc bija grūti dabūt laukā no zāles, tās saspiedās, sašķīda un beigu beigās derēja nevis mešanai kannā, bet mutē. Zaļknābja vaigi 1111 zods bija sārti no ogām un pirksti smaržoja pēc zemenēm.

Te pēkšņi, ka par nelaimi, virs galvas iedūcās vai nu biies, vai lapsenes. Zaļknabis pacēla acis un sastinga. Tieši viņam pretī uz liela celma spietoja bites. Viņas bija aplipušas ap celmu kā bieza, sprogaina cepure, kas tikko manāmi kustas un viļņo. Dažas bites riņķoja virs celma, palidoja sāņus un meta lokus gar kārdinoši smaržīgajiem Zaļknābja vaigiem. Zaļknābis apjukumā sāka vicināt rokas, un bite sāpīgi iedūra savu dzeloni zēna vaigā. Saķēris sakosto vaigu rokā, Zaļknabis kliegdams metās pie Sašas.

—  Mēs esam uzskrējuši uz bitēm… Bēgsim ātrāk prom!

Taču Sašu nevarēja tik viegli aizdabūt no izcirtuma. Viņš bija daudz lasījis par bitēm, strādājis skolas drava, palīdzējis biškopim.

Saša piecēlās, uzmanīgi apgaja apkārt celmam un teica, ka tādu atradumu kā šo spietu nekāda ziņā nevar palaist.

—   Sapinies vien ar viņām, — Zaļknābis žēlojas. — Paskaties, kā man vaigs uztūcis…

—   Nevajadzēja ēst tik daudz ogu! — Saša iesmējās.

Viņš izbēra zemenes 110 kannas un aizskrēja uz graviņu, kur čalodams tecēja strautiņš. Saša atgriezās ar pilnu kannu auksta ūdens, sasēja bērza zaru slotiņu un teica Zaļknābim, ka tūlīt viņi saņems bišu spietu, kā to parasti darot skolas dravā vectēvs Semjons.

—   Tikai vispirms nomazgājies, — viņš sacīja Zaļknābim. — Citādi tu visas bites pārvilināsi pie sevis.

Zaļknābis apslapināja ar ogām noziestos vaigus un zodu un noberzēja sausus krekliņa piedurknē. Tad Saša iemērca slotiņu ūdenī un paņēma skalu grozu, kas bija domāts ogām, bet tūlīt saprata, ka visa bišu saime tajā nekādi neietilps. Taču skriet uz Alksnaini pēc kastes vai cita groza vairs nebija laika — spiets kuru katru brīdi varēja pacelties un aizlidot.

Tad Saša atcerējās kādā žurnālā redzētu fotoattēlu — tur bija nofotografēts biškopis ar spietu, kas nolaidies viņam uz rokas.

—   Lai notiek, Igor … — Saša apņēmīgi teica. — Izdarīsim eksperimentu. Dzen bites uz manu roku.

—   Ko tu … ko tu! — Zaļknābis nobijās. — Tevi taču sakodīs .. . Piepampsi…

—   Nebaidies… Kas neriskē, tas nevinnē.

Saša atrotija piedurknes un, pielicis roku pie spieta, lika Zaļknābim, lai uzšļaksta bitēm mazliet ūdens.

—   Tikai lieki nekusties un nevicini rokas!

Aizsedzis seju, Zaļknābis uzmanīgi ar slotiņu apslacīja spietu. Bites sakustējās un līda uz Sašas rokas, un drīz vien ta bija pārklāta kā ar dzīvu, ņudzošu cimdu.

Taču bišu bija tik daudz, ka visām nepietika vietas uz rokas un viņas rāpās uz pleca. Pēc tam pa kaklu uzlīda līdz pašam zodam.

Saša stāvēja kā sastindzis. Drīz vien viņa zods bija p a r k I a ts ar bitēm, it ka Saša būtu apaudzis ar bārdu. Bet dažas bites pat rāpoja pa vaigiem, degunu un tuvojas acīm. Zēnam uz pieres un deniņiem izspiedās sviedri.

«Ja nu iedzeļ viņam acī?» Zaļknabis pārbijies domāja, nezinādams, kā draugam palīdzēt.

—   Uzšļaksli viņām, — Saša pačukstēja.

Zaļknābis iemērca bērza zariņu ūdenī un saudzīgi

nodzina bites Sašam no sejas.

Beidzot spiets bija nomierinājies, un Saša, ievilcis elpu, devās uz Alksnaini. Viņš gāja kā koka lelle — lēni un uzmanīgi, cenzdamies nepakustināt rokas un galvu.

Līdz skolai bija apmēram kilometrs — pāri āboliņa laukam, tad cauri visam ciemam. No mājām izskrēja laukā bērneļi, viņi nekad vēl nebija redzējuši, ka uz cilvēka būtu apmeties bišu spiets. Zēni aiz sajūsmas kliedza, meitenes spiedza, bet Saša gāja kā mēnessērdzīgs un, likās, nevienu pat neredzēja.

—       Klusāk! Nebļaujiet! Pārbaidīsiet bites, — Zaļknābis lūdzās un centās nelaist bērnus Sašam tuvumā.

Jeļena Ivanovna, ieraudzījusi pie skolas ar bitēm aplipušo Sašu, briesmīgi pārbijās. Viņa pavēlēja, lai Saša tūlīt pat metas dīķī, kamēr bites vēl nav viņu sakodušas. Saša tikko manāmi pagrozīja galvu, tad pieliecās un ar strauju kustību nokratīja bites grozā. Atlikušās skolotāja notrausa ar slapju slotiņu.

—       Nu? Vai pamatīgi sakoda? — Jeļena Ivanovna jautāja, kad spiets bija novietots stropā.

—       Ne pārāk, — Saša atbildēja. — Bites ar mani ir draugos. Zaļknābim gan tika.

—   Kā tev tas ienāca prātā?1

—       Bija žēl palaist. Turklāt gribēju pārbaudīt, vai iespējams pievilināt spietu vai ne, — Saša atzinās. — Iznāk, ka var…

PAZUDUSI DIENASGRĀMATA

Bija saņemta rajona avīze, un Zaļknābis svinīgi ielīmēja ceļojuma dienasgrāmatā izgriezumu ar ekspedīcijas dalībnieku slaveno aicinājumu rajona pionieriem un skolēniem, kā arī komjaunatnes komitejas lēmumu atbalstīt viņu iniciatīvu.

Avīzē bija publicētas arī pirmās atsauksmes.

No kolhoziem «Sarkanā zvaigzne», «I|jiča ceļš», kā arī Kaļiņina kolhoza pienāca ziņojumi, ka izveidotas skolas mežniecības, zaļās patruļas, dabas aizsardzības vienības, novērošanas punkti…

Visi ekspedīcijas dalībnieki dzīvi apsprieda šo laikraksta numuru.

Zaļknābis, saķēris Sašu aiz piedurknes, ņēmās viņam pierādit, cik ļoti svarigs esot publicējums avīzē.

—   Padomā vien, — viņš centās pārliecināt Sašu,

—   ja jau avīze raksta, tad viss ir kārtībā. Nodrukāts mūsu aicinājums. Tā nav nejaušība! Nu jau var uzskatīt, ka Avoti izglābti. Kombinātu cels citur. Pie Kuz- minskas šosejas. A\ēs esam uzvarējuši! Urā, biedri!

—  Netrako, — Saša gribēja vest pie prata iekarsušo Zaļknābi. — Vēl nekas nav zināms …

—   Kā tu nesaproti! — Klāva atbalstīja Zaļknābi.

—   Skaidrs, ja avīze publicējusi, tad taču viss ir izlemts. Vai tad citādi publicētu?

Pat Deniss, kuru visi apsveica, bet kurš nevērīgi at- vairījās un izlikās, ka pat neskatās uz avīzi, teica Sašam:

—   Pie mums jau velti nedrukās.

—  Tikai žēl, — sacīja Svetlana un palūkojās uz Sašu, — ka malu mednieki nelasa avīzes.

—   Paskatieties, cik pamatīga dienasgrāmata mums iznākusi, — ierunājās Raja Bokastikova, izmantodama iestājušos klusuma brīdi, un neviens vairs neturpināja strīdu. — Varbūt to arī kādreiz iespiedīs?

Patiešām — ekspedīcijas dienasgrāmata izskatījās iespaidīga. Kādreiz tā bija parasta rūtiņu piezīmju burtnīca, bet pārgājiena laikā bija ne mazāk pārvērtusies ka ceļotāji — zaudējusi ārējo spožumu, toties izturējusi visus pārbaudījumus un pilna ar ziņām par Avotiem.

Dienasgrāmatā bija pierakstīts viss svarīgākais, kas ekspedīcijā tika uzzināts — meža un pameža raksturs, augsne, dzīvnieku pasaule, ziņas par Avotu upēm un ūdensbaseiniem. Bija minēti arī svarīgi praktiski padomi, piemēram, kā labāk un ātrāk izžāvēt slapjus apavus, kā izmērit attālumu, ņemot palīgā apģērbam piešūtās pogas, bet mājas vai koka augstumu ar monētu un upes platumu ar zāles stiebru… Bija ieraksts par zirnekļiem, kas lieliski pareģo laiku. Zirnekļi, kā zināms, necieš mitrumu. No rita viņus var redzēt vienīgi tad, ja nav rasas. Bet rasas nav tad, ja gaidams lietains laiks. Tātad: ja no rīta redzams zirneklis — gaidāms lietus.

Kopš skolotāja bija uzticējusi dienasgramatu Zaļknābim, tajā parādījās viņa grūti saprotamie prātojumi par bioniku un pat kategorisks secinājums: «Vispilnīgākās elektroniskās skaitļojamās mašīnas ir radījuši nevis cilvēki, bet daba …» Tur bija pal ziņas par noslēpumaino mikrouztvērēju, ar kuru apgādāta parasta kode, par krabju īpašajām acīm, kuru pētījumi palīdzēs atrisināt uzdevumu par vistālāko Visuma objektu fotografēšanu, par speciālajiem ziloņu orgāniem, kas ļauj viņiem droši pārvietoties vismelnākajā tumsā, un par daudziem citiem brīnumiem…

—   Bet kur ir mūsu dienasgrāmata? — jautāja Zaļknābis tajā pašā rītā, kad Ļevšins gatavojās atvadīties no ekspedīcijas.

—   Puikas, kur jtts esat iebāzuši dienasgrāmatu?

Sākumā neviens neatsaucās. Katram pašam, kā jau

vienmēr, bija darba pilnas rokas. Ja Zaļknābim šodien jaraksta dienasgramata, lai pats to sameklē.

Bērni jau sen bija pieraduši pie pārgājienā stingrās kārtības, pat Mahortovs. Bez saimniecības rūpēm — katru vakaru sagadat malku visai naktij un brokastu vārīšanai, uzcelt teltis, izvārīt pusdienas un padarīt vēl daudz ko citu — ikvienam ekspedīcijas dalībniekam bija uzticēts savākt attiecīgus zinātniskos materiālus par Avotiem. Svetlanai un Kļavai, piemēram, šodien pēc plana bija jāpēta skudru pūžņi šajā Avotu rajonā …

—  Apsēdies! — Svetlana uzsauca Zaļknābim, kurš ložņāja pa visiem kaktiem un it ka tīšam maisījās pa kājām. — Atpūties! Tiīlit tu dabūsi savu dienasgramatu.

Sākumā viņas abas ar Klāvu meklēja dienasgrāmatu zobodamās, būdamas pārliecinātas, ka Zaļknābis nobāzis to kāda nepiemērotā vieta un aizmirsis.

Tajā dienā pārgājiens aizkavējās gandrīz par stundu. Pamazām visi, pat Pals Paličs un Jeļena Ivanovna iesaistījas dienasgrāmatas meklēšanā.

Taču dienasgrāmatas nekur nebija. Pat Saša nevarēja to atrast. Dienasgrāmatas noslēpumainā pazušana visus smagi nomāca. Ikvienam prātā bija tikai doma: «Tātad starp mums ekspedīcijā ir nodevējs?» Tomēr neviens neuzdrošinājās skaļi pateikt šos briesmīgos vārdus.

Raizes darīja arī vēl kas cits. Dienasgrāmatā bija ļoti svarīgi ieraksti — kolektīvā darba kopsavilkumi. Tos tikai aptuveni varēja atjaunot.

Pals Paličs un Jeļena Ivanovna kopā ar bērniem centās atcerēties pierakstus un minēja svarīgākās tēmas, kādas bija aplūkotas dienasgrāmatā. Taču viņi nepaguva visu pārrunāt…

Tālāk no uguns, uz kura bija uzlikts sildīties ūdens trauku mazgašanai, aiz krūmiem stāvēja Kreilis un Ma- hortovs. Pēkšņi viņu priekšā paradijās Vasja Savkins. Viņš atvēzējās pret Kreili, bet tas viņu tai pašā mirklī atgrūda. Tūlīt Borjam metās virsū nez no kurienes parādījušies Savkina draugi.

Vaļa skrēja atpakaļ pie ugunskura, bet Zaļknābis, ieraudzījis, kas notiek, ko kājas nes, steidzās Borjam palīgā.

Viņš tik negaidīti uzklupa Savkina kompānijai, ka tā uz mirkli atkāpās. Kreilim to tikai vajadzēja. Viņš iebakstīja ar galvu Vasjam vēderā, kādam citam aizlika priekšā kāju un jau bija brīvs, bet pēkšņi pamanīja, ka Zaļknābis guļ zemē.

Borja ar briesmīgu kaujas saucienu devās atpakaļ. Klāva vēlāk visiem apgalvoja, ka Ļevšins kliedzis: «Bundrivondrikarabčah!» Tai mirklī piesteidzās pārējie ekspedīcijas dalībnieki, un Savkina kompānijai nācās mukt. Vasja tika saņemts gūstā.

Taču viņš nepavisam nejutās vainīgs. Uzmaucis cepuri ciešāk uz galvas, Vasja nospļāvās un droši pavēstīja:

—   Es sūdzēšos. Ciema padomē. Doma, ka šie no pilsētas, tad viss atļauts? Ko tu neteiksi, kas par modi — kauties!

—   Bet kas pirmais man iegāza? — Vaļa iekliedzās. Viņš jau bija atnācis atpakaļ un maisījās citiem pa vidu.

—   Baigā vajadzība! — Vasja sabožas.

—       Netēlo! — Saša Morozovs gribēja saņemt viņu aiz pleca. — Iesim pie ugunskura, parunāsimies…

Taču Vasja atgrūda Sašas roku.

—       Mums nav laika' tupēt pie ugunskuriem. Jūs varat klaiņāt apkārt, mums jāstrādā. — Viņš izņēma no kabatas divkārt salocītu papīra lapiņu un iemeta tajā acis.

—   Kurš te ir Zitins?

Pals Paličs panāca uz priekšu.

—       Tu taču zini, ka Zitins ir mans uzvārds, — viņš teica, vērīgi skatīdamies uz Vasju.

Tas pavīpsnāja.

—   Kā lai es to zinu? Cūkas kopā neesam ganījuši.

—        Tas tiesa, — Pals Paličs piekrita. — Bet es jau vairākas reizes esmu runājis ar tevi un tavu tēvu. Gan par mežu, gan par zivīm… Atceries vien…

Vasja izlikās neko nesaprotam.

—       Saņemiet telegrammu, — viņš noņurdēja. — Ciema padomē lika jūs steidzīgi sameklēt un nodot. Un piekodināja, ka pa telefonu dots rīkojums, lai jūs braucot tūlīt. Pilsētā jūs ļoti gaidot.

To viņš pateica ar ļaunu prieku un pat aplaizījās.

Telegrammā bija rakstīts: «Steidzīgi atgriezieties Maiska, lai sniegtu paskaidrojumus milicijai. Vekšins.»

—       Kurš tas ir — vai rajona izpildu komitejas priekšsēdētājs? — skolotāja brīnījās.

—       Tas pats! — Pals Paličs paraustīja plecus. — Nesaprotu … Kādus paskaidrojumus?

Kamēr viņš lasīja telegrammu, Vasja piegāja pie Kreiļa. Sabāzuši rokas kabatās, viņi stāvēja viens otram pretī un drūmi rauca pieres.

—       Pielūko! — Vasja tā neizprotami nopūtās. — Ka nu pats zini …

Viņš paklanījās, ar pirkstiem paplēta svārku stūrus, apdullinoši iesvilpās un pazuda ar visu savu kompāniju. Vēl labu brīdi mežā atskanēja svilpieni, skaļi smiekli un kaut kādi saucieni.

—       Ko lai dara, — kaut ko domādams, sacīja Pals Paličs, — ja būs jābrauc, tad jāņem līdzi viss, ko esam uzzinājuši par Avotu mežu un upēm.

Pals Paličs pasauca Denisu Polozovu.

—  Aiziesim uz ciema padomi. Pamēģināšu piezvanīt un uzzināt, kas noticis.

Taču viņam nebija izdevies piezvanīt. Deniss atgriezās viens un pastāstīja, ka Pals Paličs ar kolhoza mašīnu aizbraucis uz pilsētu un licis pateikt, lai abas grupas kopā dodas uz Lukovas ezeru. Un lai neaizmirstot Karavajevas fabriku. Sī mazā un ļoti vecā fabriciņa neievēro nevienu dabas aizsardzības likumu. Tās krāsošanas ceha atkritumi netiek attīrīti un pamazām pārvērš Sošas pieteku Orju par notekgrāvi un iznicina tajā visu dzīvo radību. Mežā pie fabrikas apdraudēti skuju koki.

Tūlīt iejaucās Zaļknābis:

—   Vai jūs zināt, ka zemei mācas virsū tuksneši? Pēdējos simt gados uz zemeslodes ceturta daļa visas aramzemes kļuvusi neauglīga. Tas ir tāpēc, ka tiek iznicināti meži. Ūdens un vējš aiznes plāno augsnes kārtu. Bet meži to aiztur. Lai ūdens izskalotu augsni tur, kur aug mežs, nepieciešami gadu tūkstoši. Bet, ja mežs ir izcirsts, ūdens izskalo augsni dažos gadu desmitos. Gadās pat, ka augsni aiznes viena vai divas viesuļvētras un zeme kļūst neauglīga… Kas tajā Karavajevas fabrikā par cilvēkiem?

Taču neviens viņā neklausījās. Pat Jeļena Ivanovna izskatījās noraizējusies. Kāpēc milicija interesējas par Palu Paliču? Un kur pazudusi dienasgrāmata?

Jautājums par dienasgrāmatu nodarbināja visu prātus. Tika izvirzīti visdažādākie pieņēmumi. Kreilis, ejot garām meiteņu teltij, nejauši dzirdēja, ka Svetlana diezgan nepārprotami norāda Jeļenai Ivanovnai, ka dienasgrāmatas nozušanā vainojams Kreilis vai Mahor- tovs un neviens cits. Zēni jau tāpat esot diezgan aizdomīgi, un par viņiem sen klīstot sliktas valodas.

Kreilis, to izdzirdējis, sarāvās un metās prom, pat nepaguvis noklausīties Jeļenas Ivanovnas atbildi.

—   Es neticu, Svetlana, ka Ļevšins varētu pastrādat tadu nelietību. Nespēju ticēt… Viņš tomēr ir mūsu biedrs, bet par biedriem jādomā daudz labāk.

Kreilis skrēja meklēt Mahortovu. Viņš to atrada pie upes, kur Vaļa rādija Zaļknābim, kā viņš prot ar rokam ķert zivis. Ielaidies līdz krūtīm ūdenī, Vaļa gramstījās zem saknēm un siekstām. Sataustījis glumu sa-

paliņu vai raudinu, viņš to cieši saspieda aiz žaunām un izmeta krastā. Tomēr zivju bija maz.

Tad Zaļknābis ieteica saķert vismaz vairāk vēžu, ja zivju neesot. Viņš metās peldus gar krastu, apstājās seklākā vietā, kur par ūdeni noliecās krūmu zari, un sāka vilkt laukā no alām splļainos vēžus.

Pēkšņi starp aļģēm dzidrajā ūdenī viņš ieraudzīja automašīnas riepu.

«Kur tā te gadījusies?» Zaļknābis brīnījās un, sagrābis riepu, vilka to uz krastu.

Riepa bija veca, nodilusi. Pēkšņi tajā kaut kas sāka šaudīties un burzguļot.

Zaļknābis aiz pārbīļa atlēca nost, taču ziņkāre ņēma virsroku, un viņš palūkojās riepā iekšā — tur kustējās kāda liela zivs.

—       Puikas! Ko es atradu! — Zaļknābis iepriecināts iesaucās.

Pieskrēja Mahortovs un Kreilis un palīdzēja viņam izvilkt atradumu krastā.

Zēni noliecās pār riepu; patiesi lajā sitās trekns, ūsains sams ar lielu galvu. Kas zina, cik ilgi zivs bija dzīvojusi riepā, bet laikam viņa bija izaugusi savā gumijas «cietoksnī», jo vairs nespēja no tā izkļūt.

—       Tas tik ir brīnums! — Vaļa iesaucās. — Sams ielīdis riepā!

Zēni atgrieza ar nazi riepas apdriskātās malas, atlocīja tās un izcēla samu laukā. Zivs svēra apmēram trīs kilogramus.

—       Krietns loms, — Vaļa teica, pārlaizdams skatienu samam un zem siekstām saķertajām zivtiņām.

—       Ņem ciet, — Kreilis teica, pamadams Zaļknābim uz zivīm, — un stiep visu to mantu uz nometni. Mums ar Vaļu jāaprunājas.

Zaļknabis apmierināts aizgāja, bet Kreilis pienāca pie drauga.

— Stāsti, ko tu esi savārījis!

—       Kas tur ko stāstīt, — Vaļa moži atsaucās. — Ne gailis pakaļ nedziedās. Zaļknābis gulēja, un es nospēru. — Viņš izvilka no bikšu kabatas lupatā ietītu ekspedīcijas dienasgrāmatu. — Es tikai nezinu, kur lai liek. Vai ugunī vai ūdenī… Atdot Peščaļinam vai

tavam tēvam nav nekādas jēgas — tik un tā viņi neko nesapratīs.

—   Bet kāpēc tu paņēmi? — Kreilis klusu jautāja.

—        Kāpēc tad ne?… — Vaļa brīnījās. — Kāpēc tad mēs nācām līdzi ekspedīcijā? Lai nebūtu nekādu materiālu, nekādu pierādījumu.

—       Muļķis! — Kreilis ar nicinājumu novilka. — Pret mums šeit izturas kā pret savējiem, kā pret cilvēkiem… bet mēs darām nelietības …

Viņš spēcīgi sapurināja Mahortovu aiz pleciem un draudīgi pačukstēja:

—       Noliec dienasgrāmatu Zaļknābim zem spilvena! Šodien pat! Skaidrs?

Vaļa tikai noplātīja rokas.

SAVĀDĀS PĒDAS

Diena bija pelēka, ļoti klusa, miegaina — brižiem sāka smidzināt lietus, brīžiem norima. Mākoņi slīdēja tik zemu, ka likās — tos varētu aizsniegt ar airi.

Kamēr laivas lēni pa Sošas atteku virzījās uz priekšu, Klāva un Svetlana gaja gar krastu kājām.

Mežs bija drēgns un kluss. Kokos karājās mīksti miglas plīvuri.

—       Paklaigāsim vismaz, — Svetlana skumīgi ieminējās. — Citādi ir tik garlaicīgi.

—       Nedrīkst! Mūsējie izdzirdēs un skries šurp. Skaties uzmanīgāk, te jābūt skudru pūžņiem.

Meitenes slepus sacentās, kura sameklēs un uzskaitīs vairāk skudru pūžņu. Līdz pārgājiena beigām viņas bija apņēmušās atrast trīssimt pūžņu, bet pagaidām bija pierakstīti tikai divsimt piecpadsmit.

—       Divsimt sešpadsmitais! — Svetlana nomurmināja, izņemdama piezīmju grāmatiņu.

—   Kur? — Klāva moži atsaucās.

—       Apmēram sešdesmit kilometru no šejienes — pie Maiskas. Es atcerējos mūsu pirmo skudru — to skaistuli ar zilajiem punktiņiem. Nez kā viņai tagad klajas? Tur taču bija skudru pūznis!

—       Tas nav godīgi, — Klāva apvainojusies sacīja. — Labāk sameklē jaunu.

—   Vai zini, skudras tomēr ir ko vērts! Izrādās — Denisa draugi ar skudru palīdzību izglābuši pie Alksnaines veselu egļu mežu.

—  Vai tev to Deniss pastāstīja? — Klāva greizsirdīgi jautāja.

Svetlana paraustīja plecus.

—   Kāpēc tu doma, ka Deniss? Es to izlasīju skolas mežniecības dienasgrāmatā. Eglēm uzbrucis kaitēklis. Nekādas indīgās ķimikālijas uz to nav iedarbojušās. Ar rokām nav bijis iespējams nolasīt kāpurus, jo to bijis loti daudz. Tad bērni likuši pie darba skudras. Viņi atveduši uz mežu no dažadām vietām skudru pūžņus. Un ļaunajam kaitēklim pienāca gals. — Un Svetlana ar patosu nodeklamēja: — Lai skudrām lauru vainagus pinam un viņu vārdus dziesmās minam!

—   Paskat! — Kļava pārsteigta iesaucās. — Tu jau sāc kalt rīmes? Veltīsi Denisam, vai?

—   Kāds tam sakars ar Denisu! — Svetlana sadusmojās. — Es taču apdziedu skudras.

—   Mēs tomēr neesam noskaidrojušas, kāpēc dažreiz skudru pūžņi iznīkst, — pēc īsa klusuma brīža Klāva ar nopūtu atzinās.

—  Nekas, mums vēl visa dzīve priekšā, — draudzene viņu mierināja.

Svetlana aicināja iet dziļāk mežā, jo viņas turoties pārāk tuvu upei un tāpēc neesot skudru pūžņu.

Lai nenomaldītos, meitenes visu laiku sasaucās. Bet tad Klāva vairs neatbildēja. Svetlana uztraukusies griezās atpakaļ.

Klāvai bija mugurā zaļa adīta jaciņa un kājās melnas garās bikses. Beidzot Svetlana ieraudzīja priekšā no krūmiem rēgojamies divas melnas kajas. Ahā, Klāva atradusi kaut ko interesantu!

Svetlana steidzās pie draudzenes, bet tūlīt pat apstājās. Klāva bija aizdomīgi nekustīga. Paspērusi vēl pāris soļu un paskatījusies uzmanīgāk, Svetlana ieraudzīja, ka Klāva vicina rokā lielu, sarkanu ziedu.

—   Tas laikam nozīmē, ka ceļš slēgts, — Svetlana nomurmināja, nometās zemē un sāka līst uz priekšu.

Atskanēja dobji plīkšķi. Izklausījās, ka putns sit spārnus. Ko tas varētu nozīmēt? Svetlana palīda vēl gabaliņu uz priekšu un uzmanīgi pašķīra zarus. Viņa ieraudzīja nelielu skudru pūzni. Gan izplezdams spārnus un piespiezdamies ar vēderiņu pie skudru pūžņa, gan pieplakdams uz viena spārna un gandrīz vai ap- mezdamies uz muguras, te nez kādus brīnumus darīja liels, melns strazds. Izskatījās, ka viņš peldas skudru pūznī. Bet viņš taču to sapostīs! Kāpēc Klāva klusē?

Klāva paskatījās atpakaļ. Meitenes seja bija apjukusi, saspringta, dusmīga. Svetlana pagrozīja pirkstu pie pieres — tam vajadzēja nozīmēt: «Neko nesaproti?» Klāva paraustīja plecus un atkal pievērsās strazdam.

Tagad strazds patiesi bija zaudējis saprašanu. Ar savu garo, pincetei līdzīgo knābi viņš kampa skudras un bāza sev zem spārna. Diemžēl nebija iespējams redzēt, ko skudras tur dara: vai viņas ir apmierinātas, ka tūlīt dosies lidojuma, vai ari iebilst pret tādu nekaunību. Svetlana nekādi nevarēja saprast, ko strazds te strādā. Varbūt viņš barojas ar skudrām un tagad sa- gadā sev krājumu?

Beidzot strazds negribīgi, it kā viņam būtu žēl šķirties no skudru pūžņa, smagi uzlidoja priedes zarā. Vēlreiz pabazis garo knābi vispirms zem viena, tad otra spārna, putns it kā pārskaitīja pasažierus vai ari pārliecinājās, cik ērti tie ir iekārtojušies. Pēc tam strazds savicināja spārnus, kaut ko svelpjoši, čerkstoši notril- lināja, it kā signalizēdams par aizlidošanu, un pazuda dūmakā aiz priedēm.

—   Ko viņš darīja? — Svetlana iesaucās, pielēkdama kājās. Tagad taču drīkstēja runāt. Viņu bija nogurdinājusi ilgā klusēšana. — Kāpēc tu ļāvi viņam postīt skudru pūzni?

Klāva piegāja pie skudru pūžņa un noliecās pār to.

—  Viņš nav izpostījis, — meitene teica. — Patiesībā te ir kas cits.

—   Kas tad? — Svetlana nepacietīgi jautāja.

—   Acīmredzot nepieciešami ilgstoši novērojumi. Tikai tā būs iespējams noskaidrot, ko darīja strazds. Pagaidām mēs esam konstatējušas taktu. Neparastu faktu! Man liekas — šis fakts zinātnei vēl nav zināms.

—   Nav zināms … Gaidi vien …

—   Kāpēc tu tā domā? Vai tev ir gadījies kaut kur lasīt, ka strazdi tā uzvedas?

—  Varbūt šis strazds bija nenormāls?

—   Tik un tā tas ir interesanti! Zinātnei jāzina ari par nenormāliem strazdiem. Man viss ir pierakstīts, re, paskaties! Kad es ieraudzīju strazdu uz skudru pūžņa, ko viņš darīja, ka, cik reižu. Kad sāka bāzt skudras zem spārna. Kad pirmo reizi pacēlās gaisā.

—   Paklausies, varbūt tas patiešām ir atklājums? — Svetlana pavīpsnāja. — Slavenā mirmekoloģe K- Do- rožkina izdarījusi sensacionālu atklājumu. Skudras izmanto strazdus, lai pārvarētu lielus attālumus. Skudras iekaro debesis pirms cilvēka.

—   Mujķības! — Klāva sarauca pieri. — Te kaut kas slēpjas… Varbūt strazdi posta skudru pūžņus?

Gabaliņu tālāk meitenēm ceļu šķērsoja rūsganās skudras. Kā dzīva lenta tās slīdēja uz priekšu. Meitenes apstājās, lai paskatītos. Parasti čaklās skudras pa šādiem ceļiem vilka uz pūzni skujas, sausus zāles stiebriņus, kukainīšus, vabolītes, kāpurus. Bet šoreiz skudras tecēja uz savu mitekli bez nesamā, turpretī atpakaļ no skudru pūžņa stiepa baltas oliņas.

Sekodamas viņu ceļam, meitenes pagāja divsimt soļu un ieraudzīja skudras žigli skrējām pie kāda pussatru- nējuša priedes celma — viņas būvēja tur jaunu skudru pūzni.

—   Lielā parceļošana! — Klāva brīnījās. — Kāpēc tā?

Meitenes aizgaja atpakaļ pie vecā skudru pūžņa.

Milzīgā kupolveidigā kaudze zem egļu zaru biezās nojumes šķita ļoti veca un sen apdzīvota. Kāpēc iemītnieki to pamet?

Meitenes apgāja skudru pūznim apkārt un vienā vietā pašā malā pamanīja tādu kā pauguriņu. Parak- ņājušas ar kurpes purngalu sabirušās skujas, viņas ieraudzīja zem tām sarkancepuraino mušmiru saimi.

Meitenes parakņāja dziļāk un ieraudzīja, ka skudru aliņās savijusies kaut kādi pelēkdzelteni pavedieni. Viss skudru pūznis bija piedzīts ka ar netīras vates kumšķiem.

—   Tā ir sēņotne, ko sauc par inicēliju, — Klāva uzminēja. — Tatad šeit slēpjas mīklas atminējums! Mušmires izdzinušas skudras no mājām …

Meitenes devās tālāk, apstādamās tikai tad, ja vajadzēja pierakstīt kārtējo skudru pūzni. Viņas gribēja ātrāk satikt citus bērnus, bet it īpaši skolotāju, lai uzzinātu, vai patiešām ir atklājušas zinātnei vēl nezināmu faktu.

Nemanot priežu silu bija nomainījis jauktu koku mežs. Bieži gadījas veci, sirmi ozoli, daudzi dobumaini, kam zaļoksnējo vainagu vietā no specīgajiem, kreve- ļainajiem stumbriem stiepās dažas zaļas atvases. Sākās tik biezi brikšņi, ka meitenes, pagurušas ar tiem cīnīties, beidzot apstājās un skatījās viena uz otru.

—   Jāiet vairāk pa kreisi, — Klāva teica. — Izskatās, ka mēs neesam pamanījušas likumu. Upe aizgric- zusies pa kreisi, bet mēs tik gājām dziļāk mežā.

—   Paskaties! — Svetlana pietupās, rādīdama Klāvai tikko pamanāmu taciņu.

Bet uz kurieni tā veda? Dzeloņplūmes cieši ķērās meitenēm drēbēs, skrāpēja un nelaida tālāk. Bet tad mežs kļuva retāks. Viņas ieraudzīja priekšā kādas ēkas.

Meitenes iznāca nelielā klajumā, kuru visapkārt ciešā loka ietvēra atauga. Klajums bija aizaudzis ar dadžiem. Taciņa veda uz kaut kādām drupām.

Sienas vietām bija sagāzušās, bet citur vēl stāvēja un pat turēja jumtu. Tuvāk mežam un it kā atsevišķi atradās neliela baznīciņa vai kapliča. Tālāk pāri visam klajumam aizstiepās kādas ēkas mūri bez logiem un durvīm. Izskatījās, ka tas ir bijis zirgu stallis. Sadauzīti ķieģeļi, satrunējuši dēļi, smalkas stikla lauskas, un tas viss aizaudzis ar dadžiem, balandām, nātrēm, smaržīgam vērmelēm …

Meitenes iegāja tuvākajā ēkā, kura izskatījās pēc baz- nīciņas, un bailīgi aplūkoja augstos, vietvietām cauros griestus. Virs meiteņu galvām pazibēja puskrēslā nesaskatāma spārnotā ēna. Tomēr tas nebija putns — to meitenes uzreiz saprata —, tas bija kaut kas cits — briesmīgs, ka viņām likās.

—   Kas tas ir? — Klāva jautāja.

Tai paša mirklī pār viņām atkal pārslīdēja ēna.

—   Tie taču ir sikspārņi! — Svetlana iesaucās. Tūlīt pat viņai garām cita pēc citas pazibēja pelēkas ēnas. — Nu kā tad! Tomēr es viņus nevaru ciest!

Un Svetlana devās uz durvju pusi, bet Klāva, kas jau bija mazliet atguvusies, viņu aizturēja.

—   Tiešām sikspārņi! — Kļava atviegloti nopūtās.

—   Dīvaini radījumi. Sikspārņi taču no septembra līdz maijam guļ. Gadā tikai kādas desmit diennaktis medī. Un pa šim dienām viņiem jāsaēdas visam gadam. Vai tu vari iedomāties, cik daudz maijvaboļu un dažādu citu kaitīgo kukaiņu viņi iznīcina!

—   Paklausies, es cienu sikspārņus, tomēr nevēlos atrasties viņu sabiedrībā. Gribu svaigā gaisā, — Svetlana lūdzās.

Meiteņu balsis bija satraukušas sikspārņus. Jau vairākas pelēkas ēnas riņķoja zem baznīciņas kupola. Nevarēja saprast, cik desmitu vai simtu šo zvēriņu te vēl guļ, ieķērušies ar saliektajiem nagiem veselajā šķērs- sija, karādamies ar galvām uz leju.

—   Nu vai zini, — Svetlana stingrā balsī sacīja,

—   cik es atceros, Zaļknābis reiz apgalvoja, ka Amerikā kadā alā pastāvīgi guļot miljoniem sikspārņu. Man liekas — te nav mazāk. Vai tu gribi viņus visus uzmodināt?

Kļava ļoti negribīgi beidzot bija ar mieru nākt laukā no baznīciņas.

Patiesību sakot, meitenēm nemaz negribējās iet projām no šejienes. Te viss atgādināja apburtu pasaku valstību …

Viņas piegāja pie garās ēkas — kā varēja spriest, tas bija pamests, vecs zirgu stallis. Siena bija lielas divviru durvis, bet tajās nomelnējušas, ar dzelzi apsistas mazas durtiņas, nedaudz pavērtas. Svetlana abām rokām satvēra sarūsējušo rokturi, pavilka durtiņas un tūlīt, palaidusi vaļa, atlēca sāņus. Kļava izbijusies metās viņai līdzi.

—  Tur kāds ir, — Svetlana čukstēja.

Meitenēm neatturami gribējās aizbēgt. Viņas mirkli pastavēja, lūkodamās viena otrā, pēc tam abas reizē ar sasprindzinātām sejām devās uz stalli. Ķieģeļu mūris bija nosēdies, starp dēļiem spīdēja spraugas. Svetlana uzmanīgi piegāja pie sienas un palūkojās iekšā. Nekas nebija redzams.

—  Varbūt tev likās? — Klāva čukstēja.

Taču iekša kaut kas nodārdēja, un meitenes neviļus notupās un piespiedās pie sienas.

—   Spainis, — čukstēja Svetlana. — Kāds uzskrēja virsu spainim. Lamajas … Pagaidi!

Viņa atkal picplaka pie spraugas, taču redzēja tikai dažas slitas un biezus zirnekļu tiklus. Atskanēja kāda balss. Svetlana piespieda ausi pie spraugas un pasmaidīja. Tad paņēma aiz rokas Klāvu, kura turējās pretī, un ievilka viņu stalli.

Tikko pārkāpušas pār slieksni, meitenes izdzirdēja:

—        Izskatās, ka šis ir tas pats pamestais stallis, par kuru mums stāstīja Deniss.

Staļļa vidū stāvēja Saša un Zaļknābis un pārsteigti skatījas uz meitenēm.

—   Ko jūs te darāt? — Saša jautāja.

—   Bet ko jūs?

—       Mēs meklējām jūs un atradām šo te, — Zaļknābis paskaidroja.

—   Iedomājies, Zaļknāblt, mēs tāpat.

Staļļa viņa malā bija redzamas vēl vienas durvis. Zēni tas ar pūlēm atvēra, bet pār slieksni uzreiz vis neuzdrošinājās pārkāpt. Ta bija dzīvojamā istaba, kurā nesen bija uzturējušies cilvēki. Pie krāsns mētājās saņurcīta tukša papirosu paciņa. Pie sienas stāvēja sakrauta sīki saskaldīta malka. No lāviņās nokarājās sega, kam līda laukā pelēka vate.

Istabā bija ļoti asa, nepatīkama, ne ar ko nesalīdzināma smaka.

Kakta gulēja vecu maisu kaudze. Šķita, ka neciešamā smaka nāk tieši no tiem. Saša pacēla maisus. Zem tiem bija divas lamatas.

—   Vai tu vari tās nofotografēt?

Zaļknābis ar nožēlu papurināja galvu.

—   Pārāk tumšs.

Saša pieliecās un pacēla sakaltušu nagu.

—  Vai tas ir lāča nags? — Zaļknābis noelsās.

Saša sarauca pieri.

—   Nē, nevaru pateikt, kam tas piederējis.

Viņš iebāza nagu kabatā.

Bērni iznāca laukā un cieši aizvēra durvis. Zaļknābis vairākas reizes nofotografēja veco stalli.

Kad viņi bija laukā no meža pie upes, Saša apstājās un, visus uzlūkodams, teica:

—        Es lūdzu, nestāstiet nevienam par'šo zirgu stalli! Aizmirsīsim, ka mēs tur esam bijuši. Skolotājai es pats pateikšu.

—       Kā vēlies! — Svetlanai nebija iebildumu. — Mums ir kaut kas svarīgs… Vai nav tiesa, Klāva?

Klāva pietvīka".

—       Nu ko tu sarksti, nav ko sarkt! Vai jūs zināt — Klāva šodien atklāja zinātnei vēl nezināmu faktu.

—       Kāpēc tad tikai es? Mēs abas! — Klāva ar cieņu pavēstīja un izstāstīja zēniem par strazdu un mušmirēm.

Bet skolotāja vēlāk paskaidroja, ka ne tikai strazdi, arī citi putni «peldoties» skudru pūžņos un bāžot skudras zem spārniem. Putni tā darot tādēļ, lai ar skudru skābi iznīcinātu dūnās un spalvās iemetušos parazītus. No tādām putnu «peldērn» skudru pūžņiem tiekot nodarīti pavisam niecīgi zaudējumi. Bet tas, ka meitenes redzējušas mušmires, kas izdzen skudras 110 viņu mājokļiem, esot interesanti, tas jāpastāstot skolas mežniecības bērniem. Parasti gan skudru pūžņi ejot bojā citu iemeslu dēļ: aiz mitruma, lietus, ka arī cilvēku rupjas rīcības dēļ.

Klāva nodūra galvu. Arī Svetlana kļuva bēdīga.

—       Nu nekas, — viņa vēlāk nikni teica. — Tik un tā mēs ko atklāsim. Vēl jau viss nav zaudēts.

Bet to, kam pieder nags, kuru Saša bija atradis vecajā zirgu stallī, nevarēja pateikt pat Jeļena Ivanovna.

OPERĀCIJA «TĪRAIS GAISS»

—   Kāpēc tu tā rauj airi uz augšu?

—       Kāpēc tev tas tik ļoti lēka? Tik un tā putukrējums neiznāks.

—   Negremdē airi tik dziļi!

—       Paklausies, kā tu domā — kāpēc vispār laiva iet uz priekšu?

—       Airis jāiegremdē ūdenī, jāiegremdē, vai tu saproti? Nevis japaķer ar malu pāris pilienu. Un, atspiežoties pret ūdeni, jagruž laiva uz priekšu.

Zaļknābis uz visiem šiem izsaucieniem un zobgalībām, aiz piepūles smagi elsdams, labsirdīgi atbildēja:

—       Cilvēks izgudrojis laivu pirms desmittūkstoš gadiem. Bet Kijevas Krievzemē tā paša viedīgā Oļega laika apmēram četrdesmit karavīru sēdas pie airiem.

Viņi tuvojās tai vietai, kur Sošā ietek Orja. Bērniem bija japaairē mazliet uz augšu pa Sošu, pēdējo reizi jāizmēra dziļums, straumes ātrums, jāpaņem ūdens paraugi, bet pēc tam jāatgriežas Orjas ietekā un pa šo upīti jādodas tik augstu, cik vien bus iespējams.

Protams, pietiek, ja paņem četrus metrus garu kārti un ielaiž to ūdeni, 1111, ja kārts gals atduras pret upes dibenu, tad nav nekādas vajadzības nirt. Uz kārts atzīmētas metra desmitdaļas, viss ir redzams. Bet vai maz kas var gadīties? Varbūt kārts gals atdūries nevis pret dibenu, bet pret akmeni, tātad mērījums nebūs precīzs? Bet varbūt kārts nestāv pilnīgi taisni? Nē, nepieciešams nirt — vēl jo vairāk tādēļ, ka gribētāji jau sen gaida signālu, lai ar priecīgiem kliedzieniem pazustu zem ūdens.

Sākas visinteresantākais …

Kamēr divi valda laivu, lai tā neizkustētos, bet divi tur karti, vēl divi vai trīs laiku pa laikam iznirst, līksmām, ieplestām acīm palūkojas apkart un iespiegdamies atkal pazūd. Soša te ir duļķaina, jo tek cauri kud- rājam, nemaz nav iespējams saprast, kas notiek zem ūdens. Tas mutuļo un burzguļo, 1111 galvas parādās arvien tālāk un talak no tās vietas, kur iegremdēta kārts.

Zaļknābis pārskaities kaut ko skaļi kliedz, 1111 nirēji negribīgi atgriežas pie laivas, tad ienirst vēlreiz, parādās un ziņo, ka ar kārti viss kārtībā. Pieķērušies ar vienu roku pie laivas malas, viņi prašņā, vai nebūšot vel kads uzdevumiņš. Acīmredzot viņiem briesmīgi negribas līst lauka 110 ūdens.

Ta kā šodien galvenais «zinātniskais līdzstrādnieks» ir Zaļknābis, tad skaidrs, ka liks izpildīta visa pētījumu programma, izmantojot visu zinātnisko aparatūru. Lai gan ar kārti ir pavisam precīzi noteikts, ka Sošas dziļums augstāk par Orjas ieteku nepārsniedz trīs, trīsarpus metru, darbā tiek laista lote. Laivas malā ir piesieta latiņa ar riļenīti. Izlaidusi caur ritenīti virves vienu galu ar tam piesietu vecu trīskilograinu svaru bumbu, Raja gaida pavēli. Zaļknābis, uzlicis labo kāju uz soliņa, rokas uz krūtīm sakrustojis, lūkojas upes tāle.

— Izlaid maķenīt, — viņš beidzot iesēcas, pūlēdamies runāt basa.

Nekādā ziņā nevar teikt: «Laid vaļā auklu.» Nekādas auklas vispār nav. Ir lote. Visā tas garumā ik pēc desmit centimetriem piesietas krāsainas lupatiņas. Skaidrs — atkal ir noteikti jāienirst un jāpārliecinās, vai atsvars stāv dibenā un lote labi nostiepta.

Lote apstiprina mērījumus, kas izdarīti ar kārti.

—       Tikai tagad un vienīgi tagad, — Zaļknābis svarīgi saka, — mēs varam uzskatīt, ka Sošas dziļums šajā rajonā nepārsniedz trīsarpus metru.

Klāva, līdzjūtīgi mādama ar galvu, pieraksta ar tādām pūlēm iegūtos rezultātus.

Ūdens paraugus ar pudeli — batometru ņem pats Zaļknābis. Tā ir ļoti atbildīga un smalka operācija. Vispirms jānosaka vieta, kur ņemt paraugu.

—   Ņemsim šeit, — ierosina airētaji.

Viņiem jau sen apnicis snaust pie airiem, grozot laivu tikai par dažiem centimetriem uz vienu vai otru pusi.

Bet Zaļknābis drūmi purina galvu.

—   Pārāk tuvu krastam.

Laiva dodas uz upes vidu.

—   Vai šeit?

Zaļknābis palūkojas pār laivas malu un sarauc pieri.

—   Nevar. Aļģes …

Tad viņam ūdens liekas pārāk duļķains, tad atkal parak dzidrs. Nomocītie airētāji izceļ airus no ūdens un sak dumpoties, prasīdami, lai tūlīt pat ņem paraugus.

Beidzot pudele tiek ielaista ūdenī. Zaļknābis rūpīgi pārlej dabūto ūdens paraugu iepriekš sagatavotā tīrā pudelē un to cieši aizkorķē. Klāva pa to laiku raksta etiķeti.

—   Pudeles numurs …

—  Astotais! — Raja sauc.

—   Upes nosaukums …

—  Varenā Soša! — Valentīns uzjautrinās.

Klāva atzīmē datumu un vietu, kur ņemts paraugs, parakstās, patīksminās par saviem ķeburiem un pasniedz etiķeti Zaļknābim. Zaļknābis uzlīmē etiķeti un atdod pudeli Jeļenai Ivanovnai. Sie paraugi būs institūta laboratorijai.

Pēc tam kad ar pludiņu — integratoru — bija izmērīts upes straumes ātrums, ekspedīcija atgriezās pie Orjas ietekas. Izrādījās, ka tā ir pavisam šaura upīte, aizaugusi ar ūdenszālēm un grīšļiem.

Jo tālāk uz priekšu viņi pa to devās, jo netīrāka kļuva upe. Ūdenī aizvien biežāk spīdēja varavīkšņaini plankumi.

Mežs atkāpās no upes un kļuva arvien skrajāks, un drīz vien bija redzamas tikai nīkulīgas apses. Retajām priedēm un eglītēm bija melni stumbri un melni zari bez skujam; ja dažiem kokiem tās vēl bija, tad nomelnējušas.

—   Nez kas te valda — vai Kaščejs vai Svilpis-Lu- pis? — Svetlana nodrebinājās. — Uz kurieni mēs airējam?

—   Bērni, — teica skolotāja, — mēs tuvojamies Ka- ravajevas fabrikai. Seit mums jāizdara operācijā ar kodētu nosaukumu «Tīrais gaiss». Saša ar Igoru jau bija izlūkot, tikās ar šejienes pionieriem un sagatavoja dažus materiālus.

Drīz vien ekspedīcija nonāca pie veca koka tilta. Upe bija kļuvusi pavisam sekla, un laivas vairs netika uz priekšu. Ūdens pie krasta bija pārvērties par šķidriem, pēc mazuta smirdošiem dubļiem.

Bērni izrāpās no laivām un saka tās stumt.

No otrās laivas izkāpa Kreilis un Zaļknābis, Par laimi, smirdošās duļķes bija apmēram metru no krasta, tālāk upes dibens bija stingrāks un ūdens vismaz izskatījās tīrāks. Bērni izstūma laivas cauri tiltam un, līdz viduklim notašķījušies, izbrida krasta.

Nebija kur nomazgāties.

—   Cik vēl atlicis līdz Karavajevas fabrikai? — Zaļknābis jautāja.

—  Apmēram kilometrs, — teica Saša.

—   Tad dosimies tik tādi paši turp! — Zaļknābis ierosināja. — Lai redz!

Nekas cits arī neatlika.

Kad kļuva redzama fabrikas piestātne, bērni ieraudzīja krastā ļaužu pūli.

—        Kāpēc tur sapulcējušies cilvēki? Varbūt mums vajadzētu palikt tepat? — Raja prātīgi jautāja.

Līdz piestātnei" bija atlikuši apmēram simt metri, te pēkšņi iedārdējās orķestris.

Bērni saskatījās.

—   Šodien taču ir svētdiena! — Klāva atcerējās.

—  Viņi tapat vien līksmojas.

—   Nu re, cik jauki! — Jeļena Ivanovna nopriecājās.

—   Tūlīt klusiņām izkāpsim krasta, nomazgāsimies kaut kur un tad padomasim, ko darīt tālāk. Laikam nebūs labi sabojāt cilvēkiem svētdienā garastāvokli.

Vienīgi Saša un Zaļknābis bija acīm redzami neapmierināti — visa cīņas degsme pagalam. Laivas pa to laiku lēnām tuvojās piestātnei. Ļaudis krastā laipni smaidīja, vicināja lakatiņus, pat sauca «ura!» — un izskatījās, ka tas viss attiecas uz ekspedīciju. Tiklīdz pirmā laiva atdūrās pret piestātnes dēļiem, pretī iznāca slaida auguma meitene un, uz mirkli ieskatījusies papīra lapiņā, noskaitīja:

—       Mīļie draugi! Alksnaines skolas mežniecības locekļi, Maiskas pilsētas trīspadsmitās skolas pionieri! Apsveicam jūs, mūsu rajona bērnu organizētājus cīņai par tīru gaisu, tīrām upēm, par meža aizsardzību! Ka- ravajcvas fabrikas pionieri un skolēni visi kā viens iesaistījušies šaja lieliskajā pasākumā. Mēs no savas puses izsaucam uz sacensībām Jeļņinas fabrikas un ciemata bērnus.

Kamēr viņa runāja, arī otra laiva atdūrās pret krastu. Bērni sēdēja apjukuši. Vai viņi te zobojas, vai? Orķestris, šīs runas, bet pa Orju tek mazuts!

Saša uzlēca laivas priekšgalā un paaicināja pie sevis Zaļknābi un Kreili. Labu brīdi zēni tā stāvēja klusēdami, il kā aicinādami pūli papriecāties par viņiem, un paši savukārt uzmanīgi aplūkoja sagaidītājus.

Pūli atskanēja smiekli.

Kad smiekli apklusa, Saša paliecās pie meitenes, kura bija uzstājusies ar apsveikuma runu, un paklusu, bet tā, lai visi dzirdētu, jautāja:

—   Bet kur pie jums var nomazgāties?

Pūlī atkal atskanēja smiekli.

—   Es tūlīt atnesīšu no akas ūdeni.

—       Ja nav ar mazutu — stiep tik šurpu! — Vaļa norūca.

Pie Jcļenas Ivanovnas izspraucās maza auguma sieviete ar sīki sasprogotiem matiem un drudžainu sārtumu vaigos.

—       Jūs esat vadītāja, vai ne? — viņa jautāja, pavedusi Jeļenu Ivanovnu sāņus. — Es vadu fabrikas kluba bērnu sektoru. Jūsu bērni pārvērš nopietnu pasākumu balagānā. Kā jūs to pieļaujat!

—   Mani bērni? — Jeļena Ivanovna brīnījās.

—        Nu ne jau mani. Mums viss ir, ka nakas. Ieradāmies organizēti, kolonnā. Sagaidīšanā piedalās astoņdesmit skolēnu. Jūs apsveica …

—        Nevienam taču šīs muļķības nav vajadzīgas! — Jeļena Ivanovna sadusmojās.

Sieviete izbijusies sāka purināt sīkās sprodziņas.

—   Bet kas tad ir vajadzīgs?

—       Lai neizposta niežu, lai nepiemēslo Orju! Lai stingri ievēro dabas aizsardzības likumus!

—       Nu vai zināt, tā nu nav mūsu darīšana… Fabrikai ir priekšniecība, lai tā atbild.

Karavajevas bērni bija atnesuši vairākus spaiņus ar ūdeni. Saša un Zaļknābis nomazgājušies paņēma laivā atstāto lielo papīra lapu un atritinājuši piesprauda to pie sakņu kioska sienas.

Uz lapas ar prāviem burtiem bija uzrakstīts:

«Akts. Mēs paši savām acīm pārliecinājāmies, cik tālu Karavajevas fabrika novedusi mežu un Orju. Koku lapas apsvilinātas ar sēra gāzi, bet upe piesārņota. Pat zivis tajā nedzīvo. Orja jāiztīra, lai tā būtu derīga cilvēkiem un zivīm. Mežs jāsaudzē.»

Ap piesprausto aktu drūzmējās Karavajevas bērni.

Sprogainā sieviete atkal pieskrēja pie Jcļenas Ivanovnas.

—   Padomājiet, ko jūs darāt! — viņa skaļi čukstēja.

—   Kas tie par aktiem?… Vai jūs pārstāvat kādu oficiālu organizāciju? Kā vārdā jūs uzstājaties?

—   Mēs uzstājamies meža vārda, — teica Svetlana.

—    Ka zināt, koki neprot runāt, tāpēc to daram mēs.

—  Ja gan! Un zivju vārdā, — atskanēja balsis.

—   Un skudru ari.

—   Ari jūsu vārdā, — smaidīdams sacīja Zaļknābis.

—       Manā? — Sieviete iepleta baiļu pilnas acis. — Nu vai zināt, es neesmu jūs pilnvarojusi …

—   Pilnvaras nevajag. Vai jūs gribat elpot?

—   Manam mūžam skābekļa pietiks arī bez jums.

—       Mahortov! — Svetlana iesaucās. — Palīgā! Nočiepts tavs vēsturiskais izteiciens.

Kamēr Jeļena Ivanovna skaidrojās ar bērnu sektora vadītāju, Zaļknābis, nogaidījis izdevīgu brīdi, pačukstēja Sašam:

—   Lieku priekšā pieteikt bada streiku!

—   Ko?

—       Lieliska ideja! Sie būs mēmi. Kamēr fabrika nebeigs te indēt un postīt, ekspedīcijas dalībnieki visi ka viens piesaka bada streiku.

—   Muļķības!

—       Tu tā domā? Tad man ir cita ideja. Sarīkosim protesta demonstrāciju un piketēsim rūpnīcas pārvaldi, kamēr . . .

—        Izbeidz taču! — Saša novērsās no Zaļknābja. — Aizsūtīsim aktu uz rajona avīzi un partijas rajona komiteju …

Viņš nepabeidza. Pie skolotājas pienāca jauns puisis.

—  Jūsu grupa tiek aicināta uz rūpnīcas pārvaldi.

Tur bērnus gaidīja jaunas ziņas: rīt no rīta ar helikoptera uz Karavajevas fabriku atlidošot inženieris Kočetkovs un universitātes bioloģijas fakultātes pārstāvis profesors Sļakotins.

SAVELKAS MĀKOŅI

Bet par Palu Paliču nekas nebija zināms… No viņa nepienaca nekādās vēstis.

Jeļena Ivanovna lūdza atļauju piezvanīt uz Maisku. Viņai atļāva runāt no direktora kabineta.

Kad skolotāja pēc sarunas ar Maisku iznāca pieņe- mamajā istabā, kur viņu gaidīja bērni, visi saprata, ka notikusi kāda nelaime.

Varbūt Jeļenai Ivanovnai bija radusies doma, ka diezin vai viss būtu jāstāsta ekspedīcijas dalībniekiem, bet, ieraudzījusi bērnus, viņa nenocietās un pateica:

—       Palu Paliču saukšot pie atbildības. Viņš atrodas izmeklēšanā.

Visi klusēja, nezinādami, ko lai saka pēc tādas ziņas. Vienīgi Mahortovs izteiksmīgi iesvilpās, taču apklusa, dabūjis no Rajas Bokastikovas pa pakausi.

Saša, drūmi saraucis pieri, skatījās uz skolotāju un centās saprast, kas gan noticis.

Taču, kā liekas, visvairāk pārsteigts bija Borja Ļev- šins. Viņš it kā nespēja ticēt.

—       Ko? … — Borja, acis samiedzis, skatījās uz skolotāju. — Palu Paliču?… Par ko tad viņu?

—       Patiešām — par ko gan? — Zaļknābis apņēmīgi metās uzbrukumā.

—       Es neko nesaprotu! — Jeļena Ivanovna nespēja izskaidrot uzzinātos jaunumus. — Viņu apsūdzot, ka gribējis nošaut alnīti… un par slepeniem sakariem ar malu medniekiem. Un vēl — ka mēs viņa dēļ esot nokļuvuši degošā ktidrājā un purvā.

—   Kuru apsūdz? Palu Paliču? — Kreilis novaidējās.

Viņš pēc kārtas ielūkojās visiem bērniem acīs, it kā

gribēdams pārliecināties, vai nesapņo.

—       Esot pat liecinieki! — Skolotāja paraustīja plecus un neticīgi pasmaidīja. — Viens viņu mežniecības mežsargs. Un vēl kāds puišelis.

—       Es zinu to mežsargu! — Saša iesaucās. — Pomaz- kovs!

—       Jā, tiešām Pomazkovs! — Skolotājā likās pat iepriecināta. — Bet ka tu zini?

—       Pomazkovs taču pats pinas ar malu medniekiem! Pals Palics jau sen draudēja viņu padzīt, bet Pomazkovs izlocījās un lūdza pažēlot, teica, ka viņam pavisam maz atlicis līdz pensijai.

—  Vajadzīgi pierādījumi! — Klāva dusmīgi sacīja.

—   Ko mēs citādi varam teikt? Ka Pals Paličs ir labs?

—       Un tad? Vai tas ir maz? — pēkšņi iejaucās Svetlana. — Vai tas ir maz, ja mēs visi — gan maiskieši, gan alksnainieši aiziesim un pateiksim, ka Pals Paličs Žitins ir ļoti labs, godīgs un lielisks cilvēks?

—   Pilnīgi pareizi! — Zaļknabis atbalstīja Svetlanu.

—  Viens papīrelis ar zīmogu esot pierādījums, bet divdesmit pionieru nebūs pierādījums? Tūlīt pat visiem jāatgriežas Maiskā!

—   Padomāsim! — Saša nopietni teica.

—   Kas tur ko padomāt? — Zaļknābis uztraucās. — Es tevi nesaprotu. Tev pirmajam jāsteidzas aizstāvēt Palu Paliču!

Saša neatbildēja, bet Deniss, paskatījies uz viņu, sacīja:

—  Mēs nodarīsim pāri Palam Paličam, ja atgriezīsimies Maiskā.

—   Kā tad tā?

—   Vai tu esi aizmirsis? Rit atlidos profesors Sļakotins un tavs tēvs … Varbūt tiks izlemts Avotu liktenis … Bet Pals Paličs nevar dzīvot bez Avotiem, vai tu saproti? Viņš paļaujas uz mums.

—   Turklāt biedrs Kočetkovs, — skolotāja klusu sacīja, — droši vien zinās ko sīkāk par Pala Paliča likteni. Jāaprunājas ar viņu. Pēc tam varēsim nolemt, ka rikoties.

Ziņas par to, ka profesors Sļakotins un inženieris Kočetkovs ieradīsies Karavajevas fabrikā, satrauca gan bērnus, gan Jeļenu Ivanovnu. Kāpēc viņi lido šurp? Vai tiešām iepazīties ar ekspedīcijas savāktajiem materiāliem?

—   Skaidra būšana, kāpēc Zaļknābja papucītis ved šurp profesoru, — ierunājās Vaļa. — Avotiem vāks!

Neviens negribēja viņā klausīties, bet Vaļa bez kautrēšanās tikai runāja savu.

—   Vai Slīkšņu čikstu esat aizmirsuši? Burvīga vietiņa! Un pēc tam ērces. Mežs ir inficēts, skaidrs? Tādu mežu nav ko žēlot. Un te jums, profesor, būs Orja… Papriecājieties! Nevis upe, bet smirdošs grāvis. Kočetkovs tīšām aizvedīs profesoru uz to vietu, kur mēs mīcījāmies netīrajos dubļos. Bet pēc tam pierādiet, ka Avoti ir ko vērti!

Lai gan neviens neticēja Vaļam, tomēr uztraukumiem, kuru jau tāpat bija pietiekoši daudz, pievienojās vēl kādas neskaidras bažas.

Bērni laiku pa laikam meta aizdomīgus skatienus uz Zaļknābi.

Nākamajā rītā fabrikā ieradās profesors Sļakotins un inženieris Kočetkovs.

Izrādījās, ka Drūmais lauva nemaz nav drūms. Viņš bija jautrs, slaids, nosauļojies, ar kupliem matiem un ļoti strupu degunu.

Kamēr bērni iepazinās ar profesoru, Kočetkovs paveda sāņus Zaļknābi.

—   Pasaki man atklāti — kas te pie jums notiek?

—   Nē, pasaki tu — kas notiek pie jums?

—   Pie mums?

—       Tikai ņem vērā: kaut vienu reizi mūžā runā ar mani nopietni — kā ar lielu cilvēku. Kas noticis ar Palu Paliču?

—       Jā, kas to varēja iedomāties! Viņš taču atstāja tik patīkamu iespaidu. Izrādās — sapinies ar malu medniekiem!

—   Ko tu runā!…

Zaļknābis tik dusmīgi skatījās uz tēvu, ka tas mazliet apjuka.

—   Piedod, bet tā stāsta.

—   Tā nav taisnība!

—       Dēliņ, es taču nestrīdos. Tiesa vēl nav bijusi, un iespējams…

—   Kāda tiesa?

—   Nu viņam… tam mežzinim Zilinām…

—        Kā — viņu grib tiesāt? — Zaļknābis iekliedzās un metās pie bērniem, bet tēvs viņu aizturēja.

—   Tu man nepaskaidroji, kas pie jums notiek.

—       Mēs ejam ekspedīcijā. — Zaļknābis paraustīja plecus.

—        Paklausies, es taču zinu, ka tu esi nopietns zēns. Bet kāpēc mēs no tevis saņēmām tikai vienu vēstuli? Mamma doma, ka tu esi saslimis. Un vispār viņa ir ļoti nobijusies, kopš dabūja dzirdēt, cik bezatbildīgi ir jūsu vadītāji. Tas pats Pals Paličs. Mamma teica, ka tava un citu bērnu dzīvība ir briesmās…

—       Ko jūs esat sagudrojuši? Tu pats redzi, ka esmu veselāks nekā agrāk.

—   Tu patiešām izskaties …

—   Un krūtis? Piegrūd …

Tēvs paklausīgi piegrūda garo pirkstu pie Zaļknābja krūtīm.

—       Vai redzi? — Zaļknābis devās uzbrukumā. — Kāpēc tad jūs ceļat paniku?

—   Pirmkārt, Slīkšņu čiksts …

—   Un kas par to?

—   Tā taču ir briesmīga vieta! Jūs tur apmatdījāties.

—       Interesanti, kā rnēs būtu varējuši apmaldīties, ja mums ir kompass?

—       Otrkārt, jūs nokļuvāt degošā kūdrājā. Gandrīz noslīkāt purvā.

—   «Gandrīz» neskaitās.

—        Un, beidzot, ērces. Ērces, kas izplata encefalītu. Kad mamma to dabūja zināt, mēs visu nakti negulējām.

—       Pilnīgi velti! — Zaļknābis noplātīja rokas. — Pirmkārt šīs ērces neizplata encefalītu.

—   Tatad ērces tomēr bija?

—        Interesanti! — Zaļknabis uztraucās. — Tā taču ir ekspedīcija. Kas tā būtu par ekspedīciju, ja nekas nenoliktu!

—       Laikam būs labāk, — tēvs sacīja, — ja tu atgriezīsies mājās. Mēs parit lidosim atpakaļ.

—   Lai es pametu draugus?

—   Bet ko lai es saku mammai?

—       Pasaki, ka redzēji mani lieliskā sportiskā formā, un, kad mamma mani pēc kādām desmit dienām ieraudzīs, tad nepazīs, tik spēcīgs esmu kļuvis.

Tēvs šaubīdamies nolūkojās Zaļknābi.

—       Bet kas jums to visu sastāstīja? — Zaļknābis jautāja, pieri saraucis.

—       Es ta īsti gan nezinu. Vispirms mammu saticis pagalmā tas simpātiskais večuks Peščaļins un pateicis viņai gan par Slīkšņu čikstu, gan par ērcēm… Apgalvojis, ka 2itins ievedīšot jūs nelaimē. Pēc tam atskrēja kāda jūsu ekspedīcijas zēna tēvs — ari bija ļoti uztraucies. Nez no kurienes to visu uzzinājis skolas direktors. Viņš aizsūtīja telegrammu, lai nakat majas. Vai jūs to saņēmāt?

—       Nē! — Zaļknābis pakratīja galvu. — Nekādas telegrammas nav bijis. Bet vai par balodi tu neko neesi dzirdējis?

—   Kā — vēl ar balodi arī kas bija?

—       Mēs aizsūtījain uz mājām balodi ar ziņojumu, ka mežā atklāta ar ērcēm inficēta zona un ka deg kūdras

purvs. Tur bija jāierodas taviem pētniekiem. Gribējām viņus brīdināt.

—   Nē, par balodi es neko neesmu dzirdējis.

—   Nu labi, — Zaļknābis teica. — Tu te runā tikai par visādiem niekiem. Bet ko tu teiksi bērniem par Avotiem? Vai tevī ir pamodusies sirdsapziņa vai nav?

—   Saproti, dēliņ, šoreiz svarīga ne tik daudz sirdsapziņa, cik aprēķins. Mums vajadzīgas vēl dažas ziņas.

—   Kadas ziņas? — Zaļknābis kļuva uzmanīgs.

—   Profesors Šļakotins grib man parādīt, pie kā novestu rūpniecības uzņēmuma vietas nepārdomāta izvēle. Viņš jau sen pēta, ka mainās daba Karavajevas fabrikas apkaimē.

—   Bet kā tad mūsu materiāli? — Zaļknābis mulsi jautāja. — Tie nevienam nav vajadzīgi?

—   Kā tad nav vajadzīgi! — tēvs brīnījās. — Profesors visu ceļu par jums runāja. No tā, ko jūs esat savākuši, daudz kas ir atkarīgs.

Vēlāk Ļevs Petrovičs uzaicināja visus ekspedīcijas dalībniekus pie sevis uz viesnīcu. Viņš uzmanīgi izskatīja bērnu dienasgrāmatu un savaktas kolekcijas. Profesoru interesēja arī ar putniem, skudrām, avotiem, strautiem un meža upītēm izdarītie novērojumi.

—   Ļoti labi! — Šļakotins uzslavēja. — Jūs esat krietni pastrādājuši. Šie ir patiešām nepieciešami un ļoti pārliecinoši materiāli. Es tos ņemšu sev līdzi un ziņošu partijas apgabala komitejā. Pēc tam republikas dabas aizsardzības komitejā. Tur ļoti gaida visu ekspedīciju materiālus, domājams, ka Avoti tiks aktīvi aizstāvēti. Ja, starp citu, man ziņoja par jūsu operāciju «Tīrais gaiss». Tā ir laba operācija. Karavajevas fabrikai sen vajadzēja padomāt par apkārtējo dabu, bet tā līdz šim tikai maksāja soda naudu, it ka valsts likums par dabas aizsardzību uz to neattiektos. Taču ar šo likumu mūsu zemē jau daudz kas ir panākts.

Un profesors bērniem pastāstīja, ka pēdējos gados vien uzbuvētas tūkstoš septiņi simti attīrīšanas iekārtas, kuras diennaktī pārstrādā vairāk nekā desmit miljonu kubikmetru ūdens. Uzlabojies daudzu iekšējo ūdensbaseinu sanitārais stāvoklis. Ievērojami samazinājusies netīro notekūdeņu ieplūdināšana Maskavas upē, Oka, Obā, Toma un citās mūsu zemes upēs. Uzstādītas simtiem lielas iekārtas, kas uztver putekļus. Milzīgās platībās iestādīti jauni meži un lauku aizsardzības mežu joslas . ..

—  Tas ir ko včrts! — iesaucās Deniss. — Tātad darbs rit pilnā sparā. Neizzudīs zaļā zāle, biezie meži, zvēri un putni.

—   Neizzudīs! Mēs nepieļausim! — Ļevs Petrovičs viņam piekrītoši pamāja. — Un jāsaka — lielu dalību dabas aizsardzībā, īpaši mežu saudzēšanā un jaunu stādīšanā, ņēmušas skolu mežniecības. Lai tam gods un slava! Un vēl kas, — profesors atcerējas, kad bērni jau posās prom. — Lidojot pār Avotiem, brīžiem nolaidāmies diezgan zemu. Ziemeļaustrumos no Karavajevas fabrikas — gandrīz uz Avotu mežu masīva robežas ar Novoseļskas rajonu mēs pamanījām nelielu ezeru, uz kartes tā nav. Derētu izlūkot, vai tas ir caurteces ezers. Ja caurteces, tad — vai nav savienots ar Orju. Tas jums prasītu triju četru dienu gājienu. Starp citu, arī mežzinis Zitins silti ieteica aplūkot vistālāko un nomaļāko nostūri Avotos …

PILNĪGI ATKLĀTI

Pirms pārgājiena uz mežezeru tika nolemts iztaujāt vietējos iedzīvotājus — ko viņi zina par šo ezeru un kā uz to var aiziet.

Saša, Zaļknābis un Klāva devās uz Lizlovas ciemu. Turienieši stāstīja katrs savu. Vieni atbildēja, ka pēdējos gados ezers esot izsusējis un aizaudzis ar meldriem, citi vispār neieteica viņiem doties uz Lāču stūri — tā esot nomaļa vieta, purvaina un neizbrie- nama.

Bērni sarūgtināti un neapmierināti vilkās atpakaļ uz nometni. Bija karsti, neganti cepināja saule, pār zemi virmoja neskaidra dūmaka, skurbi smaržoja sakarsušie augi.

Saša un Zaļknābis pielika soli — zēni gribēja ātrāk nokļūt pie upes un iemesties aukstajā ūdenī. Kļava gandrīz netika viņiem lidzi. Ceļš veda lejup pa lēzenu no- kalni. Priekšā sākās vecs izcirtums, aizaudzis ar jauniem bērziņiem un eglītēm, krūmiem un garu zaļi.

Pēkšņi Klāva saķēra zēnus aiz rokas un pamāja ar galvu sāņus.

Metru piecdesmit no viņiem pie mazas eglītes ar jauniem, koši zaļiem dzinumiem tikko manāmi kustējās kaut kas pelēks.

Bērni palūkojās vērīgāk.

—   Zaķu māte, — uzminēja Saša. — Baro zaķēnus.

Patiešām — divi zaķēniņi bakstīja purniņus zaķu mātes pavēderē pēc pieniņa un labsajūtā kustināja ausis.

—       Viņiem ir pusdienu laiks! — Klāva pačukstēja. — Re, kā ņemas!

Piepeši bērniem virs galvas pazibēja milzīga spārnota ēna. Viņi paskatījās uz augšu un ieraudzīja lielu kliju. Putns kā akmens krita leja uz zaķu māli ar zaķēniem.

Iebāzis pirkstus mutē, Saša iesvilpās, tad paķēra nūju, nomērķēja to kā šauteni uz kliju un iekliedzās:

—   Bliukš, blaukš!

Zaļknābis un Klāva neatpalika no viņa. Abi lēkāja, vicināja rokas un kliedza, paši nezinādami — ko.

Spārnotais laupītājs sarāvās, mainīja virzienu un aizlidoja sāņus.

Kad zēni paskatījās uz eglīti, ne zaķu mātes, ne zaķēnu pie tās vairs nebija.

Bet klija, spārnus lēni vēzēdama, vēl aizvien riņķoja virs izcirtuma.

—        Ak tu, plēsoņa, re, ka neizdevās! — Zaļknābis nikni sauca putnam. Viņš vēlreiz iesvilpās un, paskatījies uz Klāvu un Sašu, priecīgs devās uz upi.

Un tad pēkšņi pavisam tuvu ar dobju, dārdošu atbalsi noblikšķēja šāviens.

Bērni apstājas ka sastinguši: viņi atcerējās apsājā ievainoto alnīti. Bet toreiz viņi nevienu nevarēja izsekot. Vai šāvējs aizies arī šoreiz?

Saša pameta Klāvai un Zaļknābim ar roku un, spraukdamies cauri krūmiem, metas meža uz šāviena pusi.

Drīz vien koki kļuva retāki, un viņi izskrēja uz meža ceļa. Tas bija aizaudzis ar dadžiem, dziļās grambas bija pilnas ar ūdeni. Uz ceļa stāvēja ārstniecības augu, ogu un sēņu sagādnieka veca Peščaļina pazīstamais pajūgs. Zemais, dārkais zirģelis, kaklu izstiepis, plūca ceļmalā zaļi, bet saimnieka pie ratiem nebija.

—       Kur tad Peščaļins? — Saša jautāja Klāvai un Zaļknābim, kuri ari bija pieskrējuši.

Bērni paskatījās pa ceļu uz vienu, uz otru pusi un kādus divsimt soļus no ratiem ieraudzīja Semjonu Ļev- šinu — Semaforu.

Viņš gāja lēnā gaitā, laiku pa laikam atskatīdamies, tad pieliecās, kaut ko pacēla un griezās atpakaļ. Saša ievaidējās: Scmaforam rokās bija zaķu māte. Tas ausis nokarājās līdz pat zemei.

Izlēkuši no krūmiem, Saša un Zaļknābis metās Se- mafcram pretī.

—   Tēvoci Semjon, ko tas nozīmē? Kas šāva?

—       Ā-ā, tie esat jus, bērniņi? Kur jūs te gadījāties? — Ļevšins uz mirkli apstājās, vēlreiz palūkojās apkārt, tad smagi nopūtās un devās uz ratiem. — Re, zaķīti nobeiguši … Kāds no krūmiem licis virsū. Es meios pakaļ, kliedzu, bļāvu, bet vairs ne smakas.

Viņš papurināja nošauto zaķi aiz kājām.

—       Varbūt vēl ir dzīvs? — Klāva žēli jautāja. — Varbūt iespējams izārstēt…

Scmafors atmeta ar roku.

—       Kur nu .. . Tāds lādiņš ietriekts … taisni galvā. — Un viņš sāka lamāt nekrietncļus, kuri, par spīti aizliegumam, iznīcina dzīvo meža radību. — Šitādiem laupītājiem vajag atņemt plinti, un pašus jānodod tiesai.

Tikmēr viņi bija pienākuši pie ratiem. Zeni un Klāva apjukuši skatījās uz beigto zaķu māti.

—       Ņemiet jūs viņu, — Semafors turpināja. — Varēsiet nometnē izvārīt zupu. Man zaķu gaļa lagā neiet pie dušas …

—   Nē, nē! — Saša atvairījās. — Mēs neņemsim.

—       Bet zaķu mātei taču palika zaķēniņi, — Klāva pēkšņi atcerējās. — Ja viņus varētu atrast…

—       Kas tad liedz … ejiet palūkot, — Semafors deva padomu.

—       Neatradīsim, gan jau būs aizbēguši, — Zaļknābis drūmi sacīja. — Bet par zaķu māti japastāsta milicijā. Droši vien šāva tas pats, kas toreiz alnīti…

—       Kur nu tas pats! — Semafors pavīpsnāja. — Tādu patvaļnieku tagad bez skaita. Bet paziņot, kur nākas, gan vajag. Lai rīkojas… — Viņš iesēdās ratos, paņēma grožus un uzšāva zirgam. — Jums, bērni, derētu aizskriet lidz fabrikai, kamēr nav par vēlu.

Bet Saša un Zaļknābis nekur neskrēja un klusēdami gāja līdzi ratiem, caur pieri noskatīdamies uz Semjonu. Kurš tomēr šāva uz zaķu māti? Vai tiešām Semafors nevienu nebija pamanījis?

Pēkšņi Zaļknabis juta sānos vieglu grūdienu. Viņš pagrieza galvu uz Sašas pusi, un tas pamaja viņam ar acīm uz ratiem — tajos aizmugurē bija kaut kas ar brezentu pārklāts, un brezents bija mazliet noslīdējis, tā ka rēgojās šautenes — divstobrenes gals. Zaļknābim iepletās acis, un viņš jau gribēja iekliegties, bet Saša brīdinoši pamāja: klusēt Tad zēns paskatījās uz Klāvu un saprata, ka meitene arī ieraudzījusi šautenes stobru un it kā jautā, ko lai viņa dara.

Tajā brīdī Saša pieskrēja pie ratiem un izvilka kreisajam pakaļējam ritenim no ass melnu, ar ratu smēri noziestu tapu un aizmeta to krūmos.

Rati pabrauca vēl kādu gabaliņu uz priekšu, un tad no ass lēnam sāka slīdēt nost ritenis.

— Tēvoci Semjon! — Saša iesaucās. — Tapa nokritusi! Tūlīt nomuks ritenis…

Semafors apturēja zirgu, izkāpa no ratiem, apskatīja riteni un pagrozīja galvu. Tad izņēma no kabatas nazi, picgaja ceļa malā pie krūmiem un sāka griezt mazu, ne visai resnu bērziņu, lai iztaisītu jaunu tapu.

Tajā pašā mirklī Saša, atmetis ratos brezentu, paķēra divstobreni, piespieda tās laidi pie krūtīm un, uzsaucis Zaļknābim un Kļavai: «Man pakaļ!» — ko kājas nes, joņoja prom uz Karavajcvas fabriku.

Tovakar neviens ilgi nevarēja aizmigt. Meitenes savā telti vēl aizvien par kaut ko sačukstējās, skaļi nopūtās, kamēr Jeļena Ivanovna dusmīgi pavēlēja viņām gulēt.

Bet zēni bija vieni. Pala Paliča pie viņiem nebija. Tiesa, vīriešu telti valdīja klusums. Likās — visi guļ. Taču negulēja neviens. Bet neviens arī nerunāja. Alksnaines bērni pārnakšņoja Karavajcvas fabrikā, vienīgi Deniss bija nolēmis palikt pie pilsētniekiem. Viņš bija pieteicies dežurēt un patlaban sēdēja pie telts. Viņš arī pirmais iesāka runāt.

—   Kurš skolnieks no Alksnaines gan būtu varējis liecināt, ka Pals Paličs šāvis uz alnīti? — Deniss klusu jautāja. — Tādu mums nav …

—   Vasja Savkins varēja samelst, — tai pašā mirkli atsaucās Saša.

—  Jā, viņš gan varētu, — brīdi klusējis, negribot at-' zina Deniss.

Un tad Zaļknābis izmeta makšķeri. Juceklīgi, steigdamies, it ka no kāda kaunēdamies, viņš runāja riņķi un apkārt, neuzdrošinādamies, tapat ka citi, pajautāt tieši. Arī Saša un Deniss gaidīja. Un, elpu aizturējis, gaidīja ari Vaļa.

Un neviens ietiepīgi neskatījās uz to kaktu, kurā gulēja Borja Ļevšins. Mahortovs bija pārliecināts, ka Borja klusēs. Citi cerēja — varbūt tomēr pateiks …

Borjam nekad pat prātā nebija ienācis, ka sveša cilvēka dēļ vajadzēs nodot savu tēvu.

Kāda viņam, Borjam, daļa par Palu Paliču Zitinu? Nekāda! Vēl vakar viņš bija ienaidnieks, ar kuru izstra- daja ļaunus jokus… Bet tēvs taču cilvēkam ir tikai viens. Vai tad var nodarīt pāri tēvam? Nekad mūžā!

Mežzinis pats vainīgs. Ko līda, kur nevajag! Bāza savu degunu citu darīšanās. Nu ir dabūjis! Lai pats tiek galā! Arī bez Borjas atradīsies aizstāvji.

Viņš laikam tā arī būtu izlēmis, ja gulētu mājās viens pats savā saliekamajā gultiņā un klausītos ierastajā tēva krakšana … Bet teltī starp bērniem kaut kas traucēja. Un ko lai dara rīt? Ka lai skatās bērniem acīs?

Viegli pateikt — nospļaujies. Cik tad ilgi spļausi… Pat Zaļknābis nav nekāds svešinieks. Briļļainītis, bet cik gudrs! Un drosmīgs arī, tadam zēnam var uzticēties. Denisu Borja pazina jau agrak. Pats negribot cienīja viņu, kaut arī to nekādi neizrādīja. Un Saša?… Ja nu Borja būtu ar mieru kādam iet līdzi, tad tikai Sašam Morozovam.

Bet, lai Saša viņu neatstumtu, jāatzīstas: «Tas bija mans tēvs, kurš ievainoja alnīti, Pals Paličs nešāva, viņš izglaba alnīti …»

To nedrīkst teikt. Tēvu tiesās, piespriedīs gadus. Kā tad bez viņa lai dzīvo? Tā ir tikai tāda runāšana — kaut kur aizbraukt. Kam viņš vajadzīgs? Kas viņu gaida?

Arī viens nedrīkst palikt — kaut vai ar tēvu un māti, bet bez draugiem nav iespējams.

Teltī pa to laiku turpinājās klusas sarunas. • — Ne, jābrauc uz Maisku, — Zaļknābis tiepās. — Mēs ar skolotāju un alksnainiešiem kopā esam divdesmit cilvēku. Ja aiziesim un visi kā viens apgalvosim, ka Pals Paličs ir galvenais Avotu aizstāvis, ka tie ir malu mednieki, kas rok viņam bedri, — vai tiešām mūs neuzklausīs?

—   Manējie noteikti būs ar mieru, — Deniss apgalvoja.

—   Par mūsējiem nemaz nav ko runāt! — iesaucās Saša. — Mahortov, ko tu saki?

Taču Vaļa un Kreilis ietiepīgi klusēja.

Vēl brīdi padomājuši, Saša un Deniss, basās kājas plakšķinādarni, piegāja pie Kreiļa.

—   Mums jau sen vajadzēja izrunāties, — Saša iesāka. — Šodien mežā mēs salikām tavu tēvu. Un nospērām viņam divstobreni, ar kuru viņš, kā redzams, bija nošāvis zaķi.

—   Kādu divstobreni? — Kreilis sarāvās. — Tēvam nav nekāda ieroča.

—   Mēs nezinām. Varbūt tā nav viņa divstobrene. Varbūt ta pieder kādam citam. Tavs tēvs nez kādēļ brauca ar sagādnieka — ārstniecības augu vācēja Peš- čaļina pajūgu. — Brīdi klusējis, Saša vērīgi palūkojās Kreilī. — Es gribu jautāt tev 1111 Mahortovam … Redz, tagad ir uzklupuši Palam Paličam. Bet pirms tam jau ekspedīcijai bija ne mazums visādu negadījumu. Kā darbs tas ir? Varbūt jūs zināt kaut ko tādu, ko nezinām mēs?

Kreilis klusēja.

—   Interesanti, kas mums būtu jāzina? — Vaļa pavīpsnāja.

—   Padomā, — Saša neatlaidās. — Kurš tad nezina, kā Peščaļins izturas pret Palu Paliču.

—   Pusvienpadsmitos bija jāliekas uz auss, — Vaļa novirzīja sarunu. — Bet nu jau ir melna nakts. Ko jūs tc pratināt un nejaujat gulēt. Mēs pasauksim Jeļcnu Ivanovnu!

—       Nemēģiniet izlocīties! — zēni sadusmojās. — Ja kaut ko zināt, pasakiet skaidri un gaiši!

—       Ko tad lai jums pasaka? Nu ir gan piesējušies, goda vārds! — Vaļa iedīcas.

—       Labi, es atbildēšu, — Kreilis dobji ierunājās. Viņš pagriežas un piecēlās sēdus.

—  Vai, Borja! — Vaļa izbijies iesaucās.

—       Klausieties! Es pateikšu visu taisnību … Tas ir Peščaļins, kas tc ņemas, tas večuks… Un mans… mans tētis ar viņu… Viņi no kaut kā baidās… Mēs pal negribējām nākt jums līdzi, bet viņi lika.

—   Tev lika, — Vaļa steidzīgi izmeta.

—       Nūja, man. Ta ir. Bet viņu… — Kreilis pamāja uz Vaļu. — Viņu es aizmānīju.

—        Bet kāpēc gan Peščaļins un tavs tēvs būtu pret ekspedīciju? No kā viņi baidās? — Saša jautāja.

—       Viņi vairāk ir pret Palu Paliču, — Kreilis atbildēja. — Viņi visi ir dusmīgi uz Palu Paliču.

—   Kāpēc tā?

—       Visu laiku viņi tc, mežā, saimniekojuši. Bet šis neļauj. Tāpēc uz viņu ir dusmīgi. Un jūsu ekspedīcija arī viņus traucē. Mēs ar tēvu divas reizes mežā satikāmies, viņš izprašņāja mani, kur ejam, ko darām. Viņi atsūtīja to skuķi ar zīmīti, lai ejam caur Slīkšņu čikstu. Tikai es to nezināju.

—   Bet kas šāva uz alnīti? — Deniss jautāja.

—       Pals Paličs nešāva, — Kreilis dobja balsi atbildēja.

Zaļknābim tā vien gribējās vēlreiz pajautāt: «Bet kas tad? Kas šāva?» Viņš gribēja dabūt skaidru atbildi. Bet Saša tā iegrūda viņam sānos, ka Zaļknābis neviļus ap- ravās.

—       Interesanti, vai mēs šonakt beidzot gulēsim vai ne? — Mahortovs vēlreiz mēģinaja sadumpoties.

—       Guli, — Saša atbildēja. — Guli, mīļais! Kam tu esi vajadzīgs! — Un citā tonī piebilda: — Ir priekšlikums iziet laukā. Sakursim ugunskuru, uzrakstīsim iesniegumu milicijai par visu, ko zinām. Te nav ērti …

—  Vai es traucēju? — Mahortovs jautāja.

—  Jā, tu traucē, — Saša apstiprinaja.

—   Bet Borja jūs netraucē?

—   Viņš nāks mums līdzi.

Viņi nepalika pie rūpīgi sakurtā ugunskura telšu priekšā, bet nokāpa lejā, graviņā, un iekūra tur jaunu — lielāku. Zaļknābis atvēra ekspedīcijas dienasgrāmatu.

—        Lai mūsu ziņojums būtu oficiāls dokuments, — viņš teica tik svarīgi, ka visi tūlīt bija ar mieru. — Nu, diktējiet!

Klusums.

—       Jāraksta pēc visiem likumiem, — Deniss nopūties sacīja.

Neviens neiebilda, tikai nezināja, kā tas jādara.

—   Rakstīsim pavisam vienkārši, — teica Saša.

—   Uzrakstīsim ta, kā domājam… «Mīļā milicija…»

—       Pagaidi! — Kreilis iesaucās, uzmanīgi ieklausīdamies.

Patiešām — meža klusumā no Karavajevas fabrikas puses varēja saklausīt neskaidras, dobjas skaņas.

—   Kāds jāj!

Pēc brīža no tumsas iznira viena zirga galva, tad otra… Pirmais jātnieks palika seglos, tikai lūdza uguni, ko aizsmēķēt, bet otrs, viegli nolēcis zemē, pienāca pie bērniem. Viņš bija milicijas virsnieka formā. Zaļknābis nepaguva aizvērt dienasgrāmatu, un virsnieks skaļi izlasīja:

—       «Mīļā milicija!» Oho, šķiet, mēs esam laikā ieradušies. Klausāmies, biedri!

Steigdamies, valodu raustīdami, bērni ātri izstāstīja, ko bija domājuši rakstīt.

—   Labi. Ņemsim vērā! — Leitnants pamāja ar galvu.

—   Bet vai jūsu vidū nav Denisa Polozova?

—   Es esmu Deniss Polozovs …

Virsnieks uzmeta viņam ātru skatienu, īpaši uz formas cepuri.

—       Tagad pazīstu. Ļoti labi. Es, draugs, esmu dzirdējis par tevi. Sakiet, bērni, — vai neesat satikuši večuku, kurš vāc ārstniecības augus?

—   PešČaļinu? — Saša jautāja.

—        Peščaļinii, — leitnants apstiprināja. — Viņš pazudis no Maiskas. Jau vairākas dienas viņu meklējam. Mums pie viņa ir darīšanas.

—   Kādas darīšanas? — Deniss ziņkāri jautāja.

—  Viņš jums droši vien ir stāstījis, ka palīdzējis kara laikā partizāniem,. — leitnants pēc īsa klusuma brīža atbildēja. — Apgādājis ar ārstniecības augiem, devis padomus, kas mežā noderīgs ēšanai …

—  Stāstīja gan, — Deniss atzinās. — Teicās esam liels augu pazinējs.

—   Tikai tagad kļuvis zināms, ka Peščaļins palīdzējis gan, bet ne jau partizāniem, fašistiem palīdzējis. Peš- čaļina kungs bijis nodevējs — policists. Viņš arī nodevis partizāņu dziednieku, ārstniecības augu pazinēju Jegoru Ņikitiču Bokastikovu. Viņu kaut kur šeii, Avotos, hitlerieši nošāvuši …

—  Mūsu grupā ir Raja Bokastikova, — Zaļknābis satraukts ieminējās. — Viņa ir mūsu sanitāre. Varbūt tas ir bijis viņas vectētiņš.

—   Viss var būt, — leitnants nopūties atbildēja. — Jūs varētu sameklēt partizaņu daktera kapu, palīdzēt viņa radiniekiem to atrast.

—   Pamēģināsim! — Saša pamāja ar galvu un pastāstīja leitnantam, ka Peščaļinu nav redzējuši, bet šodien ar viņa pajūgu satikuši Semjonu Ļevšinu un, turēdami viņu aizdomas par zaķa nošaušanu, nočiepuši viņam divstobreni.

Saša pamāja Zaļknābim, un tas atnesa zem guļvietas paslēpto šauteni.

—   Tas jau ir kaut kas … Nevis vārdi vien un apgalvojumi. — Leitnants izņēma no otra stobra neizmantoto patronu un ielika planšetē, teikdams, ka, izskatot lietu, patrona būšot lietiskais pierādījums.

—   Bet Boriss Ļevšins apgalvo, ka viņa tēvam neesot divstobrenes, — Saša teica.

—   Nāc apskati! — Leitnants iedeva Borjarn ieroci.

—   Skaidrs! — Kreilis iesaucas. — Es pazīstu šo divstobreni… Ta pieder Peščaļinam. Viņš to bieži deva tēvam.

Leitnants pateicās zēniem par vērtīgajām ziņām un apjautājas, kas ir viņu grupas vecākais. Uzzinājis, ka skolotāja un ka viņa guļ pie meitenēm, leitnants netraucēja Jeļenu Ivanovnu, bet teica, ka vel apciemošot viņus …

—        Un tagad norunāsim tā: jūs mani neesat redzējuši, es neesmu šeit bijis. Labi?

—   Norunāts! — Zēni saprotoši pamāja.

Abi milicijas darbinieki pazuda tikpat ātri, kā bija

parādījušies.

Bērni vēl bridi pasēdēja pie ugunskura. Tik un tā drīz janomaina Deniss un Kreilim jāsāk dežūra.

Taču šīs nakts piedzīvojumi vēl nebija galā. Meža biezoknī atskanēja ūpja vaidi — septiņas reizes.

—        Kas tad tas? — Deniss brīnījās, saklausījis kaut ko neīstu ūpja balsī.

Bet Kreilis jau bija piecēlies kājās, nezinādams, ko tagad darīt.

—   Tēvs mani sauc, — viņš atzinās.

—       Varbūt mums iet tev līdzi? — Zaļknābis piedāvājās.

Kreilis nokāra galvu.

—   Viņš nāks pie manis tikai tad, ja būšu viens.

—   Ej, — Saša teica.

Borja iegāja mežā un drīz ieraudzīja tēvu.

—       A-ā, dēliņ! — Semafors ierunājās. — Jūsu ekspedīcija jau šeit. Ko tad labu darāt?

—        Bet kāpēc tu atnāci uz Karavajevu? — Kreilis aizdomīgi uzlūkoja tēvu. — Vai tad šeit šņabis garšīgāks?

—       Tāpat vien, visādas darīšanas, — tēvs nevērīgi atbildēja.

—        Tēt, tev jāizbeidz visas tās… darīšanas. Citādi būs par vēlu. Tevi jau tāpat ir pamanījuši.

—   Ko tu teici?

—       Tu pats zini… Un kā iznāca ar ozoliem? Tagad arī par alnēnu ir zināms. Gaidi vien, drīz tevi sauks pie tiesas.

—        Ko tu runā, Borja! — Tēvs sarauca pieri. — Kas tad varēja mani redzēt?

—        Ir cilvēki, kas redzējuši. Jauc pēdas, kā gribi, tik un tā nenoslēpsi… —• Kreilis pēkšņi satvēra tēvu aiz piedurknes. — Tēt, nu kāpēc tev tas vajadzīgs? Aļņi, ozoli, zivis… Nepinies vairāk ar Peščaļinu. Dzen viņu prom! Par viņu vajag visiem izstāstīt, kāds ir patiesība.

—   Nu, nu, pielūko! — tēvs draudēja, blenzdams uz dēlu ar apjukušu, miglainu skatienu. — Tu sāc palaisties. Tc nav nekādi joki. Varbūt visa mūsu dzīve 110 tā atkarīga …

—   Dzīve! … — Kreilis rūgti iesmējās. — Ko vēl neizdomāsi! Kas tad mums, tēt, par dzīvi?

Borja dzīvoja lielā ģimenē, kuru bērni paaugušies steidzās pamest. Vecākais brālis iestājās profesionāli tehniskajā skolā, pēc tam aizbrauca uz austrumiem, otrs brālis strādāja padomju saimniecībā par piekabi- nātāju, reti kad iegriezās mājās. Nākamais bija Borja, arī viņš gribēja iesniegt dokumentus profesionāli tehniskajā skolā. Slepus, lai neviens nezinātu, nevis savā pilsētā, bet citur, tuvāk pie otra brāļa, lai tikai nebūtu jādzīvo kopā ar vecākiem. Nākamā pēc Borjas bija divpadsmit gadus vecā māsiņa Lida, un viņa jau tagad lēja gaužas asaras, zinādama, ka Borja drīz aizies un viņa paliks ar vieglprātīgajiem vecākiem un mazāko brāli — sešus gadus veco Koļu.

Mūžīgā lamāšanās un skandāli Scmjona Ļevšina mājās bija nomocījuši bērnus. Borja neuzticējās cilvēkiem, bija mūžīgi saspringts. Kaunēdamies par saviem vecākiem, viņš nespēja īsti sadraudzēties ar bērniem un gandrīz nekad neaicināja nevienu pie sevis mājās.

Bet viņam bija žēl tēva, viņš nekad neaizmirsa, ka tas nopirka viņam pirmo uzvalku, tad velosipēdu, cik labi tēvs prata galdnieka darbus un lieliski zināja visus meža putnu un zvēru paradumus. Ja tikai tēvs nepītos ar Peščaļinu un nedzertu …

—   Ko tā milicija bija atskrējusi? — Semafors satraukti jautāja, saņēmis dēlu aiz pleca. Borjam uzvēdīja degvīna smaka.

Viņš atvirzījās un nikni teica:

—   Tev pakaļ.

Semaforam nolaidās rokas. Viņš jautāja pavisam vārgā balsī:

—   Melo? …

—   Uzzinājuši par alnīti.

Borisam šķita, ka tēvs atviegloti uzelpo.

—   Nu labi, dēliņ, — viņš nomurmināja. — Alnīti es varu arī noliegt. Liecinieku nebija. Labāk pasaki, kur jūsējie tagad ies! Runā, ka uz Lāču stūri?

—  Kaut vai…

—   Uz ezeru?

—   Kāpēc tev tas jāzina?

—  Tur nav nekā, ko meklēt.

Kreilis paskatījās uz tēvu un paraustīja plecus.

—       Klausi mani… Un pasaki skolotājai, — Semafors sāka steidzīgi murmināt, — ka uz turieni nevar iet… Tur, pie ezera, kara laikā bija visniknākās kaujas. Var uzskriet uz minām. Vai uz tādām vietām var vest bērnus!

—       Nāc un pats pasaki viņai, — Borja smīnēdams ieteica. — Varbūt^u mums pat vari ceļu uz ezeru parādīt?

—       Es tev nopietni saku. Un tā ka tu pastāstītu bērniem! Pie ezera neuzdrošinieties ne degunu rādīt! — .Semafors centās aizturēt dēlu, bet Borja, viņā neklausīdamies, aizgāja. Tēva draudi viņu tikai saniknoja.

LĀčU STŪRIS

Deniss piezvanīja uz Lielo Alksnaini. Pie telefona pienāca mežsargs Savkins. Deniss pateica, ka viņi saņēmuši jaunu uzdevumu — izpētīt Lāču stūrī mežezeru. Savkins Denisam kaut ko nesakarīgu atbildēja, ka tas jau būtu interesanti, bet viņš esot dzirdējis, ka ezers jau sen izžuvis. Tā ka gājiens būšot veltīgs.

—  Nē taču, ezers tur ir! — Deniss kliedza klausulē.

—  Profesors Šļakotins no helikoptera redzējis. Saruna pēkšņi pārtrūka. Lai arī kā Deniss centās,

viņš vairs nedabūja savienojumu ar Lielo Alksnaini.

—   Nesaprotu! — Jeļena Ivanovna nogrozīja galvu.

—   Patiešām — vai tur ir ezers vai nav? Tādā gadījumā mums atliek to tikai noskaidrot.

Viņi devās ceļa pēc pusdienām. Bija nolemts iet gar Orju — iespējams, ka upe iztek no nezināmā ezera.

Svetlana un Klāva vēl aizvien meklēja un atzīmēja kartē skudru pūžņus. Meitenes gaja pa mežu, sapņodamas, kā viņas nākamajā gadā organizēs jaunu ekspedīciju.

—       Tā būs speciāla ekspedīcija, — Svetlana smaidīdama sacīja.

—   Nūja! Veltīta skudru audzēšanai!

Viņas bija uzzinājušas no Alksnaines bērniem, ka skudras var audzēt. Tiesa — šis uzdevums nebija viegls un prasīja lielas zināšanas, bet, Avotos uz katru meža hektāru izaudzētu pa skudru pūznim, cik labi tad klātos mežam! Tas tiktu vaļā no daudziem saviem ienaidniekiem. Meitenes jau bija saskaitījušas divsimt septiņdesmit sešus skudru pūžņus. Viņas gribēja aprēķināt, uz cik hektāriem pašreiz iznāk pa skudru pūznim un cik skudru pūžņu trūkst.

Svetlanas un Kļavas panākumi bija iekārdinājuši ari Raju, un viņa tagad ne soli neatkāpas no pieredzējušajām mirmekoloģēm. ,

—       Skudras tomēr ir neizprotamas, — Svetlana ierunājās. — Kā tu domā?

Raja tūlīt piekrita.

—       Kāpēc viņām, piemēram, ausis atrodas uz kājām — uz pirmā pāra?

—  Vai tad tā ir?

—       Nu protams! Diemžēl šo faktu jau zinātne ir atklājusi … Bet vai skudru karalieni tu esi redzējusi?

—   Nē.

—       Es redzēju. To gan nevar saprast, kāpēc skudras, tik gudri radījumi, izvēlas sev tādas karalienes. Resna, neveikla, nu kā krople. Bet viņai ir spārni, turpretī darba skudrām nav. Vai tu zini, cik karalieņu ir vienā skudru pūznī?

—   Laikam viena.

—       Kur nu viena… Simtiem! Bet dažreiz tūkstošiem.

—   Patiešām? Kāpēc viņām tik daudz karalieņu?

— Redzi, tā tikai saka — karaliene, patiesībā viņas dēj oliņas.

—  Oliņas?

—       Nūja. No oliņām izšķiļas jaunas skudriņas. Vai tu zini, cik skudru ir tādā skudru pūznī?

—       Tūkstotis? — Raja padomājusi minēja. — Nē, laikam vairāki tūkstoši.

—   Simtiem tūkstošu!

Pēkšņi Klāva, mērīdama attālumu no viena skudru pūžņa līdz otram, gandrīz satvēra ar roku saulītē izlīdušu odzi. Vienu mirkli abas — Klāva un odze — skatījās viena uz otru, domādamas, ko tagad darīt. Izbie-

(lētā odze pacēla plakano galvu, salieca vijīgo ķermeni gredzenā un iešņakusies metās uz meiteni. Klāva atlēca aiz skudru pūžņa. Odze uzkrita tam virsū. Klāva iekliedzās. Taču vienā mirklī čūsku satvēra vairāku tukstošu skudru spēcīgie žokļi. Čūska locījās, nikni šņāca, taču skudras bija aplipušas ap viņu blīvā masā no astes galiņa līdz niknumā šaudīgajai šķeltajai mēlītei. Pieskrēja Raja un Svetlana un gribēja nosist čūsku ar koku, bet Klāva viņas atturēja. Odze locījās arvien lēnāk un lēnāk. Beidzot, izstiepusies visā garumā, čūska — uzvarēta un beigta — sastinga uz skudru pūžņa.

—   Goda vārds, viņas mani izglāba, — Klāva nomurmināja drebošā balsī, rādīdama uz skudrām.

—   Nu visā skudru pasaulē par tevi vien tik runās, — Svetlana ar patosu noskaitīja. — Zēl, ka nav Zaļknābja. Nogulēja tik lielisku kadru: skudras metās aizstāvēt slaveno mirmekoloģi Klaudiju Dorožkinu.

Jo tālāk virzījās ekspedīcija, jo šaurāka kļuva Orja. IJpes krasti bija aizauguši ar biezu grīsli. Virs ūdens šur tur liecās meldri. Bērni priecājās. Tātad viņi iet pareizi! Tā jau stāstīja, ka ezera krasti ir noauguši ar meldriem.

—   Bet mēs taču esam nogājuši tikai astoņpadsmit, divdesmit kilometru, — Jeļena Ivanovna ieminējās, — turpretī no helikoptera ezers redzēts apmēram četrdesmit kilometru aiz Karavajevas fabrikas. Labāk meklēsim atpūtas vietu.

Bērni tomēr vilcinājās un lauzās cauri meldriem. Ko var zināt, no helikoptera skatoties, iespējams arī kļūdīties. Taču meldri kļuva retāki, un Orjas vairs nebija. Upīte meldros it kā bija pazudusi. Tika nolemts atpūsties uz paugura, pie kura bija nozudusi Orja.

—   Katram cilvēkam dienā jāuzņem ne mazāk par trīsarpus tūkstošiem kaloriju, — Zaļknābis pavēstīja, skatīdamies uz sautētas gaļas konservu kārbu un steigdamies iekurt uguni.

Tagad tas viņam bija tīrais nieks! Reiz viņš saderēja un iededzināja lielisku ugunskuru uz mitra zāļu ciņa, kam visapkārt bija ūdens.

Pusdienojot tika nolemts iet uz ziemeļaustrumiem —- uz Lāču stūra pašu tālāko biezokni.

Nosprieda, ka Deniss ar savējiem apmetis līkumu un tad iznāks paredzētajā vietā, bet pārējie ies taisni uz priekšu.

Ceļā nekādu piedzīvojumu nebija. Kad apstājās pārnakšņot, Jeļena Ivanovna teica, ka viņi nogājuši trīsdesmit divus kilometrus.

Nākamaja dienā arī nebija nekādu īpašu atgadījumu. Viņi turpināja ceļu uz ziemeļaustrumiem. Skuju kokus gandrīz vairs nemaz neredzēja, toties auga daudz lazdu, ozolu un kļavu.

Svetlana un Klāva lūdza Zaļknābi nofotografēt viņu aizbilstamās skudras dažādās situācijās: gan sargājot pili, gan strādājot, gan ceļā, gan slaucot laputis. Pēc tam Zaļknābim apnika tādi miermīlīgi sižeti, un viņš sāka meklēt zāles džungļos piemērotu ļaundari. Žēlabaina mušas sīkšana aizveda viņu pie veca celma.

—   Vai jūs zināt, — teica Zaļknābis, — ka dažas zirnekļu sugas auž daudz izturīgāku pavedienu, neka līdz šim izdevies cilvēkam? No šiem pavedieniem adīti zeltainas krāsas džemperi.

Viņi pastrīdējās, vai ir vērts audzēt zirnekļus un kādas perspektīvas ir audumu izgatavošanai no zirnekļu tīmekļiem. Pēc tam Zaļknābis nofotografēja kāpuru, kas grauza lazdu krūma lapu.

Pagāja arī otrā diena, bet ezers vēl aizvien nebija atrasts.

—  Varbūt mēs esam pagājuši tam garām? — bērni sāka uztraukties.

—   Pilnīgi iespējams, — skolotāja viņiem piekrita. — Profesors jau teica, ka ezers nav liels.

—   Jābūt taču kaut kādiem ezeru meklēšanas paņēmieniem un likumiem! — Zaļknābis iesaucās. — Bet, ja tādu nav, jāizdomā. Derīgos izrakteņus ari tāpat vien nemeklē.

Tikai Kreilis bija tāds sadrūmis un ātri uzbudinājās. Vairākas reizes viņš piegāja pie skolotājās, it kā gribētu kaut ko teikt, bet pārdomāja. Saša to ievēroja un, sagaidījis izdevīgu brīdi, klusu apjautājās Borjam:

—   Kas tev noticis?

—   Paklausies … Nē, es tev neko sakarīgu nevaru pateikt. Bet es jūtu: te kaut kur mūs gaida kāda nelaime.

—   Ko tu runā! Kāda nelaime?

—   Es nezinu … Jātur acis vaļā.

Kaut ari Kreiļa satraukums it kā bija bez pamata, tika nolemts, ka nakti dežurēs pa divi.

Vakara viņi bija nogājuši jau vairāk nekā četrdesmit kilometru. Nekas neliecināja, ka te būtu ezers. Vairāki mazi likumi uz dienvidiem un rietumiem ari neko nedeva. Nebija nekādas jēgas iet tālāk uz ziemeļaustrumiem: pēc kādiem desmit kilometriem viņi iznāktu uz lielceļa. Diez vai ezers atrodas tik tuvu ceļam. Nē, tas jāmeklē šeit!

Pirmie dežurēja Zaļknābis un Raja; divpadsmitos Zaļknābis ielūkojās teltī, lai pamodinātu nākamo pāri — Kreili un Vaļu. Borja negulēja. Tiklīdz Zaļknābis pabāza galvu teltī, viņš piecēlās un izlida laukā.

—  Viss kārtībā! — Kreilis norūca, apsēzdamies pie ugunskura un neko neredzošām acīm lūkodamies liesmās.

—   Sāki mums paldies, — Raja priecīgi pačukstēja, aizslīdēdama uz savu kaktu un tūlīt pat likdamās uz auss. Viņai ļoti gribējās gulēt. — Paskatīsimies, kā jums ies.

Kreilis iznākdams nezin kāpēc nebija pamodinājis Vaļu, un, kad Zaļknābis nomazgājies ielīda teltī, tas vēl mierīgi šņāca.

Vaļa mēģināja spārdīties pretī un apgalvoja, ka viņš jau esot nodežurējis un nupat apgūlies, tomēr Zaļknābis nebija pielūdzams.

Bet stundu pirms rītausmas Vaļa uzmodināja Jeļenu Ivanovnu un uzcēla visus citus.

—   Ak vai, mēs esam pagalam!… Ko nu darīsim!… — viņš vaidēja. — Kas tagad būs!…

Noskaidrojās, ka pirms pusstundas Kreilis aizgājis ar Sirmi — nezin kur un nezin kāpēc …

NEZINĀMAIS EZERS

Pirmo dienu ceļā uz ezeru Kreilis neizrādīja savu satraukumu. Viņš gaidīja, ka naktī kaut kas notiks, un negulēja. Bet nekas nenotika. Arī ezeru bērni nevarēja atrast. Kāpēc visi tik ļoti interesējas par šo ezeru? Kas tur ir?

Nākamajā dienā Borjam aiz katra krūma rēgojās briesmas. Tad viņam ienāca prātā, ka tēvs taču melojis, stāstīdams par lielajām kaujām Lāču stūrī. Bet ja nu ekspedīcija patiesi uzskrien uz mīnas?… Kreilis nolēma, ka ilgāk vairs nevar kavēties. Vissliktākais ir neziņa. Beigu beigās — ja tēvs ar Peščaļinu un drauģeļiem tiesām uzmana ceļus uz ezeru, tad viņi ir kaut kur šeit, visticamāk, ka mežsarga Pomazkova sarg- būdā — pusceļā uz Lizlovu. No šejienes līdz sargbūdai ir kādi desmit kilometri.

Jāuzzina, kādas nelietības viņiem vēl padomā. Varbūt iespējams tomēr pēdējā bridi tēvu izraut 110 šīs bedres…

Bet, ja nu viņu tur nav un, kā teica tēvs, ekspedīcijai draud briesmas uzskriet uz mīnas, tik un tā viņam, Borjam, jāiet pirmajam. Viņam jābūt ekspedīcijas priekšgalā. Japierāda, ka viņš nav sliktāks par citiem.

Un līdz ar šo lēmumu viņā atgriezās senākā — gandrīz jau zudusī pašcieņa. Lai Zaļknābis, meitenes un pat Saša Morozovs neiedomājās pārāk daudz. Bez viņa, Borjas, tie neatradīs ezeru. Tikai viņš spēj visus izglābt no nelaimes un izglābs ari.

Bet priekšlaicīgi nav ko izbazfinēt. It īpaši Mahortovam. Vaļa jau tā ir iedomīgs… Līdz pēdējam brīdim svaidīsies gan vienā, gan otrā pusē, bet patiesībā domā tikai par sevi. Kaut kas viņam tomēr japasaka.

Un Kreilis izlēma.

—   Pamēģināšu sameklēt tēvu, — viņš teica Vaļam. — Noskaidrošu, kas un kā. Lai nesavāra ziepes.

Vaļa nopriecājās.

—  Tas ir pareizi! Šaujies turp! Tikai klusu. Un ātri atpakaļ! Lai es zinu, kā rīkoties.

«Kā tad, tu jau 11u dabūsi zināt!» Kreilis domās noņurdēja.

Viņš aizveda Sirmi soļus piecdesmit no ugunskura un, nolēmis, ka dipoņa vairs nebūs dzirdama, uzlēca tam mugurā un sparīgā riksī aizjaja.

Šo apkaimi viņš lāgā nepazina, bet ne velti jau kopš mazām dienām bija staigājis tēvam līdzi uz mežu un vēlāk ar draugiem klīdis pa Avotiem. Naksnīgais mežs, klusums un vientulība viņu nevis baidīja, bet nomierināja. Borja atkal ne no viena un ne no kā nebaidījās. Viņš steidzās sameklēt tēvu un šo ezeru, likvidēt visas briesmas un parādīt, kas īsti ir Borja Ļevšins.

Viņš nebija nojājis ne divus kilometrus, kad ieraudzīja kādu skrienam pretī. «Puikas!» Borja bija pārsteigts. «Vai tiešām Vasja Savkins?» Viņš bija vēl vairāk izbrīnījies, kad ieraudzīja Denisu Polozovu un vēl divus pazīstamus zēnus no Lielas Alksnaines. Citus viņš redzēja pirmo reizi.

—       Borja! — Deniss priecīgi iesaucās. — Vai, cik labi! Mēs tieši jūs meklējam. Uz kurieni tu?

Kreilis bridi minstinājās, bet tūlīt attapās.

—       Mums izbeidzās pārtika, bet ezeru nevaram atrast. Mani sūta uz Lizlovu pēc maizes.

Deniss pienāca viņam cieši klāt un klusu sacīja:

—       Paklausies, mēs atradām ezeru. Sie zēni ir no Liz- lovas, viņi parādi ja. Mēs taču visus sacēlām kājās. — Viņš uz brīdi apklusa un tad turpināja vēl klusāk: — Tikai nevar saprast, kas tur notiek.

—   Kur?

—       Nu tur, pie ezera… Tur ir Vasjas Savkina tēvs, izskatījās, ka tavējais arī, mežsargs Pomazkovs un vēl daži no pilsētas. Visi ar šautenēm un nezin ko gaida.

—   Bet milicija?

—  Milicijas nav.

—       Viņi ir nolēmuši apdullināt zivis, — ierunājās viens no Lizlovas zēniem. — Ezers droši vien pilns, ka čum un mudž. Mēs redzējām tur tādu kā aizsprostu.

—   Bet kāpēc tad ar šautenēm?

Bērni kļuva domīgi.

—       Tur jau ir tas āķis! — teica Deniss. — Es jau saku, ka neko nevar saprast. Izdarīsim tā: tu, Boris, ej atpakaļ pie savējiem, cel visus augšā un ved uz ezeru. Dosim jums kādu par pavadoni. Bet paši skriesim uz ezeru. Kamēr jūs atnāksiet, mēs uzmanīsim.

—       Nē, — Kreilis, brīdi domājis, izlēma. — Es iešu jums līdzi. Nometni var ar roku aizsniegt. Palejai pāri, tur ir paugurs, no tā jau var uguni redzēt. Ja gribat, ņemiet Sirmi.

—       Lai notiek, — Deniss piekrita un pamāja vienam no zēniem. — Pavļik, lec zirgā un auļo uz nometni! Cel visus augšā un ved ātri uz ezeru! Bet mēs — aidā!

Un viņi skriešus devās atpakaļ. Koki un krūmi mēness gaismā šķita milzum lieli un ērmoti. Iet bija grūti. Kājas visu laiku ķērās aiz saknēm un ciņiem, ik pa brīdim gadījās bedres un dangas. Zem kājām brikšķēdami lūza krituši zari. Tad sākās meldri. Deniss veda bērnus gar meldrāju, meklēdams, kur varētu iziet pie ezera.

—   Nelien meldros, nečaukstini, — viņš klusu brīdināja. — Skaties uzmanīgi, citādi paskriesim garām celiņam.

Patiešām viņi viegli varēja paiet garām nemanāmai spraugai meldros.

—   Līdz ezeram ir kādi simt metri, — Deniss čukstēja. — Tagad uzmanīgi — kā izlūki. Lai nebūtu ne mazākā troksnīša!

Vietvietām no meldriem pacēlās pa vientuļam kokam. Vecas priedes galotnē gārņi bija novijuši milzīgu ligzdu. Visa pasaule gulēja. Tāpēc jo negaidītāk pēkšņi netālu atskanēja tāds ka svilpiens, kā vaids. Zēni apstājās. Neviens nezināja, kas tas ir. Neizklausījās ne pēc putna, ne zvēra, ne cilvēka. Viņi virzījās tālāk. Meldri beidzās. Uz augsta paugura melnēja vītoli un apses. Aiz kokiem blāvi ievizējās ezers.

Tas bija savāds ezers. Starp vītoliem un apsēm tuvāk ūdenim rēgojās daudzi celmi, daži pavisam jauni. Šķita, ka koki nav ne nozāģēti, ne nocirsti, likās, ka tie būtu pārkosti. Melnajā ūdenī peldēja zari; viens no tiem bija pieskalots pie krasta.

Deniss pacēla zaru un parādīja bērniem: tas bija rūpīgi nomizots. Pār ezeru stiepās mēness tilts. Ezers bija metrus divdesmit plats un laikam tikai nedaudz garaks. Visapkārt pacēlās skudru pūžņi, uz tiem nezin kādēļ no ezera veda taciņas. Kas tie par jokiem? Vai patiesi šejienes skudras iet peldēties? Tas tikai būtu zinātnē vēl neatklāts lakts! Uz vienas tādas taciņas Kreilis pacēla dubļu piku, tā nepatīkami asi oda. Viņš piesardzīgi paraustīja Denisu aiz krekla un pačukstēja viņam ausī:

—   Paskaties pa labi no mēness tiltiņa — ezera vidū. Kas tas ir?

Tur bija redzams tāds kā neliels kupols. Bērni pūlējās kaut ko saskatīt, bet tai mirkli pār ezeru atkal aizska- neja tāds kā svilpiens, kā vaids. Tagad tas šķita skanam tuvāk. Kreilis, kurš, acis nemirkšķinādams, lūkojās ezerā, pirmais pamanīja lempīgu, resnu ēnu, kas neveikli izrāpās no ezera krastā un pieklunkurēja pie jaunas a psītcs. Tai pakaļ, vilkdamas platas, lāpstveidīgas astes, no ezera izklamzāja vēl divas ēnas.

—  Tie taču ir bebri! — Deniss uzminēja.

—   Bebri? — Kreilis brīnījās. — Kādi bebri?

—   Nu kā tad… tie paši. Ļoti reti sastopami dzīvnieki. Vai tu zini, kāda viņiem āda? Zelta vērta. Un no bebriem iegūst zāles. Un cik viņi gudri! Paši ceļ dambjus.

Deniss nepabeidza. Pretējā krastā nozibēja uguns un atskanēja šāvieni.

NOSLĒPUMS ATKLĀTS

Patiešām — ezerā dzīvoja bebri. Tas arī bija Pešča- ļina un malu mednieku noslēpums.

Reiz Borjas tēvs Semafors nejauši uzgāja bebru ezeru un pastāstīja par atradumu Peščaļinam. Ezerā dzīvoja kādi divdesmit bebri, turklāt auga arī mazuļi. Tas viss solīja krietnu peļņu, un Peščaļins ar Sema- foru nolēma nelaist garām izdevību. Drīz vien atklājās, ka par ezeru jau zina Lāču stūra mežsargs Pomazkovs un Savkins, kuri laiku pa laikam tur nošāva kādu bebru.

Nācās dalīt laupījumu četrās daļās.

Bet tad ieradās jaunais mežzinis — Pals Paličs 2i- tins. Vēlā rudenī atbraucis uz Maiskas mežniecību, viņš, nezaudēdams nevienu dienu, sāka apstaigāt Avotus.

Ziemā, kad viss bija sniega aizputināts, neko daudz nevarēja pamanīt. Turklāt Lāču stūris atradās uz pašas Avotu mežu masīva robežas un par mežsargu tur bija, kā Palam Paličam šķita, rūpīgais un izdarīgais Fjodors Pomazkovs. Tomēr malu mednieki saprata, ka Pals Paličs kuru katru brīdi var uzzināt par bebru ezeru, un tad — paliec sveika, peļņa! Bet viņiem negribējās zaudēt ne kapeiku, vajadzēja atrast solīdu un uzticamu pircēju, nevarēja ari izķert visus bebrus uzreiz, tas bija jādara ar prātu, lai mazie paaugas un nesamazinas ienākumi. Pomazkovs un Peščaļins sāka rakstīt anonīmus ziņojumus par Zitinu, pierunāja mežstrādniekus, lai žēlojas, ka mežziņa dēļ nevar izpildīt plānu.

Kad Peščaļins un Pomazkovs dabūja zināt, ka bērnu ekspedīcija meklē ezeru, viņi nolēma steigšus izķert visus bebrus, noslēpt pēdas un pārdot bebru ādas cik iespējams dārgāk.

Pat pieredzējuši mednieki naktī nevar viegli trāpīt. Pēc pirmajiem trim šāvieniem krastā palika tikai viens bebrs — tas, kurš atrak par citiem bija iznācis malā. Divi pārējie ar troksni ieslīdēja atpakaļ ezerā, satraukti kuldami ar plakanajām astēm ūdeni, un ienira. Ezers sastinga.

—  Nu, — Deniss norūca caur zobiem, — mēs neļausim te darīt nelietības.

Viņš lika diviem zēniem tūlīt skriet uz Lizlovu.

—   Celiet augšā ciema padomes priekšsēdētāju, kolhozniekus, komjauniešus. Pasakiet, ka te šauj bebrus…

Zēni pazuda tumsā. Deniss, Kreilis un pārējie piegāja pie nogalināta bebra.

—   Bet ja nu izšauj uz mums? — kāds no zēniem čukstēja.

Viņiem pretī gar krastu skrēja tumšs stāvs. Deniss apstajās un uzsauca:

—  Ei, jūs, pamēģiniet tikai ālēties! Mēs tik un tā jūs pazīstam.

Kreilis, kurš bija gājis reizē ar citiem, aizsteidzās zēniem priekšā un ieraudzīja: cilvēks, kas skrēja gar krastu, bija viņa tēvs.

—   Neaiztiec! — Borja iesaucās aizsmakušā balsī.

—   Tu, dēliņ? — Semafors apstulba. — Tomēr atnācāt gan … Ka tu te gadījies?

—   Kā vajadzēja, tā gadījos. Es tev saku — neaiztiec! Tas nav tavs!

—   Kā tad, muļķit? — tēvs gandrīz mīļi jautāja. — Vai ta tavs, vai?

Viņš pacēla bebru, taču Deniss un zēni nostājās viņam ceļa. Semafors gāja viņiem virsū, bet bērni neatkāpās.

—   Laidiet garām! — Semafors draudīgi sacīja.

—   Nu kur tu, tēt, iesi, — Borja skumīgi teica, ieķēries tēva rokā. — Tik tālu nu esi ticis …

—   Kas tev ir, dēliņ? — Semafors čukstēja, pieliecies Borjam klāt. — Vai tu zini, cik sitas maksā? Vairāk par simtu, jā! Tu ieskaidro bērniem, saki — katrs dabūs no manis dāvanu … Tev ar ko nopirkšu …

Viņš lūdzoši šķobīja seju, lūkojās bērniem acīs, kustināja pirkstus. Un Kreilis, nicīgi saviebies, vēlējās tikai vienu: kaut ātrāk tas viss beigtos.

Pie Semafora pienāca vēl divi, un viņiem līdzi atskrēja ari Vasja Savkins.

Peščaļins nerādījās. Ieraudzījuši, cik daudz bērnu sanācis Semaforam apkārt, malu mednieki nedaudz apjuka. Taču atkāpties viņi nedomāja. Divdesmit bebru — tas jau ir ne viens tūkstotis rubļu vien. Vai tiešām puiku dēļ pamest tādu naudu?

Savkina tēvs izrāva bebru Semaforam no rokām. Kāds zēns gribēja viņam to atņemt, bet dabūja tādu pļauku, ka gandrīz iekrita ezerā.

Vasja priecīgi iesaucās:

—   Tā viņiem vajag!

Visgarākais lēnā solī pienāca pie zēniem, saraustīja uz kalsnā pleca šauteni un klusu sacīja:

—   Marš prom! Lai ne jūsu smakas te nebūtu!

Varbūt zēni saprata, ka viņiem nav pa spēkam aizturēt pieaugušus, spēcīgus vīriešus, tomēr stāvēja kā siena. Tad garais noņēma no pleca šauteni un notēmēja. Borja, veikli pieliecies, no apakšas pasita ar dūri stobru: tālu pāri mežam aizskanēja šāviens.

—  Ak tā? Visus pēc kārtas nošaušu! — garais iekliedzās.

—   Tēvoci Fjodor, pagaidiet, — Deniss lūdzoši ierunājās. — Es taču jūs pazīstu… Jūs esat Lāču stūra mežsargs Pomazkovs. Jūs esat no Lizlovas. Bet es esmu Deniss Polozovs no Lielas Alksnaines … Jūs taču pazīstat manu tēvu, Andreju Fomiču. Paklausieties, ko es jums pateikšu. Te viens jūsējais sacīja, ka par katru bebru dodot simt rubļu. Nešaujiet, mēs sametī- sim jums simt rubļu. Tēvoci Fedja, tie taču ir bebri. Visā rajonā, visā apgabalā viņu nekur vairs nav!

—       Ko tu te vārdo! — Vasja iebrēcās, mezdamies Dcnisam virsū.

Likās — zēni to vien bija gaidījuši. Vasja tika saķerts un nogāzts zemē.

Otrā krastā vēlreiz atskanēja šāviens.

—       Es zinu, kas šauj! — Kreilis iekliedzās aiz dusmām vai bez elpas. — Tas ir vecais! Tas, kurš dzīvo musu mājās! Viņu meklē milicija. Viņa uzvārds ir Peš- čaļins, vārds Timotejs, viņš dzīvo trīsdesmit otrajā dzīvoklī. Lai šauj, lai! Mēs viņu kaut vai no elles izrausim!

Kāds kliedza un sauca viņus. Balsis nāca arvien tuvāk. Iečabējās meldri. Pie ezera izskrēja Saša Morozovs un Zaļknābis. Aiz viņiem traucas Jeļena Ivanovna, Svetlana, Klāva un visi pārējie.

—       Kas te notiek? Kas šāva? — skolotāja izbijusies sauca. — Borja, Denis, kur jus esat?

—       Mēs esam šeit, Jeļena Ivanovna! Šeit! — Deniss atsaucās. — Malu mednieki šauj bebrus.

—   Šauj bebrus? Tu esi pratu zaudējis!…

Malu mednieku vairs nebija. Paķēruši nošauto bebru, viņi bija nozuduši. Saša gribēja mesties tumsā.

—       Nevajag! — Deniss viņu aizturēja. — Tagad viņi nekur nepazudīs. Mēs viņus visus pazinām.

—  Tiešām visus? — Zaļknābis neticēja.

—       Man liekas — viņi bija četri. Mežsargs Pomazkovs, Vasjas Savkina tēvs, vecais Peščaļins, bet ceturtais… — Deniss sastomījies pablenza uz Kreili.

—   Lai viņš pats pasaka.

Visi klusēdami paskatījās uz Borju.

—       Ko tad lai es saku, ko? — Borja saviebās. —• Visi redzēja … Nu, mans tēvs, mans tēvs! — Un viņš metās meldros.

Taču Jeļena Ivanovna viņu panāca un atveda atpakaļ.

—   Tā nevar, — smagi elsodama, skolotāja sacīja.

—  Jūs tomēr esat bērni… Ar tādām lietām nejoko.

Vēl bija tumšs, tikai austrumos debesis metās tikko

manāmi zaļganas. Bebriem tas bija pals labākais laiks rotaļām, vajadzēja ari labot mitekļus un takas no ezera uz krastu, kur viņi gāja ēst. Taču, pārbijušies no šaudīšanas, zvēriņi paslepas paši un nobēdzināja savus mazuļus dziļi alās.

—   Tad re, kam tas pieder! — sacīja Saša, izņemdams no kabatas sakaltušo nagu, kuru viņš bija pacēlis vecajā zirgu stallī. — Bebra nags… Ari slazdi oda pēc bebriem … Bet viņus taču aizliegts medīt. — Viņš paskatījās uz Jeļenu Ivanovnu.

—   Es esmu tik priecīga, ka viss labi beidzies, — skolotājā teica. — Jums draudēja briesmas, vai ne?

Deniss nopietni pamāja.

—   Labi, ka jūs laikā atnācāt.

Jeļena Ivanovna piegāja pie pašas, ūdens malas un paskatījās uz bebru mītni ezerā.

—   Neticami. Vai patiešām bebri? Tas taču ir brīnums! Tas ir brīnišķīgāk, nekā ja mēs būtu atraduši zeltu!

—   Es nekad neesmu viņus redzējusi, — teica Klāva.

—   Tikai fotogrāfijās.

—   Bebru ir ļoti maz. Uz zemeslodes zināmas laikam visas vietas, kur viņi vēl saglabājušies.

—   Bet no kurienes šeit, Lāču stūrī, varēja rasties bebri? — jautāja Saša.

—   Grūti pateikt. — Jeļena Ivanovna paraustīja plecus. — Līdz šim nebija zināms, ka mūsu rajonā būtu bebri.

—   Nupat man kaut kas nāk prātā, — Deniss ne visai pārliecināts ierunājās. — Pirms kara Lāču stūrī sākuši audzēt bebrus. Bet, kad šeit notikušas cīņas, viņi aizgājuši bojā. Tā man tētis stāstīja. Tomēr visi acīmredzot nav bijuši pagalam. Bet tad jau mežsargs Pomazkovs ar saviem draugiem zinājis par bebriem un slēpis to no visiem. Tāpēc viņi tik pamatīgi apsargāja Lāču stūri. Nelaida nevienu mežā, pie meldriem ne tuvumā. Un stāstīja, ka ezers esot izžuvis.

—   Tad jau iznāk, ka mēs esam izdarījuši atklājumu? — Zaļknabis uzlēca kājās.

—  Atklājums! — Jeļena Ivanovna viņu pārtrauca.

—   Kā tu steidzies!

—   Es jau nesaku, ka tas būtu kāds pasaules mēroga atklājums. — Zaļknābis lūdzoši piespieda rokas pie krūtīm. — Varbūt tas nav tik liels, tomēr rajona mēroga atklājums gan, ja ta varētu teikt. Avotos ir gan ērces, tomēr ir ari bebri. Nu sakiet, Jeļena Ivanovna, — vai šis retais dzīvnieks apmestos kaut kādā panīkuša mežā?

Neviens neko īsti nezināja pastāstīt par bebriem, pat Zaļknābis ne. Skolotājai vajadzēja atcerēties visu. ko viņa bija lasījusi par šiem apbrīnojamiem dzīvniekiem.

Jau sirmā senatnē lieliskais bebru kažoks ticis augstu novērtēts. Nav iespējams nosaukt citu dzīvnieku, kuru vēl cilvēks tik ātri un nežēlīgi būtu iznīcinājis, kā tika iznīcināti miljoniem bebru. Pirms simt gadiem visā Vācijā, kā to atzīmējis Brēms, saskaitīti septiņdesmit pieci bebri. Anglijā, Francijā un Amerikā tie visi līdz pēdējam iznīcināti.

—   Pirms revolūcijas mūsu zemē bija palikuši tikai daži desmiti bebru, — skolotāja turpināja. — Bet tagad viņu ir tūkstošiem! .. .

—   Kā tad tā? — Raja Bokastikova neticēja.

—   Padomju vara ar likumu aizsargāja bebrus, aizliedza viņus nogalināt. Izveidoti īpaši rezervāti — Vo- roņežā, Baltkrievijā, Sibīrija. Tur par bebriem rūpējas, ārstē viņus, baro, pārvieto uz jaunām dzīves vietām. Zinātnieki sapņo par tādiem laikiem, kad bebru būs tikpat daudz cik lapsu.

—   Bet kam viņi vajadzīgi? — Vaļa pieliecies aizmeta pa ūdeni akmentiņu. — Adas dēļ? Ko tu neteiksi, vai nu bez bebriem neiztiksim?

—   Kāds tam sakars ar ādām? — Jeļena Ivanovna atņēma Vaļam akmeņus, kurus viņš bija salasījis, lai mestu ūdenī; bet tur taču slēpās bebri. — Nedrīkst iznicināt skaisto. Pasaule dzīvo bebri un nīlzirgi, žirafes un baltie lāči — tūkstošiem visādu dzīvnieku. Kāds no viņiem labums? Kads labums no rasas vai no skaista mākoņa? No smaržīga vītola, kas aug Sošas krastā? Varbūt kombināta otrā karta ir daudz izdevīgāka par visiem Avotiem. Un tomēr būs brīnišķīgi, ja pratīsim gan uzcelt kombinātu, gan saglabāt Avotus. Zemei jākļūst arvien bagātākai, nevis nabagākai. Kā gan justos cilvēki, ja būtu iznīcināti visi dzīvnieki, putni, ziedi…

—   Man liekas, — Svetlana sacīja stingrā balsī, — ja patiešām notiktu tāda nelaime un no zemes pazustu ziedi, dzīvnieki un putni, tad cilvēki kļutu tādi kā tu,

Mahortov. Būtu zudis tas, par ko cilvēki priecājas, kas izraisa viņos prieku.

Vajā novērsās un nedomādams iespļāva ezerā.

— Lūdzu, nespļaudies, — klusu, bet iespaidīgi sacīja Klāva. — Tur dzīvo bebri.

—   Ko jūs man piesienaties! — Vaļa atcirta. — Jeļena Ivanovna, nu kāpēc viņi visi mani māca? Teica, ka būs ekspedīcija, ceļojums, bet neliek mieru!…

Un viņš sadusmojies atgāja sāņus.

Bērni cerēja, ka bebri varbūt tomēr parādīsies, un tāpēc runāja čukstus.

—   Vai jūs varat iedomāties, kas tie būs par kadriem! — Zaļknābis jau iepriekš priecājās. — Malu mednieki noteikti tiks saķerti, viņus es vēl pagūšu nofotografēt, bet pagaidām nodarbosimies ar dabu. Galvenais taču ir bebri!

—   Kāpēc šeit ir tik daudz skudru pūžņu? — Klāva bija nesaprašanā. — Un kāpēc uz tiem no ezera ved taciņa?

—   Kā jūs, slavenās skudru pētnieces, nezināt tādu vienkāršu patiesību? — viltīgi jautāja Jeļena Ivanovna. — Bebriem ļoti patīk ciemoties pie skudrām. Viņi izlien no savam mājiņām un sildās saulē, bet skudras pa to laiku iztīra viņu dārgos kažokus no visādiem parazītiem. — Pēkšņi skolotāja apklusa un paskatījās apkārt. — Man šķiet, ka ož pēc dūmiem. Kaut kur deg.

Bērni pielēca kājās.

EZERS LIESMĀS

—   Visi tūlīt pie manis! — Jeļena Ivanovna pavēlēja. — Tikai bez muļķībām! Iesim prom reizē. Ātrāk uz taciņu! — Visi sāka skriet. Jeļena Ivanovna izbijusies skaitīja garām skrejošos zēnus un meitenes. Pēdējais, tikko kustinādams kājas, nevis skrēja, bet vilkās Borja Ļevšins un skatījās atpakaļ uz ezeru.

—   Kur Saša? — Jeļena Ivanovna ievaidējās. — Un Deniss?

Borja neko neredzošām acīm palūkojās skolotājā un, nepievērsdams uzmanību draudošajām briesmām, skatījās uz ezeru. Tagad arī Jeļena Ivanovna ieraudzīja tumsā divus vientuļus augumiņus, kas uz mirkli pazibēja pret ūdens-atspīdumu un tūlīt pazuda miglainajā krēsla.

Borja atmeta ar roku un pagriezās atpakaļ uz ezeru.

—   Kur tu? — skolotāja apjukusi jautāja.

Taču Borja, neko neatbildēdams, nozuda. Skolotāja sauca bērnus. Neviens neatbildēja. Iespējams, ka viņi nedzirdēja. Visus bija pārņēmusi viena doma: jāglābj bebri!… Viņi nezināja, kas jādara. Varbūt jāpalīdz tiem tikt otrā krastā? Jāpasargā no uguns šis krasts, kur sabūvēti bebru pazemes mitekļi? Nezinādami, kā lai palīdz, bērni tomēr nespēja pamest bebrus nelaimē…

Bet Jeļenai Ivanovnai patlaban nebija bebri prātā. Likās, ka uguns sāk plosīties ne pa jokam. Citiem līdzi viņa gribēja glābties no uguns uz mazā pakalna, kur auga vītoli un apses. Aizvien stiprāk oda pēc deguma. Meldri sprakšķēja, lāgiem sejā iesitas svelme. Tuvumā liesmas gan nebija redzamas, taču vējš uzpūta bērniem pārogļojušās lapas. Beidzot bērni atrada meldros spraugu. Bet Mahortovs un Zaļknabis, kuri skrēja pa priekšu, pēc pāris soļiem apstājās.

—   Kas tur ir? — Jeļena Ivanovna iesaucās.

—   Uguns!

Tagad visi ieraudzīja uguni. Seit vairs nevarēja iziet: priekšā trakoja liesmas.

—   Nu, mani draugi, tikai nezaudējiet drosmi, — skolotāja ierunājās. Viņa gribēja uzmundrināt gan bērnus, gan sevi pašu.

—   Kāda drosme! — Vaļa iebrēcās. — Beigas ir — un cauri! Kur mēs esam atvesti, kur mēs esam atmānīti! Jūs vēl atbildēsiet par mums!

Zaļknābis pagriezās un negaidīti iegāza viņam pa muguru.

—   Necel paniku!

—  Ja tik varētu izlauzties no šejienes! — Vaļa iekliedzās. — Tad es jums parādīšu!

Jeļena Ivanovna atskatījās uz Vaļu.

—   Atpakaļ! — viņa iesaucās. — Nāciet atpakaļ pie ezera! Mahortov, uzkāp kokā, paskaties, kas notiek apkārt!

Bija jāsteidzas. Pirms mirkļa bērni vēl nebija redzējuši uguni, bet tagad pa labi un pa kreisi šaudījās liesmas.

—   Kā tad! Atraduši muļķi! — Vaļa sašutis atcirta.

—  Jūs visi glābsieties ezerā, bet es lai kāpju kokā izcepties?

Neteikuši ne vārda, Zaļknābis un viens no Denisa draugiem uzskrēja pakalniņā un uzrāpās visaugstākajā apsē.

Bērni atgriezās pie ezera. Mahortovs, visus izgrūstīdams, pirmais pieskrēja pie ūdens. Tur nebija tik karsti, tikai pār ūdeni klajās smagi, balti dumi. Bērniem trūka elpas, viņi spļaudijas un klepoja.

Pa to laiku izlūki bija norāpušies no koka un pavēstīja, ka meldri degot tikai dienvidu pusē. Ziemeļos, aiz ezera, uguns pagaidām neesot.

Jeļena Ivanovna izvilka no ezera lielu kumšķi ūdenszāļu un deva padomu elpot caur tām. Nu kļuva vieglāk.

—   Slavenās aļģes hlorellas, — tai paša mirkli atcerējās Zaļknābis, — satur vairāk barības vielu nekā kvieši.

—  Zaļknābīt, — Svetlana lūdzās, — pastāsti kaut ko priecīgu! Tad nebūs tik grūti elpot.

—  Lūdzu, — Zaļknābis noklepojies bija ar mieru, bet nezin kāpēc viņam nekas nenāca prātā.

—  Mēģināsim tikt pari ezeram, — izlēma skolotāja.

—   Savāciet mantas! Zeni, paņemiet no meitenēm mugursomas!

Pakampis tikai savējo. Vaļa pirmais iemetās ezerā un, rokas drudžaini vēzedams, saka peldēt. Taču izrādījās, ka ezers nav dziļš. Jāpeld bija tikai retā vietā.

Viņi jau tuvojās otram krastam — klusam, mierīgam… Svetlana pat uzsauca: «Saša! Denis!» — cerēdama, ka zēni atsauksies. Un gluži ka atbalss šim saucienam nodrebēja ne tikai ūdens, bet sašūpojās pat dūņainā gultne… Turpat blakus nodārdēja sprādziens. Visi sakrita ūdenī — ne tik daudz aiz sprādziena, kā aiz bailēm. Milzīgs, melns koks lēnam sāka liekties pār ūdeni, it kā slīdētu zemē no stavas nogāzes.

—   Glābieties! — Mahortovs iebļāvās, notašķījies no galvas līdz kājām ar dūņām. — Palīga!

Pēkšņi krastā atskanēja mierīgas balsis. Pie koka, kas bija noliecies pār ūdeni, parādījās formas tērpā ģērbies cilvēks.

—    Nāciet malā, bērni, — viņš vienkārši kā mājās aicināja, — nebaidieties!

Tas bija tas pats milicijas leitnants, ar kuru Saša, Deniss, Zaļknābis un Borja Ļevšins nesen mežā tikās.

—   Jūsu bērni ir īsti varoņi, — viņš teica, apsveicinoties ar Jeļenu Ivanovnu.

Turpat mīņājās Saša, Deniss un Borja, tīrīdami slapjās drēbes.

—    Sie varoņi man vēl visu pieminēs, — Jeļena Ivanovna piedraudēja.

—    Nevajag, — leitnants lūdza. — Viņi palīdzēja mums izglābt bebrus. Tas večuks bija sadomājis uzspridzināt visas bebru pazemes paslēptuvēs, iznīcināt visus zvēriņus līdz pēdējam, bet paguva aizdedzināt tikai vienu degli. Bērni citus nodzēsa…

Tikai tagad visi ieraudzīja pazīstamo večuku — ārstniecības augu sagādnieku Peščajinu. Viņš it kā slēpās tumsā, gribēja izlikties mierīgs, bet nespēja. Gan grasījās runāt, gan paspēra soli uz otra miliča pusi — tas viņu acīmredzot apsargāja. Tad sāka vicināt rokas, purināja galvu, pūlējās smieties.

—    Vai jūs, pilsoni, mums nepaskaidrotu, — milicijas leitnants viņam ar nicinājumu vaicāja, — ko jums bebri nodarījuši, ka jūs gribējāt viņus tik cietsirdīgi sodīt?

Peščaļins paplēta rokas, viņa seja saviebās smīnam līdzīgā grimasē.

—   Lai zvērs nemokās … Pažēloju …

Visi aiz pārsteiguma klusēja un skatījās uz viņu.

—    Ko jūs bolāt acis? Es teicu, ka pažēloju. Noindēsiet ar savu ķīmiju visus līdz pēdējam. Lai tad uzreiz! Lai nav nevienam …

—    Tas jau ir precīzāk! — Leitnants pamāja. — Ja netiek jums, lai netiek nevienam. Lai viss iet bojā, lai izput, ja pašam neizdodas dabūt.

—   Vai tad es ta teicu? — Peščaļins drūmi norūca. — To jūs teicāt, tie ir jūsu vārdi …

Bērni skatījās uz viņu un nespēja apjēgt… Kā tad tā? Viņu acu priekšā stāvēja tas pats pazīstamais večuks, ārstniecības augu vācējs un Avotu pazinējs Peš- čaļins. It kā būtu viņš, un tomēr nav viņš. Svešs, nepazīstams, uz kuru tagad viņi skatījās ar riebumu kā uz indīgu čūsku, kas ar koku piespiesta pie zemes …

—    Ejiet uz Lizlovu, — milicijas darbinieki deva padomu Jeļenai Ivanovnai un bērniem. — Uz turieni ceļš ir brīvs, uguns jūs neķers.

Viņi atvadījās, paspieda roku Denisam, Sašam, Borisam un, paņēmuši lidzi Peščaļinu, aizgāja pa ceļu uz Lizlovu.

—   Bet kā tad ar bebriem? — Zaļknābis ievaidējās.

Vaļa iespurdzās.

—    Atradis par ko uztraukties! Vai viņu dēļ vērts riskēt! Bebri neizcepsies, lai pasēž savās migās. Galvenais ir ātrāk pašiem tikt prom, kamēr uguns vēl nav pārmetusies uz mežu.

Bet neviens nepievērsa uzmanību viņa vārdiem. Visi stāvēja ezera malā un satraukti klausījās, kā sprakšķēdami deg meldri, kā liesmas virzās pa labi un pa kreisi gar krastu un grib apņemt visu ezeru. Tad bebriem klāsies slikti. Arī mežs var aizdegties. «Nē, nedrīkst bēgt no uguns,» nodomāja Jeļena Ivanovna. «Kamēr atnāks palīgi, kaut kas jādara.»

—    Alums jāpaliek un jānodzēš uguns, — Saša apņēmīgi teica.

—    Alēs ari neiesim prom, — Deniss viņam piebalsoja. — Citādi būs kauns cilvēkiem acīs skatīties.

—   Ko teiksiet, bērni? — Jeļena Ivanovna jautāja.

Neviens negribēja iet prom. Zaļknābis pat apvainojās.

—    Vispareizāk būs, ja daļu meldru nogriezīsim, — ieteica Deniss. — Tā mēs iztaisītu platu eju un uguns netiktu tālāk. Kam ir naži?

Kādiem desmit zēniem atradās naži, noderēja arī ekspedīcija līdzpaņemtās sapieru lāpstiņas, bet citi lauza meldrus tapat ar rokām.

Nogrieztos meldrus meitenes klēpjiem nesa prom uz mežu.

Iztīrījuši plašu eju cauri meldriem ezera vienā pusē, bērni pārgāja otrā pusē.

Uguns lauzās arvien tuvāk un tuvāk, apsvilinādama ar savu karsto elpu. Taču bērni lēja uz meldriem ūdeni, sita lidojošās plēksnes ar slapjiem zariem, apmeta ložņājošās liesmu mēles ar dubļiem un dūņām.

Drīz vien visi bija nokvēpuši melni, acis no dūmiem asaroja, vienam otram bija apsviluši mati. Meitenes nepagurdamas stiepa mugursomās ūdeni un aplaistīja zēnus. Taču vislielākās mokas sagādāja nevis degšana, nevis karstums, kas svilināja bērnu sejas, bet bezpalīdzības apziņa. Cik ilgi lai vēl cīnās ar uguni? Vai viņi gandrīz kailām rokām spēs to aizturēt? Kur kavējas palīdzība no Lizlovas? Vai tiešām tur neredz, ka Lāču stūri plosās uguns? Saša uzrāpās kokā. No augšas viņam likās, ka uguns pierimst un aiz uguns sienas kaut kas pazib. Viņš visiem spēkiem pūlējās saskatīt, vai nav ieradusies palīdzība. Tomēr uguns nerimās un palīgā neviens nenāca. Pēkšņi viņš izdzirdēja nepacietīgas suņa rejas. Saša pa galvu pa kaklu metās lejā no koka.

—   Draudziņi — viņš iekliedzās pārvērstā balsi. — Pal Palič!

Mežzinis nekur nebija redzams, bet ezermalā, kur beidza degt meldri, stāvēja viņa suns. Ieraudzījis Sašu, Draudziņš metās ūdenī. Viņa spalva kūpēja. Saša peldēja sunim pretī. Ezera vidū abi satikās.

—   Draudziņ!

Saša maigi apķērās sunim ap kaklu, bet tūlīt palaida vaļā, sajutis, ka pie kakla siksnas piestiprināts kaut kas ciets. Tā bija māla pika. Pirms piestiprināšanas pie kakla saites mali bijuši mīksti, pat slapji, bet tagad kļuvuši cieti kā akmens. Suns izbrida krastā, un Saša ātri pārlauza sacietējušo piku.

Iekšā bija zīmīte.

«Ja nevarat izlauzties, gaidiet ezerā, kamēr uguns rimsies. Mēs steidzamies jums no Lizlovas palīgā. P. P.»

—   Pals Paličs ir Lizlovā?! — Zaļknābis izbrīnījies jautāja. — Kā viņš tur ticis?

—   Tātad viss ir kārtībā! — Saša nopriecājās.

Liesmas, nonākušas līdz bērnu iztīrītajām plašajām ejām meldros, vēl mazliet patrakoja, parūca, gluži kā lokomotīvju kurtuvēs, un beidzot sāka rimties un saplakt.

Bet bērni vēl nebija paguvuši atvilkt elpu, kad ezera dienvidu pusē atkal parādījās biezi dūmi: acīmredzot uguns no meldriem bija pārsviedusies uz mežu.'

—       Atkal deg! — Vaļa iebļāvās. — Lai deg! Mēs jau nenodzēsīsim, spēciņi par vājiem …

Kreilis padraudēja viņam ar dūri un metās pakaļ Jeļenai Ivanovnai un bērniem, kuri pār sadegušajiem, kūpošajiem meldriem skrēja uz ezera dienvidu malu.

Tur patiešām dega mežs. Mazās, jaunās pricdītes un vairākas egles, kas bija tuvāk meldriem, liesmoja ka sveces, un no tām ugunīgas dzirksteles jau pārlēca uz blakus kokiem.

Jeļenai Ivanovnai iesmeldzās sirds: šeit bērni bija bezspēcīgi.

Viņa pamāja Denisam.

—       Darīsim visu, kas iespējams. Bet tu skrien uz Lizlovu un pasteidzini!

Deniss tai pašā mirklī pazuda aiz krūmiem, bet drīz bija atpakaļ.

—   Nāk! … Palīgi nāk!…

No degošā meža iznāca Pals Paličs un liela grupa Lizlovas kolhoznieku. Aiz viņiem, nbinadami riteņus pret koku saknēm, brauca rati ar ugunsdzēsēju sūkni.

Sūkni pievilka pie ezera, ātri atritināja brezenta šļūteni, un blīva, šņācoša ūdens strūkla triecās pret degošajiem kokiem. Ļaudis cirta krūmus, raka grāvi un apbēra liesmas ar zemi.

Drīz vien uguns tika apdzēsta.

Bērni saskrēja apkārt Palam Paličam un sāka iztaujāt, kas gan ar viņu pilsētā noticis. Viņš tikai atmeta ar roku.

—       Ek, muļķības! Kārtējā sīkā provokācija, vēl viena anonīma vēstule. Mani apsūdzēja, ka es esot gribējis nošaut alni. Bet liecinieki nobijās. Pomazkovs neieradās. Atnāca tikai viens liecinieks, un tas pats bija uzpirkts. Pieaugušie bija uzsūtījuši. Starp citu, jūs jau viņu pazīstat, tas ir Savkina dēls no Lielās Alksnaines.

—  Tā jau mēs domājām! — iesaucās Zaļknābis.

—       Liels paldies jums par kolektīvo vēstuli! — Pals Paličs pasmaidīja.

—       Bet kā jūs šeit nokļuvāt? Un kur dabūjāt kolhozniekus un ugunsdzēsēju sūkni? — Svetlana jautāja.

Pals Paličs dažos vārdos pastāstīja, ka no pilsētas devies uz Karavajevas fabriku, jo domājis, ka ekspedīcija būs tur. Gājis pa viņu pēdām, nonācis Lizlovā un tur no atskrējušajiem puišeļiem uzzinājis par ezeru un bebriem. Un tad virs meža ieraudzījis dūmus un sapratis, ka deg mežs, ka bērni briesmās un jāglābj. Aizsūtījis ar Draudziņu uz ezeru zīmīti, bet pats sacēlis kājās Lizlovas kolhozniekus.

•— Jā, starp citu, — Pals Paličs pavēstīja. — Pie Lizlovas tika aizturēti divi malu mednieki: Savkins un… — Viņš paskatījās uz Borju. — Semjons Ļev- šins. Bet viņi teica, ka par bebriem neko nezinot un gājuši uz ezeru tikai makšķerēt.

Kreilis paspēra soli uz priekšu.

—  Tā nav taisnība!

—   Un viņi jau nebija divi vien, viņi bija vairāki, — Deniss turpināja. — Mēs redzējām… Varam visus nosaukt. Vienu jau milicija aizturēja.

—   Tas ir labi! — Pals Paličs pamāja ar galvu. — Tagad viņiem neizdosies izvairīties 110 atbildības.

—  Vai nav zināms, kurš aizdedzināja meldrus? — jautāja Saša.

—  Aizturētie apgalvo, ka viņi neesot vainīgi. Taču viņiem grūti noticēt.

Pals Paličs nepaguva pabeigt. Virs ezera parādījās helikopters.

Tiklīdz tas bija nolaidies meža klajumā, no tā izlēca profesors Šļakotins, inženieris Kočetkovs un vairāki ugunsdzēsēji no Karavajevas fabrikas. Ugunsdzēsēji izcēla no helikoptera ugunsdzēšamos aparātus. Drīz vien ugunsgrēks bija pilnīgi likvidēts.

Vecākais ugunsdzēsējs aplūkoja kūpošo izdegu un piegaja pie kolhozniekiem no Lizlovas.

—   Pateicos jums par atjautību un ātrumu!

—   Vispirms jāpateicas viņiem, — Pals Paličs teica, norādīdams uz bērniem un skolotāju, kuri bija nokvēpuši melni un pārguruši. — Viņi bija tie, kas iesaka cīņu ar uguni.

Šļakotins noraizējies skatījās uz bērniem.

—   Jeļena Ivanovna, — viņš deva rīkojumu. — Tūlīt pat nosūtiet savus jaunos draugus uz Karavajevas fabriku!

—   Labāk gan taisni uz Maisku, — steidzās iebilst Kočetkovs, turēdams aiz pleca dēlu un pūlēdamies ar kabatas lakatiņu notlrit viņa melno seju.

—  Tā nevar, profesor, — Saša uztraucies ierunājās. — Tagad nedrīkst sūtīt mūs prom.

—  Mēs taču esam izdarījuši atklājumu! — Zaļknābis izrāvās no tēva rokām. — Tā ir taisnība, pajautājiet kaut vai skolotājai vai ari Palam Paličam.

—   Kādu atklājumu? — profesors brīnījās.

—  Bērni atklājuši, ka ezerā dzīvo bebri, — Jeļena Ivanovna paskaidroja.

Sļakotins neticīgi paskatījās viņā, tad lēni pagriezās uz ezera pusi. Izdzirdējis par bebriem, ari Kočetkovs atskatījās. Inženieris neievēroja neko īpašu, bet dabas zinātnieka asais skatiens pamanīja gan bebru mājiņu, gan dambi, gan ar bebru asajiem zobiem nogāztos kokus.

—  Avotos bebri! Apbrīnojami!… — iesaucās profesors un piegāja pie paša krasta.

—   Dzīvnieku un augu pasaules saglabāšana biezi apdzīvotos rajonos taču ir viens no dabas aizsardzības galvenajiem uzdevumiem. Seit, tik tuvu cilvēkiem, tada bebru pilsētiņa ir īsts dārgums. Tas jāapsargā rūpīgi jo rūpīgi, varbūt šeit jāizveido pat rezervāts.

Bērni triumfēdami grūstījās profesoram aiz muguras. Aplūkojis bebru mājokļus, Ļevs Petrovičs paņēma inženieri zem rokas un paveda sāņus.

—   Kolēģi, jums jaatzist, ka viss. ko bērni izdarījuši, liek par daudz ko padomāt. Kaut vai bebri. Dabā nekas nav nejaušs. Tas, ka te dzīvo bebri, liecina par šī meža lielisko stāvokli un vērtību. Vēl viens arguments Avotiem par labu!

—   Profesor, — inženieris atzinās, — es uzskatu, ka jūs esat savācis pietiekoši daudz pārliecinošu argumentu …

FORMAS CEPURES

Un tad bija tiesa.

Atklāta tiesas sēde, kurā piedalījās gandrīz vai visa Maiska, notika pilsētas kultūras nama.

Avotu liktenis satrauca visu pilsētu. Ikviens bija sašutis par malu mednieku rīcību. Tika tiesāta visa Peš- čaļina, Pomazkova un Savkir.a banda.

Izdevās pieradīt ne tikai nelikumības ar āpšiem, ozoliem, zivīm un bebriem, bet arī to, ka no skolas mežniecības izlaistais alnītis ievainots ar Peščaļina divstobreni — to pašu, kuru zēni bija atņēmuši Semjonam Ļevšinam. Par to liecināja viena kalibra skrotis, kas bija izņemtas gan 110 divstobrencs, gan no alnīša ievainojuma.

Par lieciniekiem bija izsaukti daudzi ekspedīcijas dalībnieki, vienīgi Borja Ļevšins ne. Ņemot vērā, ka par Semaforu iesauktā Semjona Ļevšina nosodāmo rīcību pilnīgi atmaskoja citas liecības, tiesa uzskatīja par iespējamu atbrīvot Borju no publiskas liecības pret tēvu, it īpaši vēl tāpēc, ka Borja bija rīkojies augstsirdīgi…

Bet Vaļu Alahcrtovu, tāpat kā citus, ar speciālu pavēsti uzaicināja uz tiesu, un viņš par to bija ļoti neapmierināts. Vaļa apstaigāja visus ekspedīcijas dalībniekus un visur brīnījās:

—   Kāpēc gan mani?

—   Tu taču piedalījies ekspedīcijā.

—   Un kas par to?

—  Visu redzēji…

—  Es neko nezinu!

—       Neizvairies! — Svetlana sašutusi iesaucās. — Tevi pašu vajadzētu tiesāt!

—  Jā? Par ko tad?

—  Tapec, ka tu kalpoji Peščaļinam.

—   Pierādi!

—   Postīji mežu, izjauci Sašas būdu.

—   Pierādi! Vai tu zini, kas draud par apmelošanu?

—   Par kādu apmelošanu? Borja taču visu izstāstīja!

—   Lai tad viņš atbild, kas man par daļu!

Mahortovs bija vienīgais no visas ekspedīcijas, kas pat tiesā centās noslēpt patiesību. Bērni ar viņu vairs nesasveicinājās un izlikās viņu neredzam. Vaļa tēloja, ka viņam tas vienalga, bet īstenība šis vispārīgais nicinājums atstāja uz viņu aizvien spēcīgāku iespaidu…

Bet Zaļknābja nopratināšanu tiesa bija spiesta ātri vien pārtraukt. Kad viņu uzaicināja liecināt, pierakstīja uzvārdu, adresi, skolu, Zaļknābis atbildēja, kā piena- kas, un nekas neveslīja par gaidāmajiem sarežģījumiem.

Viss ritēja normāli ari tad, kad viņš liecināja par Savkinu mājas pagrabā dzirdēto sarunu … negaiss sākās, kad prokurors jautāja par malu mednieku izdarībām ar bebriem.

—       Sakiet, lieciniek, — vai jūs bijāt divdesmitajā jūlijā pie ezera, kas atrodas Lāču stūri pie Avotu robežas?

—   Biju, — Zaļknābis atbildēja.

—       Kuru no malu medniekiem, kas šeit ir uz apsūdzēto sola, jūs personiski tajā brīdī redzējāt?

Zaļknābis paskatījās uz apsūdzēto solu, kur sēdēja Peščaļins un citi, un apjucis pacēla briļļainās acis pret prokuroru.

—   Es nezinu …

—   Ka tā — nezināt?

—  Viņi visi tur bija!

—   Kuru jūs personiski redzējāt?

—       Es neievēroju … Man tas nebija prātā, — Zaļknabis juceklīgi iesāka, arvien vairāk iedvesmodamies.

—   Vi ņi bija aizdedzinājuši meldrus…

—  Ak tā! Vai to jūs redzējāt?

—   Kā nu ne! Uguns liesmoja pilnā sparā. Mēs to

dzēsām.

—   Es jautāju par aizdedzināšanu. Vai jūs redzējāt,

ka no apsūdzētajiem kāds aizdedzina meldrus?

—       Bet tie taču paši nevarēja aizdegties! — Zaļknābi acim redzami mulsināja prokurora jautājumi — viņš it ka aizstāvēja malu medniekus. — Un mēs taču ari tos neaizdedzinājām!

—       Tātad to jūs neesat redzējis. Varbūt jūs redzējāt, kurš šāva bebrus?

—        Kāda tam nozīme? — Zaļknābis saskaitās. — Svarīgi ir tas, ka šāva. Bet pirms tam alnīti. Vai jūs zināt, ka uz zemes pilnīgi pazudušas simt piecdesmit zvēru un putnu sugas? — Zaļknābis vispirms cieši paskatījās uz prokuroru, bet tad uz pārējiem tiesas locekļiem ar tādu skatienu, it kā viņš beidzot būtu atradis piemērotu auditoriju savu neaptveramo zināšanu izklāstīšanai.

—   Un vēl sešsimt sugām draud pilnīga iznīcināšana šodien. Iznīcināti ir tādi apbrīnojami dzīvnieki kā Stel- lera govs, tūrs, moa, dronts un daudzi citi. Viņus iznicinājuši tādi kā šie! — Zaļknābis ar bargu žestu norādīja uz apsūdzēto solu. — Pirms simt gadiem Ukrainas stepēs nošauts pēdējais savvaļas zirgs — tarpans. Kad pār Ameriku lidoja ceļotāji baloži, debesis kļuva tumšas. Viņu bija tik daudz, ka kokiem nolūza zari, ja baloži apmetās atpūsties. Bet viņus bez žēlastības iznicināja. Un tagad nav neviena ši baloža. Kaut cilvēki nodzīvotu uz zemes vēl miljoniem gadu, bet ceļotāju balodi vini vairs neredzēs… Viņus nogalināja tādi te…

—   Piedodiet, — prokurors teica, manāmi pārsteigts par Zaļknābja erudīciju. — Tas viss ir ļoti interesanti, tomēr tieši neattiecas uz lietu par malu medniekiem Avotos.

—   Kā tad neattiecas? — Zaļknābis sadusmojās.

—  Liecinieks nopratināts, — tiesnesis izlēma, saskatījies ar prokuroru un aizstāvi.

Zaļknābis gan ļoti protestēja, tomēr viņam nācās apsēsties. Kaut arī viņa lekcija netika līdz galam uzklausīta, tiesas spriedums bija taisnīgs, tas apmierināja pat Zaļknābi. Peščaļinam, Pomazkovam un Savkinam tika atņemta brīvība. Viņus sodija ne tikai par to, ka ir malu mednieki, bet arī par to, ka iesaistījuši laupīšanā bērnus. Borjas tēvu notiesāja nosacīti uz vienu gadu un nodeva sabiedrības pāraudzināšanā.

Pēc tam bija lieli svētki: skola saņēma rio Maskavas vēstuli, kas bija adresēta direktoram, kā ari skolas jaunās mežniecības vadītājam A. Morozovam.

Tā bija tik nozīmīga vēstule, ka bērni nolēma to pievienot ekspedīcijas atskaitei. Vēstule bija rakstīta uz blankas ar telefona numuriem, adresi un organizācijas nosaukumu. Tajā dabas aizsardzības republikāniskā komiteja paziņoja, ka «projekts izvietot kombināta otro kārtu Avotu mežu masīva rajona atzīts par valstiski nelietderīgu. Pieņemts lēmums būvēt kombinātu pie Kuz- ininskas šosejas. Komiteja pateicas ekspedīcijas dalībniekiem, tās vadītājiem P. P. Zitinam un J. I. Perepel- kinai, jaunajiem meža sargiem no Alksnaines skolas mežniecības, Maiskas 13. skolas skolēniem par palīdzību kombināta otrās kārtas visracionālākā projekta izvēlē.»

Kad skolā un pilsētā kļuva zināms, ka Avoti izglābti, visvairāk lielījās Vaļa Mahortovs. Viņš apgalvoja, ka tie bijuši skolēni, kas pasargājuši Avotus. It īpaši esot centies viņš, Mahortovs.

Bet visa šī plātīšanās viņam nelīdzēja. Rajona skolu mežniecību salidojumā ekspedīcijas dalībniekiem republikas Mežsaimniecības ministrijas un komjaunatnes komitejas vārdā tika izsniegtas meža darbinieku formas cepures. Zēni un meitenes kāpa uz kluba skatuves un saņēma senloloto balvu. AAcitenes tūlīt neuzkrītoši aizmanījās uz garderobi, kur karājās spogulis. Bet Zaļknābis, dabūjis cepuri, turpat uz skatuves uzmauca to līdz ausīm un uzrāva plecus, aiz labsajūtas pietvīcis gluži sarkans. Kad priekšsēdētājs aicināja uz skatuvi Borju Ļevšinu, tas nenoticēja un negāja …

—   Vai Ļevšins ir šeit? — priekšsēdētājs skaļāk atkārtoja.

—   Ir, iri — zāle atsaucās. — Borja, ej! Ej!

Kreilis uzkāpa uz skatuves un, acu nepaceldams,

dobja, piesmakušā balsī jautaja priekšsēdētājam:

—   Bet mans tēvs … vai jūs zināt?

—  Viss ir pareizi, puis, — priekšsēdētājs atbildēja un pasniedza Borjam cepuri ar zaļo apmali.

Borja paņēma cepuri un devās lejā zālē, bet galvā viņš to nelika. Pretī lūkojās bērni un smaidīdami aplaudēja. Uz skatuves jau gāja citi, bet Borja vēl aiz- vien sēdēja un skatījās uz cepuri, viegli to glaudīdams, bet galvā neuzdrošinājās likt.

Formas cepures dabūja arī Denisa Polozova draugi. Vienīgi Vaļas Mahortova vārds netika nosaukts.

Vaļa piederēja pie tiem cilvēkiem, kuri nevar pārdzīvot, ja kaut ko nedabū. Un nekaunības viņam bija vairāk, neka vajag. Viņš nebūtu kautrējies sacelt traci pa visu zāli. Tomēr Vaļam bija labi palikusi prātā nosodošā attieksme, tāpēc viņš neko neteica, vienīgi piesēdās Borjam blakus un lūdza, lai iedod paturēt cepuri. Borja tik ilgi domāja, ka Vaļam aiz apvainojuma sa- viebās seja … Kaut arī negribīgi, Borja tomēr iedeva viņam cepuri.

Bet Vasjam Savkinam šajā salidojumā tika atņemtas tiesības nēsāt jauno meža sargu formas cepuri. Nolēma, ka viņam tā jāatņem. Deniss, izdzirdējis šo lēmumu, tikai pasmaidīja… viņi jau sen bija Savkinam cepuri atņēmuši.

«Sīs pēdējās rindas dienasgrāmatā rakstu es — Svetlana Dončcnko.

Visi izklīduši katrs savā darbā, bet es dežurēju štābā. Aiz loga sijā smalks lietutiņš. Patlaban tas čabina arī bebru ezera meldros; bebri droši vien izlīduši no mājiņām un priecīgi plakšķina ūdeni ar savām airu astēm. Lietus lāses lēkā gan pa Sošu, gan Orju un sačukstas ar kokiem mežā.

Vai jūs saprotat, kāpēc es to rakstu? Tāpēc, ka vairāk par visu pasaulē man gribas atkal iet pa mežu, braukt pa rāmi plūstošo upi, nakšņot pie ugunskura, bet agri no rīta pie pirmā skudru pūžņa pateikt šīm dūšīgajām strādniecēm: «Labrīt! Te nu mēs ar Klāvu atkal esam …»

Pie pilsētas pionieru ugunskura mēs pastāstījām par savu pārgājienu, par skolu mežniecībām, par dabas aizsardzības draugu biedrībām. Patiesi — nevar taču aizstāvēt dabu tikai savā ielā vai vienā parkā! Kaut vai Soša … Tā taču netek tikai pa mūsu rajonu. Tātad jāiet pāri ielas, pilsētas vai rajona robežai. Vai tad var teikt: «Tās ir mūsu rajona debesis,» — vai arī: «Tas ir mūsu pilsētas gaiss.» Debesis ir visiem vienas. Tās pieder visiem. Un gaiss arī. Tam jābūt tīram. Cik tas būs jauki, ja mums pievienosies citu rajonu bērni un. vēlāk citu apgabalu, visas Padomju Savienības bērni.

«Un citu valstu!» iesaucās Zaļknābis. «Dabas aizsardzība vispasaules mērogā!»

«Arī par to der padomāt,» sacīja Jeļena Ivanovna. «Būtu ļoti labi, ja dabas aizsardzībā iesaistītos visas pasaules bērni.»

Tagad tiek organizētas arvien jaunas un jaunas skolu mežniecības. Ne tikai Maiskā, bet arī citās pilsētās un ciemos.

Mēs vētraini apspriedām, kā nosaukt mūsu pilsētas mežniecību. Bija visdažādākie priekšlikumi: «Tīrās debesis», «Bērziņš», «Kļavas lapa», «Pīlādžu ķekars», «Bezdelīgactiņas». Zaļknābis lika priekšā nosaukumu «Skudru pūznis» un ļoti par to cīnījās, apgalvodams, ka tad dabas aizsardzībā iesaistīšoties daudzi jo daudzi.

Vienu mirklīti! Telefons…

Turpinu. Zvanīja no Lielās Alksnaines Deniss Polozovs. Lika pateikt, ka gan alnītis, gan bebri jūtoties labi, viņa māsiņa Taņa un Ņusja Savkina iemanījušās barot bebrus, un vini esot pret meitenēm ļoti uzticīgi.

Stop! Atkal telefons.

Tas bija Saša no mežniecības. Bērni apstaigajuši savu iecirkni un atraduši koka dobumā meža bites. Jāņem tās uzskaitē un jāapsargā. Bet Zaļknābis nezin kāpēc nezvana. Šodien viņš ar mūsu mežniecības jaunajiem biedriem stāda pilsētas parkā kokus.

Mums atļāva ierīkot mūsu mājas sarkanajā stūrīti štābu. Nesen te tika atklāta I. Kočetkova fotoizstāde. Sanāca ne tikai bērni, bet arī daudzi pieaugušie. Bija ļoti interesanti aplūkot mūsu pirmās ekspedīcijas fotogrāfijas. Piegājis pie fotogrāfijām, kas bija uzņemtas ērču meža, Zaļknābis tūlīt sāka stāstīt: «Starp citu, uz viena kvadrātkilometra dzīvo daudz vairāk kukaiņu nekā uz visas zemeslodes cilvēku.»

Godīgi runājot, mēs visi domājām, ka viņš fantazē. Bet izrādījās, ka tā ir taisnība.

Patlaban štābs izstrādā plānu nākamā gada pārgājieniem. Diemžēl bez nopietniem priekšlikumiem ir arī īsti nepārdomāti. Zaļknābis, piemēram, pavēstīja, ka viņš pavadīšot vienu mēnesi mežā, neņemot līdzi neko citu kā vienīgi kabatas nazi un rezerves brilles. Kad šo priekšlikumu noraidīja, viņš pieprasīja, lai nekavējoties noorganizējot vispasaules dabas aizsardzības biedri bu.

«Vai zini, tu jau esi nokavējies,» Saša viņam aizrādīja. «Dabas aizsardzībā Padomju Savienība patlaban aktīvi sadarbojas ar daudzām aizrobežu valstīm. Bez tam tagad katru gadu piektajā jūnijā mūsu valstī tiks plaši atzīmēta Vispasaules dabas aizsardzības diena. Vareni, vai nav tiesa?»

«Vareni gan!» Zaļknābis viņam piekrita. «Tātad ari citās valstīs jāiesaista pēc iespējas vairāk bērnu dabas aizsardzībā.»

Lai veicinātu šo pasākumu, viņš lika priekšā kājām doties apkārt zemeslodei, propagandējot dabas aizsardzības draugu idejas un veļot pa priekšu mucu.

«Kāpēc tev vajadzīga muca?» Klāva aiz smiekliem tikko spēja pajautat.

«Jocīgs jautājums!» Zaļknābis nesatricināmi mierīgi sakārtoja brilles. «Kā tad es tikšu pāri Lamanšam, Atlantijas un Klusajam okeānam?»

«Uz mucas?»

«Ja Tūrs Ileijerdals varēja pārbraukt pāri okeānam ar plostu,» Zaļknabis atbildēja, paraustīdams plecus, «tad kāpēc gan es nevarētu pārpeldēt okeānu uz mucas? Ja tikai tā muca spētu izturēt.»

Tomēr bija ari daudz nopietnu plānu. Nolēmām turpināt operāciju «Skudras». Nākamgad uz mežu ies rnir- inckologi… Jāpanāk, lai Avotos ik pec simt metriem noteikti paceltos skudru pilis. Pals Paličs uzskata, ka Lāču stūrī jāaudzē ne vien bebri, bet nepieciešamas arī ondatras.

Un, beidzot, mēs nolēmām nopietni ķerties pie mūsu pilsētas: stādīsim visās ielas augļu kokus, liepas, kļavas. Mēs gribam, lai cauru dienu Maiskā būtu tāds pats gaiss kā no rīta mežā.

Tomēr, lai kur mēs nākotnē brauktu vai ietu, nekad neaizmirsīsim pirmo ekspedīciju uz Avotiem. Kaut ko mēs tomēr paveicām. Tā nebija grāmata vai stāsts par citu ceļojumiem un piedzīvojumiem. Tas bija mūsu pārgājiens, tā bija mūsu ekspedīcija.

Tūlīt droši vien atkal iezvanīsies telefons vai atnāks bērni. Bet, kamēr neviena nav un aiz loga čabina lietus, es aizveru acis un redzu mežrozīšu krūmus pār Sošu, saules apzeltīto upes zilgmi, masta priedes ceļā uz Lāču stūri — visu mūsu grūto, bet aizraujošo ceļojumu.

Es smaidu aiz laimes, ka tas bija tikai pirmais ceļojums, — cik tādu mūs vēl nākotnē gaida!

Labi gan, ka mani neviens neredz. Tūlīt pārsvītrošu visu šo liriku … Re nu! Atkal zvana!»

SATURS

Alnītis pazudis………………………………….

Pirmais ce]ojums ….

Nakts notikumi…………………………………

Pazudusī skudra ….

Atrastā dienasgrāmata . .

Pēddzinis no Alaiskas . .

Zaļknābis………………………………………….

Mežā nav mierīgi ….

Apspriede…………………………………………..

Šāvieni inežā…………………………………….

Sazvērestība……………………………………..

Atkal dienasgrāmata , . .

Vardes, mārītes un vēl šis

tas………………………………………………….

Ce[ā……………………………………………………

Meža strauti……………………………………..

Pirmā nakts………………………………………

Noslēpumi…………………………………………

Gatavo melleņu iela . . .

Uzmanību — ērces! . . .

Slīkšņu čiksts

Pie ugunskura , , .

Dubļu kauja………………………………..

Mežs pie Sošas . . .

Za|ie briesmoņi …

Kazas piens…………………………………

Bēgšana no gūsta . ,

Dziļā grava………………………………..

Telegramma………………………………..

Zivju mazuļu glābšana

Bišu spiets…………………………………..

Pazudusi dienasgrāmata

Savādās pēdas ….

Operācija «Tīrais gaiss»

Savelkas mākoņi . . .

Pilnīgi atklāti ….

Lāču stūris………………………………….

Nezināmais ezers . . .

Noslēpums atklāts . ,

Ezers liesmās ….

Formas cepures , . .

Aleksejs Musatovs OZOLLAPAS

Redaktore J. Roze. Māksi, redaktors A. Liplns. Tehn. redaktore D. Pastare. Korektore M. Ņikitina. Nodota salikšanai 31.10.77. Parakstīta iespiešanai 22.02.78. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs JV« 1. Latīņu garnitūra. Augstspiedums. 15,12 uzsk. iespiedi.; IU.33 izdevn. 1. Metiens 30 000 cks. Pašūt. Ns 3813 I). Cena 70 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Jfe 146/29002/B-26U. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

2 Mācība par šiem tārpiem — zaļās valstības kaitēkļiem

[4] — 3013

[5] Šajā grāmatā dzeju rindas atdzejojis II. Galiņš.

Content

Musatovs Aleksejs Ozollapas

ALNĪTIS PAZUDIS

PIRMAIS CEĻOJUMS

NAKTS NOTIKUMS

PAZUDUSI SKUDRA

ATRASTA DIENASGRĀMATA

PĒDDZINIS NO MAISKAS

MEŽĀ NAV MIERĪGI

APSPRIEDE

ŠĀVIENI MEŽĀ

SAZVĒRESTĪBA

ATKAL DIENASGRĀMATA

CEĻĀ

MEŽA STRAUTI

PIRMĀ NAKTS

NOSLĒPUMI

UZMANĪBU — ĒRCES!

SLĪKŠŅU ČIKSTS

DUBĻU KAUJA

MEžS PIE SOŠAS

ZAĻIE BRIESMOŅI

KAZAS PIENS

BĒGŠANA NO GūSTA

DZIĻĀ GRAVA

TELEGRAMMA

ZIVJU MAZUĻU GLĀBŠANA

BIŠU SPIETS

SAVĀDĀS PĒDAS

OPERĀCIJA «TĪRAIS GAISS»

SAVELKAS MĀKOŅI

PILNĪGI ATKLĀTI

LĀčU STŪRIS

NEZINĀMAIS EZERS

NOSLĒPUMS ATKLĀTS

EZERS LIESMĀS

FORMAS CEPURES

SATURS