Gržimeks Bernhards

Pērtiķa mīlestība

BERNHARDS GRŽIMEKS

PĒRTIĶA MĪLESTĪBA

PRiEKŠVĀRDS

Jau pagājis krietns laiks, kopš manus rakstus par dzīvniekiem iespiež mūsu lielākajā ilustrētajā žurnālā. Katru nedēļu no daudzajiem žurnāla lasītājiem saņemu vairākus dučus vēstuļu, un bieži tajās izskan jautājums, vai šie raksti par dzīvniekiem netiks sakopoti un laisti klajā atsevišķā krājumā.

Tas beidzot iedrošināja kādu izdevniecību, un tā paredzēja publicēto materiālu par dzīvniekiem sakopot un izdot grāmatā. Man šāda ideja šķita mazliet pārdroša, jo mani stāsti par dzīvniekiem patiesībā taču bija rakstīti katras nedēļas ceturtdienai un piektdienai un tiem bija parastais avīžu rakstu liktenis — jau svētdien lemts tikt aizmirstiem. Vai tie atbildīs nopietnā un uzmanīgā grāmatu lasītāja prasībām? Ja ar tiem iepazinušies jau miljoniem žurnāla lasītāju, vai atradīsies vēl pietiekami daudz dzīvnieku draugu, kas nopirks arī grāmatu? Taču, rakstot par dzīvniekiem, biju sapņojis, ka šie stāsti, kā ari fotoattēli dzīvos ne tikai trīs dienas, bet vismaz pāris gadu. Es mierināju sevi ar domu, ka ari tāda ievērojama un visā pasaulē pazīstama rakstnieka kā Selona-Tompsona vai Kvonnesina grāmatas par dzīvniekiem vispirms tikušas iespiestas kā avīžu raksti.

Tā radās mana pirmā grāmata par «mūsu mazākajiem brāļiem». Tiklīdz tā bija nonākusi uz veikalu letēm, no manis prasīja jau otro grāmatu, ari citas izdevniecības apvaicājās par izdošanas iespējām. Sis izdevums ir mana trešā grāmata.

Kopš mani nelielie stāstiņi par dzīvniekiem ir modinājuši lasītājos interesi, bet vēlāk, pārtapdami par grāmatas nodaļām, ieguvuši patstāvību un dzīvo ilgāku mūžu, es rakstu ar vēl lielāku prieku. Tomēr, protams, neaizmirstu, ka par lielo lasītāju pulku man jāpateicas nevis kādai īpašai stāstnieka prasmei vai dzejnieka talantam, bet gan kam citam, proti, faktam, ka ir miljoniem cilvēku, kuri, tāpat kā es, uzskata dzīvniekus par saviem mazākajiem brāļiem, kas būtībā neatšķiras no mums. Viņiem ir tādas pašas ķermeņa daļas kā mums, tāpat kā mēs, viņi mii, pārojas, viņu mazulis attīstās mātes miesās, viņi saslimst un nomirsi tāpat kā mēs — pat viņu sajūtas un izturēšanās zināmā mērā ir līdzīgas mūsu izdarībām. Desmitiem tūkstošu gadu mūsu mazākie brāļi dzīvo mums līdzās, mēs esam pieliekami labi izpētījuši, kā viņi sagremo barību, kā viņus pasargāt no saslimšanas, bet nezinām, kas norisinās viņu galvās.

Savos rakstos esmu centies parādīt dzīvniekus, kādi tie ir patiesībā, nevis kādus es tos iedomājos vai vēlos redzēt, jo kuru lasītāju gan var interesēt, kādus Sulca kungs vai Gržimeka kungs iztēlojas dzīvniekus? Manu aprakstu pamatā ir paša izmēģinājumi un novērojumi, kā arī citu pazīstamu zinātnieku izpētes materiāli. No daudzo zinātnisko publikāciju autoriem, ko esmu izmantojis savā grāmatā, jāmin tādi populāri zinātnieki kā O. Heinrots, H. Eke, L. lieks, Ii. Zlvcrts, K. Lorencs, O. Kēlers, A. Kel- lers un citi.

Stāstu «Kaķis atgriežas mājās» un «Asters» galvenos varoņus, viņu piedzīvojumus un pārdzīvojumus esmu aprakstījis, pamatojoties gan uz paša pētījumiem, gan arī uz citu cilvēku atziņām, ko viņi guvuši, novērojot dažādus kakus un vanagus. Par maniem izmēģinājumiem ar dzīvniekiem ir publicēti raksti žurnālā «Zeilschrift fūr Tierpsijchologie».

Tā nu plašajā pasaulē dodas raibais «mūsu mazāko brāļu» pulks, un visiem priekšgalā ir seši tīģeri. Viņu uzdevums ir daudzās sirdīs modināt izpratni, iejūtību, simpātijas un mīlestību kā pret grāmatā minētajiem zvēriem, tā arī pret citiem dzīvnieku pasaules pārstāvjiem.

BERNHARDS GRŽIMEKS

.

TĪĢERI CIRKA ARĒNĀ

Kādu vakaru abi ar profesoru Kčleru, toreiz Kēnigsber- gas universitātes Zooloģijas katedras vadītāju, stāvējām tumšā, pārpildītā Berlīnes elektriskā vilciena vagonā. Viņš no rīta bija ieradies pilsētā, visu dienu skraidījis pa dažādām iestādēm, bet vakarā atbrauca pie manis uz darbu. iHēs abi bijām ļoti noguruši.

Taču jāatzīst, ka nekas tā neuzmundrina kā patīkama patērzēšana ar savas specialitātes cilvēku, ar kuru ir vienādi uzskati. Sākumā mēs parunājām par tiem apbrīnas cienīgajiem sasniegumiem, kādus viņš bija guvis izmēģinājumos ar baložiem un citiem putniem, bet vēlāk saruna nemanot pārgāja uz maniem eksperimentiem ar vilkiem un suņiem. Galu galā katram ir sava iemīļota nodarbošanās, kas iepriecina sirdi pat tādā bargā laikā, kāds bija toreiz.

—   Ļoti žēl, ka mums, pētniekiem, jāiztiek galvenokārt ar dažādiem sīkiem izmēģinājuma dzīvniekiem, — profesors Kēlers teica. — Bet tas ir tāpēc, ka mūsu augstskola spēj piešķirt vienīgi nelielas telpas, mazus naudas līdzekļus un personālu, ar kuru tikko pietiek tādiem eksperimenta objektiem kā putni, baltās pelītes un kukaiņi. Lai veiktu izmēģinājumus ar zirgiem, būtu jāceļ staļļi un jāalgo kopēji. Par ziloņiem, tapiriem un lauvām nav nemaz ko domāt, lai gan tieši izmēģinājumi ar lielajiem zīdītājiem sniegtu ļoti daudz jauna zoopsiholoģijā. Viņi taču mums ir daudz radniecīgāki un savā attīstības pakāpē ir tuvāki nekā drozofilas, kraukļi vai pasta baloži.

Pabraucām zein Silēzijas stacijas pārjūma. Mums garām slīdēja tālsatiksmes vilciena vagoni. Tumsā paspīdēja lokomotīves blāvās ugunis, kas izskatījās kā plēsīga zvēra acis, kad tas zogas pie upura.

—  Turklāt es neko lielu nesasniegtu, — turpināja Oto Kēlers, — kaut arī iegādātos savam institūtam pāris zirgu un saktu ar tiem eksperimentēt, Sāds izmēģinājums dotu rezultātus tikai tam, kas jau agrāk dzīvojis ciešā saskarē ar zirgiem. Tāpēc jābūt vai nu medniekam, zirgaiidzētā- jam, kučierim, vai arī jātniekam, zooloģiskā dārza kalpotājam vai dresētājam, vārdu sakot, labi jāzina kādas dzīvnieku sugas paradumi un īpatnības. Turklāt ar tām jāiepazīstas ļoti sīki un pamatīgi, cenšoties izpētīt ne tikai vienu īpatni, bet pēc iespējas vairākus sugas pārstāvjus, jo katram ir sava individualitāte. Taču šāda tuva iepazīšanās var notikt vienīgi tad, ja diendienā nepārtraukti ilgus gadus dzīvo blakus dzīvniekiem. Tikai pēc tam var ķerties pie tādiem izmēģinājumiem kā mūsējie. No vācu zoopsihologiem lielus panākumus guvuši tie, kuri dzīvojuši ciešā saskarē ar saviem izmēģinājumu dzīvniekiem. Vecais Heinrots, kas vanņasistabā ir izaudzējis cekulainos dukurus un laučus, bet ēdamistabā — zvirbuļus, tikai tāpēc varēja sarakstīt biezo trīssējumu grāmatu par putniem — īstu bagātību krātuvi zoopsihologiem. Un Konrāds Lorencs, kas, patiesību sakot, mums ir devis darbarīkus — modernās metodes, jo, izmantojot tās, var mierīgu sirdi atkal lietot tādu komplicētu un neskaidru jēdzienu kā «instinkts», — arī viņš sāka ar bēniņiem savās tēva mājās Vīnē. Sājos bēniņos viņš izdarīja pirmos atklājumus un atrisināja pirmās problēmas, tur viņš izaudzēja kovārņu koloniju un vairākus gadus tupēja tur, augšā, novērodams visus kovārņu strīdus un kovārņu mīlestību. Viņa meža zosu- māte Martina gulēja Lorenču ģimenes guļamistabā, katru vakaru kāpa viņam līdzi pa trepēm otrajā stāvā un cauri visai mājai devās uz savu dusasvietu. Drīz vien visa Lorenču māja, pagalms un dārzs bija pārvērsts par īstu paradīzi putniem. Viņa salīdzināmās psiholoģijas institūts būtībā bija akvārijs.

Mēs vēl esam tālu no tā, lai veiktu etoloģiskus izmēģinājumus ar ziloņiem un tīģeriem, jo pārāk maz pazīstam šos dzīvniekus. Mums vajadzētu iepazīties ar tiem tuvāk, nodibināt vismaz kaut kādus kontaktus, nevis atstāt šādu sakaru nodibināšanu vienīgi cirka dresētāju vai zooloģisko dārzu kalpotāju ziņā.

Lai piedod man lasītājs, ja esmu viņu garlaikojis, atstāstīdams šo profesionālo sarunu, kas notika toreiz Berlīnes elektriskā vilciena vagonā. Bet es domāju, ka mans pienākums ir paskaidrot lasītājam, kā man bija ienākusi prātā doma uz laiku kļūt par cirka mākslinieku — tīģeru dresētāju. Sī ideja man iešāvās prātā otrā dienā pēc mūsu sarunas, kad ieraudzīju milzīgo Sarazāni cirka afišu, ko rotāja tīģera galva. Ja jau nav iespējams mierīgi novērot dzīvniekus viņu ikdienā (barības iegūšanu, ģimenes ķīviņus, bērnu nākšanu pasaulē, ķildas un mīlas rotaļas — parastajos zooloģiskajos dārzos tas nav iespējams), tad vislabākais veids, kā nonākt ar viņiem tuvākā saskarē, ir strādāt ar šiem dzīvniekiem cirkā. Neapmācītu zirgu iejājējs darbā dažās dienās par zirga dvēseli un paradumiem uzzina daudz vairāk, nekā divas nedēļas slaistoties gar aploka žogu un skatoties uz zirgiem. Un kas vēl labāk par dresētāju var iepazīt tīģera raksturu, nojaust viņa labo vai nelāgo noskaņojumu? Dresētājam tas noteikti ir jāzina un jājūt katru brīdi, ko viņš pavada krātiņā, ja viņam dzīvība ir dārga.

Agrākajos laikos cirka trupas nepārtraukti braukāja apkārt, ilgāk nekur neuzkavējoties. Buša vai Kronēs cirks, piemēram, vienu dienu sniedza izrādes Gerlicā, bet citu — Lignicā. Taču, man par laimi, Sarazāni cirka priekšnesumi Berlīnē notika vairākus mēnešus, tā ka laika bija pietiekami daudz, iai vaļas brīžos iepazītos ar tīģeriem un nodibinātu ar tiem draudzīgas attiecības.

Es nogaidu, līdz šī milzīgā ceļojošā pilsēta, kas sastāv no neskaitāmi daudziem furgoniem un milzīgiem brezenta saiņiem, pārvietojas no viena Berlīnes rajona uz citu. Pēc tam paciešos vēl vienu nedēļu, lai administrācija, pēc maniem aprēķiniem, nokārtotu tādas neatliekamas darīšanas kā pieslēgšanos pilsētas elektrotīklam, barības pie- vešaņu un tā tālāk, tātad — kamēr šīs saimniecības dzīve atkal ieiet parastajās sliedēs. Un tad es zvanu cirka direktorei Trūdei Sarazāni kundzei un norunāju ar viņu tikšanos.

Cirka vēsturē ir zināmi daudzi stāsti par dīvainiem un apbrīnojamiem cilvēku likteņiem. Ir zināmi gadījumi, kad mazu zvērnīcu īpašnieki vai pat klauni mūža beigās kļuvuši par ietekmīgiem ierēdņiem, kuriem pakļauti vairāk nekā tūkstoš cilvēku. Taču maz būs tādu, kas pieredzējuši, ka jauna, skaista meitene, kas sākusi strādāt par dejotāju vienā no toreiz pašiem lielākajiem un slavenākajiem cirkiem, kādā jaukā dienā pati kļūst par visskaistākā un milzīgākā teātra īpašnieci Drēzdenē, par saimnieci simtiem savvaļas dzīvnieku, par vadītāju cirkam, šai gigantiskajai klejotāju apmetnei, kas braukā pa visu pasauli, par priekšnieci veselai armijai skatuves strādnieku un baleta trupu, smago automašīnu kolonnām, orķestriem un zirgu ganāmpulkiem. Tāds notikums ir vērts, lai'to iemūžinātu šīs klejotāju cilts raibajā dzīves aprakstu grāmatā.

Mūsdienīgā Noasa šķirstā — modernā okeāna lainerī, kas bija pārpildīts ar ziloņiem un kamieļiem, indiešiem un nēģeriem, akrobātiem un klauniem, — jaunā dejotāja iepazinās ar cirka karaļa dēlu. Nonācis Dienvidamerikā. Hanss Stošs-Sarazāni apprecēja savu izredzēto Trūdi, bet pēc tam, kad viesizrādes bija beigušās un kuģis ar lielo cirka uzņēmumu devās uz ziemeļaustrumiem, daļa no trupas un tās direktora kundze palika Argentīnā. Kad viņas vīrs — jaunais Sarazāni — pēc dažiem gadiem kādā Berlīnes viesnīcā negaidot nomira, Trūde Sarazāni vienā naktī kļuva gandrīz vai lielākā Eiropas cirka vadītāja. Cirka cienītāji visā pasaulē saspringti gaidīja, kā milzīgais uzņēmums attīstīsies skaistās sievietes rokās.

—   Jūsu lūgums, doktor, mani patiešām pārsteidza, — šī jaunā dāma teica, kad abi sēdējām viņas omulīgajā dzīvojamajā furgoniņā, kurš stāvēja klejotāju karaļvalsts vidū. — Jāatzīstas, mums vislabākā reklāma bulu, ja viņi jūs aprītu! Ja jūsu pasākums izdotos, daudzi skatītāji varētu nodomāt, ka mūsu tīģeri ir miermīlīgi kaķīši un ikviens, kam nav slinkums, var ieiet pie tiem krātiņā. Tiesa gan, jūsu darbs ar vilkiem liecina, ka jūs neesat nekāds nejaušs garāmgājējs un jums jau ir pieredze darbā ar dresētiem dzīvniekiem.

Mūsu saruna bija diezgan gara, bet galu galā Sarazāni kundze man piekrita, izsauca administratoru Stroma kungu un pavēlēja viņam aizvest mani pie plēsīgo zvēru dresētāja Hermaņa Haupta.

Ilaupts tieši tobrīd baroja tīģerus. Manu priekšlikumu viņš uzklausīja ar viltīgu smīnu. Tāda neuzticība gribot negribot rodas ikvienam, kas vairāk nekā četrdesmit trīs gadu pavadījis visdažādāko zemju cirkos un varietē.

—   Ko jūs mēģināt man aizmālēt acis! — viņš teica, kad bijām viņam izstāstījuši savu plānu. — Būtu teikuši skaidri un gaiši, ka man šis cilvēks jāiepazīstina ar zvēriem, lai pēc tam viņš varētu atņemt man numuru! Kāpēc nevar to pateikt godīgi un atklāti? Es tikai priecāšos, ja tikšu vaļā no darba ar tīģeriem, man pietiek ko noņemties ar lāčiem. Nav ko spēlēt paslēpes — to es nevaru ciest!

Hermani Hauptu nebija tik viegli pārliecināt, ka es nemaz nedomāju kļūt par dresētāju. Beigu beigās viņš noticēja un tad godīgi, ar visu sirdi un dvēseli sāka man palīdzēt. Mēs vienojāmies, ka lielais, apaļais krātiņš manēžā :iks samontēts speciāli manām vajadzībām pulksten sešos no rīta. Tik agri tāpēc, ka dienā man nebūs laika eksperimentēt, bet vakaros notiek cirka izrādes. Tas nozīmēja, ka man jāceļas puspiecos no rīta, bet Haupta kungam un desmitiem skatuves strādnieku arī būs jāatstāj savi vago- niņi. Taču viss gāja gludi: kad es tieši sešos nocēlu auklas cilpu no zaļā dēļu žoga vārtiņiem, lielais metāla būris jau stāvēja manēžā, bet tīģeru eja, ko veidoja savā starpā savienotas dzelzs restes, stiepās līdz pašai ieejai viņu krātiņā; Haupta kungs tieši tobrīd atgriezās no tuvējās stacijas Prinča ielā, kur viņš bija iegādājies rīta avīzi.

Līdz pirmajam mēģinājumam vajadzēja vēl nokārtot daudzas formalitātes, kuras laikam gan nebija mazāk sarežģītas par darbu ar pašiem tīģeriem. Driz vien pēc manas vienošanās ar Sarazāni kundzi saņēmu pāris lappušu garu vēstuli uz krāsainas veidlapas, kurā cirka administrācija svinīgi paziņoja, ka atsakās no jebkuras atbildības par mana pasākuma iespējamām sekām. Man vajadzēja parakstīties uz visām kopijām. Un, kad grasījos pirmo reizi pārkāpt pār krātiņa slieksni, nez no kurienes uzradās administrators Stroma kungs, kam nebija bijis slinkums tik agrā rīta stundā izlīst no saviem dūnu pēļiem. Viņš turēja rokā atkal vienu papīru, uz kura man vajadzēja parakstīties, ka atsakos no jebkādas kompensācijas, ja notiktu kas ļauns. So papīru viņam pa telefonu bija nodiktējis cirka juriskonsults, kurš atradās Drēzdenē. Man bija rakstiski jāapstiprina cirka administrācijai, ka ne es, ne mani piederīgie nekad nepretendes uz zaudējuma atlīdzību, kas saistīta ar manu nāvi vai miesas bojājumiem, un ka man nebūs nekādu pretenziju ne pret cirku, ne administrāciju, ne arī pret kādu Sarazāni cirka kalpotāju.

— Dieva dēļ, atvainojiet, — Stroma kungs teica, — ka esmu spiests vienīgi šī iemesla dēļ uzaicināt jūs uz savu dienesta vagoniņu, tikai uzmanieties, ka nepakritat, — grīda pēc mazgāšanas vēl nav nožuvusi. Es pats te nesen tikko nenostiepos gar zemi, kad man paslīdēja kāja. Bet toreiz te viss bija asiņu pilns, jo Haupta kungu bija saskrāpējis viens no viņa tīģeriem un viņu, nabadziņu, manā furgonā pārsēja. Taisni jābrīnās, cik daudz asiņu cilvēks var zaudēt!

Sarazāni karalisko tīģeru priekšnesumus cirkā es vēl nekad nebiju redzējis. Tāpēc mūsu pirmais mēģinājums sākās ar to, ka Haupta kungs man demonstrēja, ko viņa audzēkņi prot.

Lielie, zeltaini svītrotie kaķi cits pēc cita klusi, bez trokšņa ieslīd manēžā, kādu mirkli haotiski staigā pa krātiņu šurp un turp, bet pēc tam kārtīgi nosēžas savās vietās pie krātiņa sienas — trīs pa labi un trīs pa kreisi. Viens no viņiem viegli uzlec uz augsta podesta, no turienes ar slaidu lēcienu pārvietojas uz otru paaugstinājumu dažus metrus tālāk, apgriežas, lec atpakaļ l!z pirmo po- dēstu un no turienes uz savu vietu. Pēc tam paaugstinājumi tiek savienoti ar šauru kārti. Majestātisks tīģeru tēviņš uzmanīgi uzrāpjas augšā un, balansēdams gluži kā virves dejotājs, pa šauro kārti pāriet uz otru podestu, apgriežas apkārt un bez steigas veic to pašu ceļu atpakaļ. Pēc tam kārts tiek aiznesta sāņus, bet starp abiem paaugstinājumiem nostājas dresētājs, ar abām rokām pacēlis virs galvas lokā saliektu pātagu. Milzīga deviņus gadus veca tīģeriene pēc dresētāja sauciena lēni un negribīgi tuvojas podestam un vilcinādamās uzraušas uz tā. Viņas ķermenis saspringst, gatavojoties lēcienam pāri sava pavēlnieka galvai.

— Ar viņu jābūt sevišķi uzmanīgam, — Haupts mani brīdina. — Sis ir dzīvnieks, kas nav drošs pats par sevi. Reiz šī tīģeriene nokoda pieaugušu tīģeru tēviņu tieši ejā, kas ved 110 krātiņa uz manēžu. Vienā rāvienā astoņi tūkstoši marku zaudējuma — vai varat iedomāties? Neizlaidiet viņu no acīm pat tad, kad nodarbojaties ar citiem tīģeriem un stāvat ar muguru pret viņu!

Sajā brīdī, kad ieraudzīju vareno tīģermāti Gitu metra attālumā no Hermaņa Haupta un nodomāju, ka pēc pāris dienām pats stāvēšu aci pret aci ar šo dzīvnieku, man gan kļuva mazliet neomulīgi. Tomēr jāatzīst, ka tas bija vienīgais nepatīkamais mirklis visu izmēģinājumu laikā. Patiesībā cilvēks, kas viens iegājis krātiņā pie tīģeriem, ir absolūti bezspēcīgs vareno dzīvnieku priekšā neatkarīgi no tā, kas viņam ir rokā — pistole vai dzelzs dakšas. Viņu spurts ir zibenīgs, bet tvēriens — spēcīgs, tāpēc, ja arī esat palicis dzīvs, guļot zem dzeltenā milzeņa, izmantot ieroci jums tik un tā nebūs iespējams. Tīģeris gluži vienkārši jums neļaus ne pakustēties. Līdzīgās situācijās vienīgais glābiņš var būt dresētāja paligi, kuri, no ārpuses starp krātiņa stieņiem bakstot uzbrucēju ar dzelzs nūjām vai aplejot to ar ūdeni no brandspoita, aizdzen uzbrucēju no upura. Reizēm tīģeris palaiž «medījumu* arī tad, ja krātiņā parādās otrs cilvēks.

Bet Gita paklausīgi un apbrīnojami viegli pārmeta savu trīs centnerus[1] smago ķermeni pāri dresētāja galvai, nepie- skardamās tai. Tad Haupta kungam pa krātiņa stieņu starpu tika pasniegts degošs riņķis; Gita izlēca tam cauri un devās uz savu vietu. Pēc tam trīs citi tīģeri uzlēca uz podestiem, nosēdās uz pakaļkājām un pacēla gaisā priekš- ķepas. Sādā pozā viņi sastinga uz vairākām minūtēm un izskatījās kā statujas. Kad tīģeri atkal devās prom, pirmā gāja Gita, turklāt viena pati: šaurajā ejā uz krātiņu vai krātiņā viņa necieta nevienu sev blakus. Pēc tam manēžā tika uzcelta augsta barjera, kurai cits pēc cita ar skaistu lēcienu pārmetās pāri trīs lunkani, elastīgi ķermeņi. Tikai divi tīģeri, kuri vēl nebija apguvuši šo māku, apgāja tai apkārt.

Tāds izskatījās šis cirka numurs. Un man tas viss būs patstāvīgi jāatkārto, ja vien laimēsies realizēt savas ieceres 1

Lai notiek, pamēģināsim! Tātad žigli krātiņā iekšā! Taču vispirms jāattaisa ādas siksna, ar kuru rūpīgi aizsprādzētas durvis. Nez kāpēc to tik ilgi nevar dabūt vaļā; bet tad es jau stāvu manēžas vidū uz dzeltenām zāģskaidām, kuras, kā izrādās, ir cieti nomīdītas. Dīvaini gan, no tālienes man tās izskatījās tikpat irdenas un birstošas kā manēžā pie zirgiem. Jākustas uzmanīgāk, jo paklupt vai nokrist plēsīgo zvēru krātiņā nepavisam nav ieteicams. Dresētāja Haupta pirmo sievu tūkstoš deviņi simti piecpadsmitajā gadā lauvrnāte saplosīja gabalos tikai tāpēc, ka viņa bija paklupusi pret zaru. Viņu sauca par Mīciju, bet viņa bija pazīstama pēc sava skatuves vārda Texas-girl. Haupts un viņa sieva Mīcija toreiz bija beiguši viesizrādes Berlīnē, bet līdz nākamajām viesizrādēm Budapcštā bija atlikušas vēl desmit dienas, un tāpēc viņi nolēma nedaudz atpūsties pie jūras Lihtenbergā. Viņiem līdzi bija arī būri ar viņu četrpadsmit lauvām. Kādā svētdienas rītā krātiņu tīrīšanas laikā, kad visu lauvu grupa bija sadzīta lielajā, apaļajā kopējā krātiņā, Mīcija, kā parasti, iegājusi pie tiem, lai uzturētu kārtību. Pēc laiciņa viņas vīrs izdzirdējis palīgā saucienus. Piesteidzies viņš ieraudzīja sievu guļam zemē un lauvu māti nelaimi- gajai virsū. Ar saviem palīgiem viņš izdzinis no krātiņa visus lauvas, kurus šis skats bija satracinājis, bet izglābt sievu viņam nebija izdevies: pēc dažām dienam viņa slimnīcā mirusi.

Runājot par līdzīgiem gadījumiem, varam teikt, ka tā nekādā ziņā nav šo milzīgo kaķu ļaunprātība vai viltība, kas reizēm tos mudina nogalināt cilvēku. Pazīstamais dresētājs Sneiders demonstrēja īpašu uzticību lauvenei Eiropai arī pēc tam, kad viņa filmas «Nerons» uzņemšanas laikā biia saplosījusi statistu. Sneiders rādīja publikai rētas un ložu ievainojumu pēdas, ko dzīvnieks toreiz bija ieguvis. Vienu lodi pat nebija izdevies izņemt.

Tas gluži vienkārši ir iedzimts instinkts, es pat teiktu — reflekss, kas liek plēsīgam dzīvniekam pa galvu pa kaklu mesties virsū visam, kas bēg no viņa vai nokrīt pie zemes. Iemantotajām pieķeršanās jūtām vai piejaucēšanas pakāpei tad vairs nav ne mazākās nozīmes, jo tādos brīžos dzīvnieks «domā» tikpat maz, cik mēs, kad paceļam roku, lai pasargātu acis 110 akmens, kas mests pret mums.

Kad pirmo reizi stāvēju apaļajā krātiņā ar tīģeriem, mani bija pārņēmušas daudz svarīgākas rūpes nekā tamlīdzīgu jautājumu apcerēšana. Haupta kungs iepazīstināja mani ar saviem «līdzstrādniekiem»:

— Ielāgojiet no labās uz kreiso pusi — pirmā ir Gita, kura lec caur riņķi. Nākamā ir Palma, viņa sēž uz pakaļkājām, turklāt viņai jāatrodas grupas centrā, pret viņu jums jāizturas draudzīgi, viņa necieš ne pātagas plīkšķus, ne rupju vārdu: Fatma vislabāk «strādā» tad, ja ar viņu apietas laipni. Bet šai — Tibetai — jāseko vērīgi, no viņas nenolaidiet acis un nedodiet viņai ne mirkli atelpas, vienmēr paturiet prātā, ka viņai nedrīkst pieiet pārāk tuvu — viņa nāks jums pretī! Dēzija, tā, kas viņai blakus, ir vēl ņiprāka. Tā vispār negrib strādāt. No sākuma līdz beigām sēž šeit kā statiste. Ja šī ragana nāks jums virsū, nekādā ziņā nekāpieties atpakaļ! Nebaidieties, ja viņa nolēks no podesta un divus trīs soļus panāks pretī. Pastiepiet uz priekšu nūju — viņa tajā ieķersies. Un tie divi ir viņas bērni, mūsu jaukie mazuļi, kurus mēs esam izaudzējuši savā dzīvojamā vagoniņā. Redziet, kā viņi atņirdz zobus un skaļi šņāc — tā viņi mūs sveicina. Vienu sauc par Deiliju, bet otru — par Ceilonu, viņš grupā ii vienīgais tēviņš. Uzmaniet vienīgi to, lai viņi nepāriet otrā pusē — pie Gitas. Tad sāksies kaut kas neiedomājams — šausmīga pakaļdzīšanās pa visu krātiņu un plūkšanās, kas var beigties ar navi. Nu, Deilija, maza briesmone, kur tu lien? Marš, atpakaļ!

Es cenšos iegaumēt: Gita, Fatrna, Tibeta, Dēzija, Deilija un Ceilons. Ja viņi sēž rindā tādā kārtībā, to var viegli atcerēties. Bet, kad viņi sāks skraidīt pa krātiņu,— ko tad? Pagaidām man viņi visi izskatās vienādi. Vienīgi Ccilonam ir lielāka galva, tāpēc ka viņš ir «vīrietis». Un Fatmai ir īsākas ūsas nekā kaimiņienei Tibetai. Ari cilvēku sejas es šausmīgi slikti iegaumēju, bet šeit… Vai man izdosies atšķirt tīģerus pēc izskata?

Sākam visu numuru no gala — lēkšana, balansēšana, sēdēšana uz pakaļkājām un lēcieni cauri riņķim —, tikai ar to atšķirību, ka es tagad stāvu blakus Haupta kungam. Tīģeri ir acīm redzami pārsteigti par jauno radījumu, kas paradījies te, krātiņā, turklāt plīkšķina ar pātagu. Viņi grozīdamies vēro un šņāc, tādējādi nedaudz apgrūtinot dresētāja darbu, tomēr izpilda visu, kas viņiem iemācīts. Un tad viņi jau eleganti pārlēkuši pār barjeru un nozuduši ejā, kas ved uz viņu krātiņiem.

Lielais, apaļais būris nu kļuvis tukšs, bet laiks ir pagājis nemanot — pulkstenis jau bez ceturkšņa astoņi. Nepielūdzami tuvojas stunda, kad sākas mana darbadiena un man jābūt Savā darbavietā.

Otrā rītā mazā gaismiņā — pulkstenis vēl nebija ne seši — es jau sēdēju elektriskā vilciena vagonā un braucu uz cirku — uz otru mēģinājumu ar Sarazāni tīģeriem. Mans noskaņojums bija neparasts, jutos nedaudz uzbudināts un satraukts. Tā ar mani bija noticis tikai pirms daudziem gadiem — pirms abitūrijas eksāmeniem. Tas nebūt nebija bailes no tīģeriem, vairāk gan bažas, ka 110 mana nodoma nekas neiznāks. Galvenokārt baidījos nevis no tīģeru pretestības — ar viņiem galā tikšu, to es jutu—, bet vairāk gan no dresētāja pretestības, jo tā var radīt neparedzētus šķēršļus. Līdzko viņš pateiks: «Cs nespēju tikt galā ar tīģeriem, pēc tam kad profesora kungs ir bijis pie tiem krātiņā; viņš tos satrauc!» — neviena cirka administrācija pasaulē vairs neuzņemsies atbildību, lai atjautu man turpināt darbu ar tīģeriem. Un galvenais — būtu pilnīgi saprotams, ja Ilaupīs tā rīkotos. Par to viņu nevarētu nosodīt. Viņš ir ļoti pieradis pie saviem dzīvniekiem un, par spīti rētām un ievainojumiem, uzticīgs tiem ar sirdi un dvēseli. Viņš tos mīli Bet tam, kas mīl, nav svĢŠa arī greizsirdība. Un, ja cilvēks savā sešdesmit trīs gādus ilgajā mūžā četrdesmit gadu nostrādājis cirkā ar plēsīgiem zvēriem, pieredzējis panākumus un neveiksmes, ovācijas un slavu, tad viņa lepnums un patmīlība, bez šaubām, tiks aizskarta, ja svešs cilvēks tik vienkārši — pēc pāris dienu mēģinājumiem — gatavojas uzstāties manēžā ar viņa tīģeriem un demonstrēt visu, ko viņš ar tādām grūtībām un pacietību tiem iemācījis.

Jūs, jaunie cilvēki, kas gatavojaties iziet dzīvē un kaļat plānus par nākamo profesiju, — ja jūs zinātu, cik brīnumainus ceļus jums dažkārt liktenis sagatavojis! Pagājušā gadsimta beigās četrpadsmit gadus vecais Hermanis Haupts klīst pa Leipcigas ielām. Viņš ir cēlies no zemnieku ģimenes, bet tēvs viņu iekārtojis darbā par mācekli kādā šīs lielās pilsētas viesnīcā. Taču mazajam Hermanim tur nepavisam nepatīk. Tāpēc, kad nepazīstams cilvēks uz ielas viņam jautā: «Tu droši vien meklē darbu? Zooloģiskajā dārzā vajadzīgs oficianta palīgs,» — viņš tūlīt skrien uz turieni — un tiek pieņemts darbā. Tā kā arī vecāko viesmīli sauc par Hermani, jaunāko Hermani iedēvē par Frici. Sajā vārdā viņš tiek saukts ilgus gadus.

Tajos laikos Leipcigas zooloģiskais dārzs bija privātīpašums un piederēja kādam Pinkerta kungam. Saimnieks drīz vien ievēroja, ka piccolo daudz vairāk interesējas par dzīvniekiem nekā par paplātēm. Vienā jaukā dienā viņš jautāja, vai Fricis nevēlas kļūt par palīgu kādai jaunai dāmai, kura nupat sākusi strādāt ar lauvām viņa zooloģiskajā dārzā. Puišelis sajūsmināts piekrita kļūt par plēsīgo zvēru kopēju, bet pēc divām dienām viņu jau sagaidīja ugunskristības. Kad Fricis tīrīja krātiņu, vecākais dzīvnieku apkopējs un viņa brālis to sagrāba un iemeta pie hiēnas. Hiēna bija piejaucēta un diezgan miermīlīga, tomēr puika no pārbīļa ilgi nevarēja atjēgties. Šādiem jokiem dažkārt gan var būt visai bēdīgas sekas. Sī paša zooloģiskā dārza tagadējais direktors tur hiēnu, kura ļauj sevi glaudīt caur krātiņa stieņiem. Izvadājot pa saviem īpašumiem citu zvērudārzu direktorus, kuri bija ieradušies pie viņa viesos, viņš nolēma šo triku tiem demonstrēt. Taču viņš nezināja, ka pa to laiku apkopējs ir hiēnas apmainījis vietām, tā ka glaudīšanas rezultāts bija saplosīta piedurkne un asiņaina roka. Turklāt jāpiebilst, ka viņš tika cauri samērā viegli, jo hiēnas žokļi spēka ziņā daudz neatpaliek no lauvas žokļiem. Kā zināms, hiēnai ir jāsasmalcina prāvie maitu kauli, kas paliek pāri pēc lielo plēsoņu mielasta.

Jauno dāmu, pie kuras Hermanis Haupts sāka strādāt par palīgu, sauca-par Klēru Cliotu. Manu lasitaju vecākā paaudze varbūt vēl atceras šo vārdu.

— Tā bija pati skaistākā sieviete, kāda jebkad stāvējusi plēsīgo zvēru krātiņā! — atceras sirmais dzīvnieku dresētājs Haupts, un pēc viņa acīm var redzēt, ka domās liaupts atgriezies tālajos romantiskās jaunības gados.

—     Tajā laikā viņa bija Leipcigas hipodroma zirgu iejājēja sieva un viņai bija abonements zooloģiskā dārza apmeklēšanai. Direktors priecājās par viņas skaistumu un vienā jaukā dienā ieteica viņai izmēģināt spēkus lauvu dresēšanā. Viņa drosmīgi piekrita, un tā nu mazais Fricis arī iesaistījās šajā darbā. Šodien varu neizpratnē vienīgi paraustīt plecus, atceroties, kādas muļķības toreiz darījām, jo šajā darbā bijām pilnīgi analfabēti, — Haupts stāsta, bet viņa palīgi stiepj manēžā smagos podestus.

—   Toreiz Leipcigas zooloģiskajā dārzā mums bija trīsdesmit lauvas un to dresēšanai bija ierīkots liels, labs, četrstūrains krātiņš. Mēs bijām tik vājprātīgi, ka barojām tos visus reizē šajā būrī! Tādos apstākļos ļoti viegli var izcelties ķīviņi, kas beidzas ar briesmīgu plēšanos, reizēm pat ar nāvi. Taču tas vēl nav viss: kad lauvas bija beiguši mielastu, es iegāju pie tiem krātiņā, apbruņojies tikai ar nūju, un atņēmu tiem kaulus!

Pēc gada māceklis kopā ar savu saimnieci Eliota kundzi devās viesizrādēs, kas ilga desmit gadus. Sākumā viņi uzstājās Leipcigas, Drēzdenes un Štutgartes zooloģiskajos dārzos, jo toreiz bija pieņemts demonstrēt dresētu zvēru grupas tieši zooloģiskajos dārzos. Ziemā Klēra Eliota ar lauvām, kuri, tāpat kā agrāk, piederēja nevis viņai, bet gan Leipcigas zooloģiskajam dārzam, uzstājās dažādos varietē vai stacionāru cirku telpās. Skaistā, drosmīgā sieviete ieguva arvien lielāku popularitāti, viņa devās arvien tālākos viesizrāžu izbraukumos — uz Parīzi, Čikāgu, Stokholmu, Kopenhāgenu. Pamazām viņas palīgs kļuva tikpat populārs kā pati dresētāja, tāpēc ka viņš strādāja «komiski». Fricis stiepa iekšā manēžā smagos podestus, bet, tiklīdz kāds lauva ierēcās, viņš, izmisīgi kliegdams, nosvieda visu zemē un pats zibens ātrumā pazuda aiz krātiņa ieejas. Skatītāji dedzīgi aplaudēja, un, jo vairāk tie sajūsminājās par dresētājas drosmi, jo lielāks zaķapastala šķita viņas palīgs. Turklāt neviens pat neievēroja, kā šis pats «bailīgais puisis» brīdi pirms tam bija iedzinis lauvas manēžā. Tajos laikos vēl nebija no restēm izveidotas ejas, pa kurām dzīvnieki no būriem izskrien tieši manēžā. Toreiz zvērus sadzina pa diviem šaurā krātiņā uz riteņiem un ar to pieveda pie liela, apaļa krātiņa durvīm manēžā. Kad aizbīdnis bija atvilkts, dzīvnieki bieži vien negribēja nākt arēnā, kuru spoži apgaismoja prožektori un ap kuru sēdēja publika un skaļi pauda sajūsmu, un tad palīgam Fricim bija no aizmugures jāielien šaurajā krātiņā un jāizdzen ar nūju nepaklausīgie «mākslinieki».

Šodien ar lielajiem plēsīgajiem zvēriem apietas mazliet uzmanīgāk. Tiesa kas liesa: daudz kas ir panākams, ja vien izliekas, ka no viņiem nebaidās, bet droši un noteikti iet viņiem klāt. Tikai tad viņi klausīs. Ir zināms kāds gadījums ar mazu sētas sunīti, kas, sekodams medniekiem džungļos, bija ieķēries tīģerim astē un piespiedis to apkaunojoši bēgt! Taču jāpiebilst, ka tad vajātajam dzīvniekam patiešām nepieciešams atkāpšanās ceļš, iespēja pazust, izbēgt no sekotājiem. Ja zvērs ir iedzits strupceļā, bet cilvēks joprojām viņu vajā, arī pats bailīgākais tīģeris pāriet uzbrukumā — ne tik daudz no dusmām, cik no bailēm. Daudzi nelaimes gadījumi ar dresētājiem notikuši tikai šī iemesla dēļ. Kad nepacietīgs skolotājs grib piespiest dresējamo dzīvnieku izdarīt tādas kustības, ko tas vēl nav sapratis, piemēram, uzlēkt uz augsta po- desta, un cilvēks atkal un atkal ar pātagu un nūju dzen to augšā, dzīvnieks izmisumā beigu beigās var arī uzbrukt. Turpretī cits dresētājs sākumā pacienā tiģeri ar gaļas gabaliņiem, kurus viņš uzliek uz pavisam zema po- desta, un, tikai pakāpeniski paaugstinot to, sasniedz vēlamos rezultātus gandrīz bez pūlēm, vismaz bez brūcēm.

Dresētājas palīgam Fricim vajadzēja strādāt ļoti izveicīgi, lai lauvas cits pēc cita no transporta krātiņa ātri nonāktu manēžā. Tikko pēdējais tuksneša karalis bija iedzīts apaļajā būrī, Fricis joņoja pēc podesticin un, «drebēdams kā apšu lapa», salika tos vajadzīgajās vietās. Eliota kundze zināja, cik vērts ir viņas palīgs. Viņš saņēma 450 markas mēnesī, kas toreiz (pirms Pirmā pasaules kara) bija nedzirdēti liela alga, jo viņš taču nebija nekas vairāk kā palīgs, asistents, turpretī cirka māksliniekiem maksāja apmēram 200—250 markas mēnesī. Uz ziemassvētkiem Fricis vēl saņēma 300—400 marku prēmijas.

Reiz Blekpūlā vienā laikā uzstājās divi slaveni lauvu dresētāji — Klēra Eliota un Džjuljuss Sits, Atpūtas un iz- priccu vietas, kur tika demonstrētas šīs dresēto dzīvnieku grupas, atradās tieši pretī vienā un tajā pašā ielā. Sīts toreiz bija viens 110 pirmajiem pasaulē, kas izlaida arēnā reizē divdesmit čettus lauvas. Starp abām konkurējošajām grupām notika saspringta cīņa. Bet, kad Sīts reiz ieradās noskatīties «pretinieka» priekšnesumus, viņš bija tik sajūsmināts par asistenta Friča veiklību, ka pēc izrādes aizgāja aiz kulisēm un iespieda tam rokā divas sterliņu mārciņas, tas ir, četrdesmit markas. «Veiklais zirgu puisis» ar lauvu dresētāju Klēru Eliota kundzi veica īstu triumfa braucienu cauri visai Anglijai, pēc tam devās uz Parīzi, Rīgu, Odesu, bet publika, burtiski, trakoja sajūsmā, it sevišķi Austrumeiropas zemēs. Cirka artistiem tika dāvināti gan briljanti, gan zelta rotaslietas, bet ziedu klēpji bija tik lieli, ka negāja cauri šaurajām krātiņa durvīm, un asistents saņēma pasakainas dzeramnaudas no grāfiem 1111 firstiem, kas ar viņa starpniecību gribēja iepazīties ar skaisto lauvu dresētāju …

Runājot par manu eksperimentu, nez kāpēc visgrūtāk man padevās pātagas plikšķināšana. Kad biju vēl mazs puika, pavisam labi mācēju braukt ar zirgu un plīkšķināt pātagu, bet, kā izrādijās, darīju to nepareizi — no apakšas uz augšu. Haupta kungs uzskatīja, ka ar skaisto, balto pātagu jāpliukšķina, pasitot kātu atpakaļ un izsviežot pātagas auklu uz augšu, tā izskatoties daudz elegantāk. Es protu tikai no apakšas uz augšu, citādi man neiznāk, tāpēc mēs vingrināmies, trenējamies, un Haupta kungs vada manu roku gluži kā māte, kas palīdz pirmziemniekam uzvilkt pirmos burtus. Otrā dienā tikko spēju pakustināt roku. Man neciešami sāpēja muskuļi. U11 110 kā? Tikai no plikšķināšanas! Taču pātaga, ko izmanto plēsīgo zvēru dresēšanai, ir tīrā bērnu rotaļlieta salīdzinājumā ar garo, resno pātagu, kas paredzēta ziloņu dresēšanai. Tur vajadzīgs izcils spēks!

— Kad ziloņu dresētājs Enie reiz pāris mēnešu bija aizbraucis no cirka, — Sarazāni kundze smiedamās man stāstīja, — bet pēc atgriešanās atkal sāka strādāt manēžā, viņam sākumā vajadzēja roku pakārt saitē kaklā — tik ļoti viņu bija nomocījušas muskuļu sāpes! Tātad, ja kāds gatavojas kļūt par zvēru dresētāju, grūtības viņam var rasties tur, kur viņš tās nemaz negaida.

Šodien mums abiem — Hermanim Hauptam un man — otrreiz jāatkārto viss numurs. Gita ilgi domā, iekams bez trokšņa elastīgi uzlec uz augstā podesta, viņu satrauc svešais cilvēks blakus saimniekam. Mēs viņu ilgi labinām un pierunājam:

—  Nu, Gita, nāc, mīļā Gitiņa, nāc taču šurp!

Parasti sarunās mēs viņu saucam par «veco Gitu»,

lai gan viņai nav vairāk kā astoņi vai deviņi gadi. Tas nozīmē, ka tīģermāte ir pašā spēku plaukumā. Tīģeris Sultāns, ko 1915. gadā Kopenhāgenas zooloģiskajam dārzam uzdāvināja Džohoras maharadža, nodzīvoja divdesmit vienu gadu un tikai 1930. gada oktobrī vecuma nevarības dēļ tika nonāvēts, iemidzinot ar hloroformu. Jau Brēma grāmatā sniegtas ziņas, ka Indijā bijuši pazīstami tīģeri, kuri terorizējuši ciemu iedzīvotājus divdesmit gadus pēc kārtas.

Mazulīte Deilija jeb draiskais velnēns, kā viņu mīlīgi dēvē dresētājs, atkal nolēkusi 110 sava podesta un skraida pa manēžu.

—   Atļaujiet man, es pamēģināšu viņu aizdzīt atpakaļ I — es saku Haupta kungam, i

Tomēr Deilija, kā redzams, vēl neņem mani nopietni. Maniem uzkliedzieniem un pātagas pliukšķināšanai viņa neveltī ne mazāko vērību un pat nepagodina mani ar skatienu, it kā es būtu tukša vieta. Deilijas lielās, dzeltenās acis cieši skatās uz savu veco saimnieku, kas to kopis un izaudzinājis. Viņa pat atver rīkli — es gandrīz uzrakstīju «mutīti» — un izdveš skaņu, kas atgādina ņaudēšanu. Šķiet, Deilija žēlabaini un pārmetoši vaicā:

«Kas šim svešajam tēvocim meklējams mūsu krātiņā?»

Viņas deguntiņš ir saraukts, purniņš klāts ar īsu, dzeltenu, samtainu vilniņu, bet pats galiņš ir pavisam rožains un maigs kā gaišas krāsas mājas kaķim. Cs droši vien spētu šo mazo Deiliju stipri iemīlēt, taču domāju, ka manas jūtas paliktu bez atbildes …

Tajā pašā laikā viņas māte Dēzija, pagriezusies uz manu pusi, šņāc un no sava podesta atvēzē pret mani ķepu. Dēzija ir ķildīgas dabas, bet tas nebūt nav tāpēc, ka viņa nebrīvībā dzemdējusi abus bērnus — Deiliju un Ceilonu —, kas sēž viņai blakus pa labi. Tagad maz kas palicis viņā arī no mātes mīlestības. Kad Deilija draisko- damās skrien Dēzijai garām, viņa, izlaidusi nagus, iecērt tos meitai mugurā, turklāt ar pamatīgu spēku; ja tāds cirtiens trāpītu cilvēku, tīģera nagos paliktu ne tikai apģērba gabals, bet arī ādas lēveri. Bet tāda jau ir tīģeru daba, un, ja dresētājam četras nedēļas jāstaigā ar apsaitētu roku, tas nebūt nenozīmē, ka viņš cietis 110 «uzbrukuma».

Visbiežāk tā gadās, kad tiek noskaidrotas pašas parastākās attiecības starp cilvēku un tīģeriem un kad abu pušu domas nesaskan. Ko lai dara, ja cilvēka āda neiztur tīģera nagu cirtienu!

Daudzas tīģermātes savus bērniņus Jauj cilvēkiem ņemt rokās un apmīļot, bet pēc tam tikpat mierīgi pieņem tos atpakaļ pie sevis krātiņā. Tomēr drošības dēļ tie pirms atdošanas jānoberž ar pakaišiem, kas ņemti no mātes krātiņa, lai māmuļa «svešās smakas» dēļ bērnus nenokož.

Atšķirība starp tīģera un lauvas dabu jo spilgti izpaužas riesta periodā. Ar tuksneša karali tad labāk nesastap- ties. Viņa inertums un šķietamais gausums ir zudis, tāpēc tuvoties viņam nepieciešams ar vislielāko uzmanību. Pavisam citādi ir ar džungļu karali: kāzu periodā kā tīģeriene, tā tīģeris ilgojas pēc īpaša maiguma, viņi kļūst labsirdīgi un labprāt uztur kontaktus ar cilvēkiem. Pat tie dzīvnieki, kuri parasti nav ļāvuši sev pieskarties, šādās dienās pienāk pie būra stieņiem un murrādami berzē degunu gar roku, lūgdami, lai tos paglauda. Kā teicis pazīstamais dresētājs Togars, arī lauva ir visai godprātīgs zellis, radījums ar vienkāršu, saprotamu un diezgan noturīgu raksturu. Tikko viņš pāraudzis bērna vecumu, viņā parādās tāda kā kundziska augstprātība: rotaļas un ālēšanos viņš uzskata par neiespējamu, sevis necienīgu rīcību. Lauvene gan ir mazliet rotaļīgāka, taču arī viņai daudz kā trūkst no tīģera dabas un uzvedības. Tīģeris ir spilgti izteikts holēriķis. Dvēselē viņš ir maigs un mīlīgs, taču straujš, tāpēc mazākā sīkuma dēļ viņā pēkšņi var uzliesmot dusmas. Draudīgi šņākdams, viņš metas pret savas neapmierinātības objektu ar tādu izskatu, it kā grasītos aprīt visu pasauli. Taču tas arī ir viss: pēc draudīgā rēciena un zibenīgā cirtiena ar ķepu, kas bruņota ar baismīgiem nagiem, tīģera dusmas ir pārgājušas, viņš, tā sakot, ir «izlaidis tvaiku» un pēc brītiņa atkal spēj mīlīgi pieglausties. Protams, ir arī daudzi gadījumi, kad dresētājs piedzīvo nopietnākus uzbrukumus un pat tāds īss, negaidīts dusmu uzliesmojums cilvēkam var būt ļoti bīstams. Kā apgalvo jau minētais dresētājs Togars, lauva ir vairāk atriebīgs. Viņš pamazām krāj sevī dusmas līdz zināmam brīdim un tad kādu dienu uzbrūk pavisam nopietni.

Es pieeju tuvāk mazajai Deilijai. Patiesībā tā nav nemaz tik maza, jo augumā neatšķiras 110 visiem pārējiem. Taču dresētāja Ilaupta sirdī viņa ir un paliek tā mazulīte, kuru viņš mēnešiem ilgi barojis un kopis savā mājā kopā ar Deijijas brālīti Ceilonu.

—   Redzat, cik viņa mīlīga! — Haupts saka. — Redzat, viņa grib, lai viņu paglauda, un Ceilons tāpat. Pieejiet, doktor, pie Ceilona un paglaudiet viņu, kamēr viņam ir labs noskaņojums! Viņš vēl nav apjēdzis, ka jūs nemaz neesat mūsu ģimenes loceklis!

Es pakasu vareno tīģera galvu. Tas ir pavisam kas cits nekā pakasīt aiz auss mājas kaķīti! Taču pēc brītiņa, ievērojis, ka tīģeris kļūst nemierīgs, prātīgi atkāpjos pāris soļu atpakaļ.

—   Pareizi darījāt, — Haupts secina. — Tikai tagad viņš pamanīja, ka jums, tā sakot, nav pie viņa ko meklēt. Vel mirklis — un viņš jums vairs nemaz neliktos tik laipns un patīkams!

Ceilons un Deilija, ko bija izbarojusi kuce, grupā tika uzskatīti par visvairāk piejaucētajiem dzīvniekiem. Un tomēr es esmu pārliecināts: ja ilgāku laiku man vajadzētu strādāt ar šo tīģeru grupu, tieši tie abi sagādātu vislielākās grūtības. Visi pārējie — pieaugušie dzīvnieki, kaut arī rēc uz mani un, iespējams, izdevīgā brīdī savā veidā mani pamatīgi apstrādātu, tomēr no manis baidas un atkāpjas, kad tiem tuvojos. Bet Ceilons un Deilija nemaz neuztraucas, ja cilvēks tiem piegājis pārāk tuvu vai pat pieskāries un glauda tos. Arī viņi paši bez kādas kautrēšanās skrien pie cilvēka — viņi ir pieradināti, tomēr viņiem pret cilvēku nav nekāda respekta, viņi no ta nebaidās. Runājot par jaunu plēsīgo zvēru pieķeršanos cilvēkam, jāpiebilst, ka uz šādām simpātij am gan nevar paļauties. Turklāt nenoturīgā pieķeršanās nebūt nav uzskatāma par ļaunprātības vai neuzticības pazīmi, gluži vienkārši — tāda ir tīģera daba. Arī pret saviem pieaugušajiem bērniem tīģermāte izturas kā pret sāncenšiem vai nepatīkamiem konkurentiem, kad jāiegūst un jāsadala laupījums, un par mātes mīlestību tad vairs nevar būt ne runas.

Reiz Hauptam dzīvnieku grupā bija lauva, kas manēžā jāja uz zirga. So lauvu bērnībā bija izbarojusi terjeru sugas kuce, un abi dzīvnieki aizkustinoši bija pieķērušies viens otram. Dresētājs ievēroja, ka krāšņais, ar kuplām krēpēm apaugušais lauva manēžā «strādā» daudz mierīgāk, ja tur atrodas arī viņa mazā «māmiņa». Publika bieži vien protestēja, žēlodama nelaimīgo sunīti, kas droši vien, kā skatītājiem šķita, drebēja no bailēm blakus tik draudīgam kaimiņam. Lai pārliecinātu visvairāk sašutušos skatītājus, Haupts pēc izrādes uzaicināja tos aiz kulisēm, tur satvēra kucīti aiz. spranda un ielika lauvas krātiņā. Pēc brītiņa viņa jau gulēja, maigi pieglaudušies «dēlam», bet tas nomierinoši viņu aplaizīja ar milzīgo mēli. Sāda mīlestības izpausme sunītim bija nepatīkama un reizēm sagādāja pat sāpes; tad tas skaļi iesmilkstējās un bez kādām ceremonijām ieķērās ar zobiem lauvam purnā, tā izraisīdams skatītājos ārkārtīgu sajūsmu. Tomēr šī kopdzīve beidzās bēdīgi: kādā jaukā dienā lauva mazo barotāju tomēr nokoda un aprija. Tad kāpēc lauvām un tīģeriem vajadzētu izrādīt pret cilvēkiem tādas jūtas, kādu viņiem nav citam pret citu, pret saviem ciltsbrāļiem?

Bet, ja nevar paļauties uz tīģera «bērnības dienu pieķeršanos», varbūt var iemācīt viņu nenogalināt upuri, jau no mazotnes nedodot viņam iespēju iemācīties to darīt no citiem saviem ciltsbrāļiem — audzinot viņu pilnīgā izolācijā? Kāds amerikāņu zoopsihologs jau pirms trīsdesmit gadiem šajā sakarā izdarīja eksperimentu ar parastajiem mājas kaķiem. Rezultāts bija daudzsološs: kaķēni apostīja peles un mierīgi spēlējās ar tām. Vienīgi pēc tam, kad pieaudzis kaķis vairākas reizes viņu acu priekšā noķēra un aprija peli, arī viņi sāka to atdarināt. Bet, kad divi citi zinātkāri pētnieki izaudzināja vairākus kaķu mazuļu metienus bez mātes «kaitīgās, slepkavīgās ietekmes», viens no kaķēniem piecas nedēļas pēc dzimšanas tomēr nokoda peli un drīz vien septiņi pārējie izdarīja to pašu: senā tieksme ķert peles viņos bija pamodusies pati no sevis — bez kādas mācīšanas. Protams, ja māte to demonstrē mazuļu acu priekšā, viņi apgūst šo prasmi ātrāk un labāk: kaķēni atdarina pieaugušo kaķi un vēlāk ķer medījumu tieši tā, kā redzējuši darām māti.

Tas, kas raksturīgs mūsu mājas kaķiem, attiecas arī uz citiem plēsīgajiem zvēriem. Vecais vilks, ko pieradināju, izpildot kādas kmosabiedribas lūgumu, agrāk zooloģiskajā dārzā, kur viņš bija dzimis, nekad nebija dabūjis dzīvu medījumu. Bet, kad filmas uzņemšanas laikā saskaņā ar scenāriju mans vilks nokļuva aitu barā, viņš zibenīgi nokoda trīs pieaugušas aitas pēc kārtas, turklāt tas tika izdarīts tik veikli, prasmīgi un ar tādu asinskāri, ka atlika tikai noplātīt rokas. Šajā skatā bija tikpat daudz nežēlības, cik pirmatnēja skaistuma.

Ceilons un Deilija — mūsu grupas abas jaunākās «zvaigznes» — pirms dažiem mēnešiem uzskatāmi pierādīja, ka ari tīģeri visu dara tieši tāpat kā mājas kaķi. Kalpotāja neuzmanības dēļ desmit minūtes pirms dzīvnieku demonstrēšanas skatītājiem Deilija izbēga no būra, un pēc brītiņa šī «mīlīgā mazulīte» jau karājās kamielim kaklā, iekocFusies tajā ar nāvējošu tvērienu. Vienā mirklī viņa pārkoda šim dzīvniekam miega artēriju, turklāt tik «profesionāli», it kā nebūtu barota ar pudelīti, bet visu bērnību medījusi kopā ar māti — asinskāro tīģerieni! Pirms Deiliju sagūstīja, viņa paspēja ievainot vēl otru kamieli.

Tomēr šo jauno tīģermāti varēja izaudzināt tā, lai viņa nekad neuzbruktu kamielim. Pietiktu ar to, ja no mazotnes viņu turētu vienā telpā ar kamieļiem. Astoņpadsmit kaķu, kurus japāņu zoologs Kuo turēja kopā ar žurkām, vēlāk nekad vairs tām neuzbruka. Kad kaķi bija izauguši un vēroja, ka citi viņu ciltsbrāļi medī žurkas, tikai vienu no astoņpadsmit šis paraugs pavedināja — un tas kļuva par žurku ķērāju. Jāpiebilst, ka plēsīgie zvēri, kas baroti ar augiem, nemaz nav miermīlīgāki par tiem, kuri baroti ar gaļu; tāpat arī bads maz ietekmē asinskāri. Es taču savus vilkus vienmēr baroju tikai ar jēlu gaļu, tāpat kā šeit, cirkā, baro tīģerus, tomēr nekad neesmu baidījies strādāt ar tiem pat tad, ja tie vairākas dienas ir badojušies (dažreiz tas nepieciešams medicīnisku apsvērumu dēļ). Arī šiem sešiem tīģeriem ne vakar, ne šodien vēl nekas ēdams nav dots, jo salūzusi kravas mašīna, ar kuru ved gaļu.

Nebrīvībā auguši tīģeri vēlāk parasti nesaplosa cilvēkus, jo ir pieraduši pie viņiem tieši tāpat kā jau minētie japāņu kaķi pie žurkām. Tomēr gadījums ar lauvu un viņa «suņu māmiņu» rāda, ka uz tādu vēlāk iegūtu pieķeršanos nevar paļauties. Un, protams, žurkas, dzīvodamas vienā būrī ar kaķiem, parasti izturas klusu, bijīgi griežot kaķiem ceļu. Es nezinu, ko teiktu tāds kaķis, ja kāda žurka pēkšņi uzvilktu baltus cimdus, paņemtu rokā pātagu un pavēlētu kaķiem uzlēkt uz savām gujamkastēm un vēl staigāt pa tām uz pakaļkājām! Bet šo sešu ap mani sēdošo tīģeru acīs es taču esmu tieši tāda nekaunīga žurka! Tāpēc jau cilvēki, kuri strādā ar dzīvniekiem, biežāk paļaujas uz drošākām jūtām nekā savu audzēkņu «vienaldzību» pret sevi. Kādam zoopsihologam izdevās panākt pat to, ka viņa kaķi sāka baidīties 110 žurkām. Katru reizi, kad parādījās žurka, kaķis saņēma vieglu elektriskās strāvas triecienu. Šie kaķi drīz vien sāka baidīties, jau ieraugot žurkas, un katrā ziņā tik viegli neuzdrošinātos tām uzbrukt. Lai gan dresētāji tīģeru priekšā ir tikpat bezspēcīgi kā minētās žurkas kaķu priekšā, tomēr viņi, izmantojot pātagu, ir pratuši iedvest savos audzēkņos pārliecību, ka dresētājs ir «elektriski uzlādēta žurka». Bet šāda pārliecība darbā kā ar mazajiem, tā pašiem lielākajiem «kaķīšiem» ir drošākā garantija pret iespēju tikt saplosītam!

Vissīkākā pārvērtība mēģinājuma laikā var strauji mainīt kaķu attieksmi pat pret tādām žurkām, kas ir daudz mazāk nekaunīgas kā es. Kad eksperimentējot būrī pie kaķiem, kuri bija pieradināti apēst tikai plikus, tikko dzimušus žurkulēnus, bet neaiztikt pieaugušos grauzējus, pielika noskūtas žurkas, tās nekavējoties tika nokostas!

Tāda ir pirmā — pati vienkāršākā iepazīšanās ar to, kas notiek plēsīgo zvēru galvā. Tur nu šie skaistie, lielie plēsoņas sēž puslokā man pretī un skatās uz mani. Kad paejos uz kreiso pusi, divpadsmit saltas, skaidras acis pavada mani pa kreisi, ja noliecos, šo acu plaksti tiek nedaudz nolaisti, bet, kad pāreju krātiņa laba'jā pusē, šīs acis man seko, it kā neredzamiem pavedieniem būtu saistītas pie manis. Interesanti, ko tu, Tibeta, un tu, melanholiskā Fatma, domā par mani? Kas pašlaik notiek tavā dzeltenajā pierē, kura vienmēr ir it kā viegli saraukta? Ja jūs prastu runāt! Tūkstošiem reižu šāda vēlēšanās radusies zinātkārajiem mācītajiem vīriem, kas domājuši par šo problēmu. Bet, lai arī kā jūs caurskatītu rentgenā, kaut arī uzšķērstu jūsu līķus un izpētītu jūsu smadzenes mikroskopā, jūs neatklājat savu noslēpumu — jūs, mēmie lopiņi! Jau gadu tūkstošiem suņi un kaķi dzīvo ar mums zem viena jumta, un tomēr tie ir un paliek noslēpums, mokoša, gandrīz traģiska mīkla kā pētniekam, tā arī savam draugam — cilvēkam. Interesanti, piemēram, kāpēc tu, vecā Gita, tagad kā ēna noslīdi no sava podesta un, izmantojot to, ka esmu novērsies, centies sev raksturīgajā veidā bez trokšņa nokļūt man aiz muguras?

Taču izrādās, ka Gita vienkārši grib izšmaukt ejā, kas ved uz «mājām». Viņa zina, ka priekšnesums ir beidzies, pēc tam kad viņas trijatā (ar Tibetu un Fatmu) noteikto laiku nosēdējušas uz pakaļkājām. Vēl brīdis — un arēna kļūst tukša, prožektori nodziest, bet miegainais apgaismotājs norāpjas no savas ļodzīgās sēdvietas. Aust pelēcīgi drūma diena. Kad nu es, nedaudz nosalis, jau otru rītu kāpju vagonā un braucu uz darbu, jūtos kā ļoti drosmīga žurka. Es vairs nešaubos, ka savu ieceri realizēšu!

Nākamajā reizē, nesastapis nevienu dzīvu dvēseli, pašā rīta agrumā atveru zaļi baltos vārtiņus, kuri, kā izrādās, nemaz nav aizslēgti, un ieeju cirka pilsētiņā. Gar dzīvojamiem furgoniem, no kuriem skan gulētāju krākšana, aiz- spraucos līdz teltij ar plēsīgo zvēru krātiņiem.

Man degunā iecērtas asa smaka — tas ir tāds kā zooloģiskā dārza, zirgu staļļu un mana paša «vilku midzeņa» smaku sajaukums —, un mani pārņem patīkama sajūta. Te valda puskrēsla, jo audekls, kas sedz ieeju teltī, vēl ir nolaists. Augšā pa sīkām spraugām brezentā redzamas bālas debesis, tāpēc telts kupols izskatās, kā zvaigžņota debesu velve.

Mani seši tīģeri vēl guļ, laiski izlaidušies savos ncoda- iijumos. Pašā tālākajā kaktā stāv «nepieejamās Gitas» personiskais krātiņš. Es viņu pasaucu, taču viņa nereaģē, kā tas parasti notiek ar ilgi nebrīvībā dzīvojošiem zvēriem, kuri nepievērš ne mazāko uzmanību ļaužu burzmai aiz sava krātiņa. Gita nepagodina mani ne ar skatienu, pat nepakustina melno astes galu. Bet, tā kā mēs, cilvēki, gluži tāpat kā lielais vairums pērtiķu, nepavisam neciešam, ka mūs neievēro, mani sagrābj vēlēšanās izbāzt roku caur stieņiem un paglaudīt augstprātīgo Gitu. Taču pēdējā mirklī atceros, kādas šausmīgas rētas palikušas uz Hauptu laulātā pāra rokām ka piemiņa no tādas «gribēšanas».

Gita, tāpat kā Tibcta un Dēzija, ir tādā vecumā, kad gandrīz katrs tīģeris izveido ap sevi it kā neredzamu loku, kuru nevienam — ne dresētājam, ne ciltsbrālim — nav tiesību pārkāpt, ja negrib izraisīt skandālu. Katrā dresētu tīģeru grupā visi dzīvnieki ir kā viena ģimene, kopa, kurā stingri noteikta hierarhija, gluži tāpat kā tas novērojams jebkurā suņu barā vai vistu kūtī. Dēzijai ir jāpakļaujas vecākajai — Tibetai, bet Palmai jādod ceļš tām abām. Kairs no šiem sešiem dzīvniekiem ir iekarojis savu vietu un modri vēro, lai tā liktu saglabāta, bet, ja iespējams, mēģina tikt ari rangu augstāk. Jo vecāks kļūst dzīvnieks, jo slimīgāk to uztver.

Dresētājs arī ietilpst barā — viņš ir tā barvedis. Savu vietu viņš var saglabāt vienīgi tad, ja ik brīdi bez kādas žēlastības parāda s n v u pārākumu. Tāpēc ka barā katrs dzīvnieks modri uzmana ikvienu hierarhijas pakāpienos augstākstāvošā vājuma izpausmi, lai izdevīgā brīdī pats pavirzītos rangu augstāk. Par laimi, ari dzīvnieki ārkārtīgi reti īstā cīņā izšķir, kurš kuram ir spiests pakļauties. Pa lielākajai daļai pietiek ar stingru soli, kas domāts pretinieka iebaidīšanai. Tāpēc arī dresētājam izdodas paturēt savu vadošo vietu. Viņam jāparāda baram drosme un spēcīga griba, ja viņš pat būtu fiziski vārgs cilvēks. Ar roku vicināšanu un haotisku pātagas plikšķināšanu nekas nav panākams. Esmu pārliecināts, ka dzīvnieki daudz labāk izjūt neīstuinu un uzspēli nekā vairums cilvēku, jo pati daba liek tiem meklēt citu vājās vietas. Arī dresētājā zobu sāpes var ietekmēt viņa lauvu un tīģeru izturēšanos!

Sie ciešie cilvēka un dzīvnieka savstarpējie sakari padara cirka dresūru interesantu no psiholoģiskā viedokļa.

Zoopsiholoģisko pētījumu sākuma posmā zinātnieki pieļāva kļūdu. Mēģinājumos ar zirgiem, kuri prata skaitīt, ar kāju izsitot vienkārša aritmētiska uzdevuma atbildi, šos ciešos savstarpējos sakarus starp saimnieku un viņa zirgu neņēma vērā. Tā radās maldīgā pārliecība par zirgu matemātiskajām spējām, bet patiesībā zirgs darbojās tikai pēc sava saimnieka signāla. Pēc šīs nepatīkamās kļūdīšanās eksperimentētāji saka speciāli izvairīties no tā, ka izmēģinājumos ar dzīvniekiem laboratorijā piedalītos arī cilvēks. Tagad novērotājs sēdēja aiz melna nožogojuma, pa lodziņu vēroja kraukli un ar saspiestu gaisu 110 caurules dzenāja to no vienas vietas uz citu. Tādos apstākļos putns patiešām piesit ar knābi pats pēc saviem ieskatiem un neklausa rīkojumu, ko novērotājs tam dod ar acīm. Doktora Hedigera nopelns ir tas, ka trīsdesmitajos gados viņš bija pirmais zoopsihologs, kas atkal pievērsās cirkam, plēsīgo dzīvnieku dresēšanai un pierādīja, ka cilvēka un dzīvnieka savstarpējā saprašanās arī no zinātniskā viedokļa vienmēr jau nenozīmē šarlatānismu un noziegumu pret īstenību.

Jāpiebilst, ka paši tīģeri šos savstarpējos sakarus ar mums, divkājainajiem, vērtē ļoti zemu. Patiesību sakot, visbiežāk tie ir vienpusēji sakari. Ja mes nēļ)a rtraukti nerūpēsimies par šo sakaru atjaunošanu, pieradinātais dzīvnieks ļoti ātri kļūs atkal savvaļas dēls, bet dresētais aizmirsīs ar tādām pūlēm iemācītos trikus.

Krātiņā, kas atrodas blakus Gitai, mans pielabināšanās mēģinājums tiek uzņemts žēlīgāk. Viena no skaistulēm pieceļas, izstaipās, sarauc degunu un sprauslājoši noelšas: tīģeru valodā tas nozīmē draudzīgu sveicinājumu, kaut ko līdzīgu šimpanzes «uh, uh, uh». Es neloloju nekādās cerības, kā dzīvnieku mīļotāji bieži dara, nedomāju, ka

Dēzija būtu novērtējusi manas siltās jūtas pret tīģeriem; acīmredzot viņai gluži vienkārši ir labs noskaņojums, tāpēc ka šajā laikā viņa gaida audžutēvu Hermani Hauptu.

Tur jau viņš, tikko noskuvies, arī iznāk no sava dzīvojamā vagoniņa. Man ar viņu ir jāvienojas. Galu galā man nav ne mazākās vēlēšanās nedēļām ziedot naktsmieru, jo es jūtu, ka var sasniegt mērķi daudz ātrāk, nekā biju domājis. Kamēr notika divi pirmie mēģinājumi, Haupts bija tādās domās, ka sākumā man nepieciešams pierast pie dzīvniekiem, precīzāk sakot, pārvarēt zināmas piespiestības un baiļu sajūtu sešu dižo kaķu klātbūtnē. Taču es nejūtu nekādas bailes un nedrošību. Es taču esmu pieradis pie plēsīgajiem zvēriem un protu ar tiem apieties, jo esmu eksperimentējis ar vilkiem. Svarīgāk, kā man šķiet, lai tīģeri pierastu pie manis. Un tas notiks jo ātrāk, ja es pats sākšu viņus komandēt, nevis tikai stāvēšu blakus dresētājam.

Mēs reizē ejam uz manēžu. Kamēr cirka kalpotāji noslauka putekļus no soliem un krēsliem amfiteātri, kas atrodas zem šī milzīgā brezenta, izsaku Hauptam savu pārdrošo priekšlikumu mēģināt šodien pastrādāt ar tīģeriem jau patstāvīgi — bez viņa palīdzības. Viņš drošības dēļ var stāvēt man aiz muguras, lai vajadzības gadījumā palīdzētu. Man par prieku, viņš negaidīti viegli piekrīt. Tātad mēs sākam.

Tibetai ir jāuzstājas pirmajai, viņai jāpārlec no viena podesta uz otru, kas atrodas metru tālāk, un pēc tam jālec atpakaļ Kad pieeju pie viņas ar nūju un pātagu rokā, viņa negrib pamest savu vietu, rēc, atpleš rīkli un atvēzē pret mani ķepu. Es nostājos starp Dēziju un Tibetu, lai atbrīvotu viņai ceļu uz podestu.

— Ko jūs darāt?! — Haupts velk mani atpakaļ. — Nekad nenostājieties tik tuvu pie Dēzijas, turklāt ar muguru pret viņu! Viņa jūs sagrābs! Labāk pāris reižu kārtīgi pa- pliukšķiniet pātagu Tibetai pie deguna — viņai ir bieza āda!

Beidzot Tibetai labpatīk atstāt savu vietu, es viņu dzenu pie augstā podesta, viņa pārlec tam pāri, bet, kad gribu piespiest viņu pārlēkt atpakaļ uz pirmo paaugstinājumu, viņa nevēlas to darīt. Augšā viņa aizstāvas, rēc, sprauslā un, šķiet, tūlīt uzlēks man uz galvas. Tā kā es arvien vairāk eju viņai virsū, viņa nevis nolec, bet norāpjas no podesta un dodas uz savu vietu. Mēģinu vēlreiz visu no sākuma, taču Tibeta atkal negrib lēkt otru reizi.

Ja viņai to ļaus, viņa vairs nekad nebūs ar mieru lēkt turp un atpakaļ, bet ietiepīgi darīs to tikai vienā virziena. Tāpēc Haupts ņem vadību savās rokās un atkārto uzdevumu ar viņu. Un paskat tik! Tibeta bez vilcināšanās divas reizes ārkārtīgi skaisti un graciozi pārlec turp un atpakaļ. Es neviļus tīksminos par lielisko skatu, kad spēcīgais, muskuļotais ķermenis aizšaujas pa gaisu kā spalviņa! Taču tagad nav īstais laiks priecāties par krāšņo zvēru skaistumu — man viņi ir jāpieveic.

Mēģinu vēlreiz ar Tibetu, bet šoreiz daru to mazliet citādi. Viņai nedrīkst dot atelpu, ļaut atgūties, jo Haupts ne velti viņu sauc par biezādaino. Jāskrien viņai cieši pa pēdām un jāplīkšķina pātaga tieši pie auss. Tikko viņa uzlēks uz podesta, viņai nekavējoties, bez pārdomām jālido tālāk uz otru, citādi tīģeriene var nobīties un nepārvarēt lielo attālumu. Atpakaļceļš jāveic tikpat ātrā tempā, turklāt svarīgi (un tas ir viss noslēpums), lai cs atrastos viņai nevis aiz muguras, bet sānos un, mazliet paceļot roku, aizšķērsotu viņai atkāpšanās ceļu. Tad viņa gribot negribot būs spiesta lēkt atpakaļ uz pirmo podestu. To gan ir viegli pastāstīt, bet, ja visām aprakstītajām darbībām jānotiek dažās sekundēs, turklāt vienlaikus jāvēro arī drūmā Gita, gar kuru man jaskraida gara m, tas nav nemaz tik vienkārši. Un skatieties — spītīgā Tibeta lec uz priekšu un atpakaļ! Nu viņa jau atkal apsēdusies savā likumīgajā vietā, tiesa gan, dusmīgi šņākdama uz manu pusi.[2]

Cik lieliski ieroči tomēr ir nūja un pātaga pret tādu «līdz zobiem» apbruņotu tīģeri! Ne jau tāpēc, ka es ar tām nodarītu dzīvniekam sāpes — es taču viņam gandrīz nemaz nepieskaros —, bet galvenais pātagas noslēpums ir tas, ka šis ierocis nejūt sāpes… Tas arī pārsteidz tīģeri visvairāk, jo dzīvnieks, kas pats nekad neizmanto ieročus, nūju un pātagu uzskata par pagarinātām cilvēka rokām. Un tas, ka dresētājs ar savām «zirnekļa rokām» vispār uzdrošinās rīkoties tīģera vareno, ar briesmīgiem nagiem apbruņoto ķepu aizsniedzamibas robežās, ka viņš pat iedrošinās ar tām pieskarties tīģerim, — lūk, tas tīģeri biedē un liek tam pakļauties, tāpat kā tas pakļautos citam tīģerim, kas rīkotos tikpat droši un bezbailīgi. Nūju 1111 pātagu tīģeris tiešām uzskata par dresētāja ekstremitātēm, jo ikreiz, kad negrib paklausīt, kož vai sit nūjai, nevis cilvēkam, kas nūju tur. Kādas cīņas man nācies izcīnīt ar saviem vilkiem! Garās bērza rīkstes viņu skaistie, baltie zobi sagrauza sprīdi pa sprīdim… «Ak, ja jums ienāktu prātā, ka ar zobiem jāieķeras nevis nūjā, bet kājā! Kas gan tad notiktu?» bieži esmu domājis. Haupts ir apmierināts ar Tibetas dubulto lēcienu.

—   Nu, bet tagad paklanieties! — viņš satver mani aiz piedurknes un velk uz priekšu. — Dariet to, citādi publika pat nemanīs, ka esat ko sevišķu panācis!

Vai nu es to gribu, vai negribu, esmu spiests paklanīties tukšajam amfiteātrim.

—   Dresētājam, kuram manas prombūtnes laikā deviņus mēnešus vajadzēja demonstrēt šo numuru ar tīģeriem, tomēr neizdevās panākt, lai Tibeta izpilda šos divus lēcienus, — Haupts stāsta. — Viņam tā lēca tikai uz vienu pusi, bet pēc tam gluži vienkārši aizgāja atpakaļ. Nu labi! Tagad nodarbojieties ar Gitu!

Patiesību sakot, nemaz nebiju ieplānojis jau pēc trešās tikšanās reizes ar veco Gitu, šo slepkavu, par kuru cirka kalpotāji teica, ka tā «nemīl pat sevi, par citiem nemaz nerunājot», likt, lai tā lec pāri manai galvai. Bet, tā kā pats biju uzstājis, ka jau šodien gribu patstāvīgi strādāt ar tīģeriem, bija neērti atteikties.

Gita pa to laiku sev raksturīgajā zaglīgajā gaitā tuvojas podestam, nemaz negaidot komandu. Viņa jau tāpat zina, ka tagad viņas kārta. Cs nostājos starp diviem augstajiem podestiem. Gitu dzīt no muguras nav nekādas vajadzības, gluži otrādi, viņa jāaicina pie sevis, un es to arī daru. Gita vilcinās, viņu mulsina svešais cilvēks, tāpēc viņa paslēpjas no manis aiz podesta un negrib lēkt uz tā.

—   Doktor, piedauziet ar pātagas kātu pa podestu!

Es piedauzu, es aicinu, Haupts no muguras viegli pamudina ar siksnu. Beidzot viņa ir augšā, parādās kā negaidīta vīzija! Cs paceļu rokas, turot vīrs Ј>*a lvas saliektu pātagas kātu.

—  Mazliet pietupieties, lai būtu zemāk, viņa nav pieradusi tik augstu lekt!

Es paklausu. Gita stāv un skatās uz mani. Viņas acis ir vienā līmenī ar manējām, un viņa pavisam viegli ar ķepu varētu mani aizsniegt. Bet viņa tikai cieši, acis nenovērsusi, lūkojas-uz mani. Cik briesmīgi sastindzis reizēm var būt šo dzelteno, auksto plēsoņas acu skatiens! Tīģeriene lūkojas uz mani tā, it kā redzētu man cauri. Instinktīvi es saprotu, kāpēc daži cilvēki apgalvo, ka tāds skatiens spēj hipnotizēt un paralizēt. Tās, protams, ir blēņas!

Es aicinu tīģerieni:

— Gita! Nāc nu, nāc pie manis! Gita, lec nu! Lec!

Taču viņa joprojām stingi blenž uz mani. Interesanti, ko šādos brīžos dzīvnieks domā? Protams, tīģeriene tagad varētu lēkt nevis pāri manai galvai, bet tieši uz tas. Taču Gita jau simtiem reižu ir pārlēkusi pāri dresētāja galvai, viņa pieradusi to darīt. Un pieradumam, kā zināms, ir ļoti liels spēks. Haupts no muguras viņai viegli piedraud ar pātagu. Tomēr Gita vēl arvien nelec. Viņa vienīgi atver rīkli un šņāc uz mani — nevis skaļi, bet klusi, kā aizsmakusi. Viņas zobi vairs nav tik skaisti un balti kā pārējiem — jaunākajiem tīģeriem. Tie kļuvuši dzeltenīgi, pie smaganām klāti ar kaut ko brūnu. Lielie ilkņi jau nedaudz nodiluši un kļuvuši neasi. Ar šiem ilkņiem viņa tātad nokoda to otru tīģeri šaurajā dzelzs stieņu ejā. Es vēl joprojām aicinu viņu, mazliet paceļu pātagas kātu, lai tīģeri uzmundrinātu… Beidzot kluss lēciens — un milzīgais dzīvnieks ir pārslīdējis man pāri. Atviegloti nopū- šos, jo šī daļa numurā nav izpildāma, ne dzīvnieku piespiežot, ne viņam draudot, viss ir atkarīgs no drūmās Gitas labā prāta, galvenais — neizraisīt viņā neapmierinātību vai antipātijas. Ja viņa ir vienreiz pārlēkusi, darīs to arī turpmāk.

Paņemu pātagu otrā rokā, pa krātiņa stieņu starpu man tiek pasniegts riņķis (pirmajā reizē tas ir bez uguns), un no jauna nostājos starp diviem podestiem. A'\an atkal diezgan ilgi Gita ir jāpierunā un uzmanīgi pat jāpaplikšķina ar pātagu viņai pa sāniem, līdz viņa uzlec uz otra podesta. Atkal viņa ilgi un nekustīgi skatās uz mani. Kad beidzot Gita pietupjas, gatavojoties lēcienam, man pēkšņi liekas, ka viņa lēks riņķim garām, un pēdējā mirklī es to nedaudz pavirzu sāņus. Taču esmu rīkojies aplam: Gita bija lēkusi pareizi, bet manas nepārdomātās rīcības dēļ viņa tagad aizķer riņķi un izrauj to man no rokām.

Tomēr tam nav nekādas nozīmes — pats galvenais, ka viņa ir lēkusi! Tagad Gita jau ieņēmusi savu ierasto vietu.

—   Pirmajā reizē rodas dīvaina sajūta, vai ne? — Haupts jautā. — Arī es pats esmu to piedzīvojis. Tajā laikā Ķelnē dresētājs bija saplēsies ar veco Sarazāni. Drēzdenē es pēkšņi saņēmu telegrammu, lai nekavējoties braucot šurp. Otrā rītā bija paredzēts mēģinājums kopā ar bijušo dresētāju, kuram vajadzēja mani ievadit darbā — parādīt numuru un iepazīstināt ar dzīvniekiem. Taču, kad ierados, viņš jau bija gabalā. Vajadzēja vien pašam tikt galā ar tīģeriem, bet es šajā grupā nepratu tos vēl atšķirt citu no cita! Drošības dēļ pierakstīju uz papīra, kas viņiem katram jādara. Es taču visu mūžu biju strādājis tikai ar lauvām — vai saprotat? Tagad šausmas pārņem, to iedomājoties. Toreiz, goda vārds, nejutos visai omulīgi! Biju slapjš kā žurka, kad pēc priekšnesuma iznācu no krātiņa!

Kamēr mēs runājam, Deilija, mazais, izlutinātais tīģerēns, uzmet kūkumu un saspringst, gatavojoties lēcienam, kā to dara kaķēni, kad ierauga ripojam pa grīdu dzijas kamolu, pēc tam viņa atstāj savu podestu un, it kā mani kaitinādama, aizskrien uz krātiņa pretējo pusi. Aliā! Jāatceras, ka viņai aiz ausīm ir apaļi, balti plankumi. Pēc tiem viņu viegli varēs atšķirt no citiem tīģeriem. Ceilons tūlīt ieņem Deilijas vietu un sāk šņākt uz blakus sēdošo Dēziju. Tad arī tā dodas pastaigā pa krātiņu. Vēl mirklis — un. manēžā radīsies drausmīgs juceklis! Par spīti satraukumam, tomēr pagūstu ievērot, ka arī visiem pārējiem tīģeriem aiz ausīm ir tādi paši jocīgi balti plankumiņi kā Deilijai, tā ka šī atšķirības zīme man nederēs. Neizdomājis to līdz galam, koncentrēju visu uzmanību uz draisko Deiliju, lai neļautu tai pieiet pārāk tuvu pie Gitas un Tibetas, kuras jokus neprot. Pēkšņi ar pāris lēcieniem man blakus pielec Haupts.

—   Ko jūs darāt?! Ja negribat, ka jūsu bērēs tiek apbedīta tikai daļa no jums, piesargieties no Dēzijas! Nedrīkst izlaist viņu 110 acīm un ļaut viņai skraidīt jums aiz muguras!

Pēc mēģinājuma Haupts man izstāstīja kādu notikumu:

—   Sie lopiņi nebūt nav tik miermīlīgi, kā daudziem šķiet. Es vienmēr atceros gadījumu ar savu skolotāju un audzinātāju Klēru, un tam gandrīz bija bēdīgas beigas. Tas notika Monsā, Beļģijā. Lauvas savā vagonā nez kādā veidā bija dabūjuši zirgu segu un plēsās ap to kā mazi bērni. Par spīti manam brīdinājumam, Klēra Eliota tomēr Jāva dzīvniekiem izskriet lielajā krātiņā ar visu nelaimīgo segu, un tur viņa nolēma to dzīvniekiem atņemt. Lauvas metās viņai virsu, un mums ar vēl vienu palīgu tik tikko izdevās viņu glābt. Viņa ilgi nogulēļa slimnīcā. Kādas citas dresētājas — Tillijas Bebes palīgam izgaja pavisam slikti. Kad krātiņā viņam uzbruka lauvas, kalpotājiem izdevās viņu izraut un smagi ievainotu aiznest uz ģērbtuvi. Bet lielajā uztraukumā viņi bija piemirsuši aiztaisīt krātiņa durvis. Kad kalpotāji atgriezās kopā ar ārstu, visa lauvu banda sēdēja ģērbtuvē, kur jau bija notikusi pilnīga izrēķināšanās ar nabaga puisi.

Vaicāju Haupta kungam, vai viņš kādreiz ir bijis aculiecinieks plēsīgo zvēru uzbrukumam, kas beidzas ar upura nāvi, nerunājot, protams, par šausmīgo notikumu ar viņa sievu.

— Jā, — viņš atbildēja, — tas bija Anglijā. Tur plēsoņas vienu ne tikai saplosīja, bet daļēji pat aprija. Toreiz mums bija angažements kādā lielā Blekpūlas izpriecu vietā, kur bez mūsu atvestajiem lauvām rezervē bija vēl daži viņu pašu dzīvnieki. Tos turēja krātiņos kādas fabrikas sētā aiz pilsētas. Svētdien agri no rīta — pulkstenis vēl nemaz nebija pieci — mūs pamodināja inspektors:

«Puiši, ģērbieties labi ātri, mūsu lauvas esot izsprukuši brīvībā!»

Mēs steidzīgi aizbraucām uz turieni un uzmanīgi palūkojāmies pāri sētai: jā, patiešām lauvas brīvi pastaigājās pa fabrikas pagalmu. Tie izskatījās pavisam miermīlīgi dzīvnieki, divus trīs gadus veci. Pārrāpāmies pār sētu, sadzinām tos šķūnī un sākām meklēt sargu. Izrādījās, ka viņa sieva ar bērniem bija aizbarikādējušies savā dzīvoklī. Pēkšņi kāds iesaucās:

«Skatieties, tur krātiņā viens guļ!»

Tur tiešām gulēja sargs: viņš bija beigts, viens sāns pilnīgi saplosīts, iekšas apēstas… Tas nudien nebija nekāds patīkamais skats! Vēlāk noskaidrojām, kā tas viss bija noticis. Tā kā toreiz Anglijā svētdienās visi krogi bija slēgti, sargs jau sestdienas vakarā kārtīgi pietempies. Dzērumā viņš saderējis, ka ieies krātiņā pie lauvām. Kā redzams, tumsā guļošos dzīvniekus bija briesmīgi nobiedējis, tie klupuši viņam virsū, bet viņš dzērumā tiem vispār nespēja pretoties.

Jā, pa šiem garajiem gadiem esmu piedzīvojis ne mazumu dažādu notikumu ar tīģeriem un lauvām! Visu pat grūti paturēt prātā. Mūsu administrators Stroma kungs iekārtojis kartotēku, kurā reģistrēti nelaimes gadījumi cirkā.

Savā «birojā uz riteņiem» Stroma kungs man pastāstīja senus cirka notikumus. 1886. gada novembri dresētāju francūzieti Numu-Sulē Vernjērā saplosījis tieši viņas mīlulis — lauva Bruts; divus gadus vēlāk gājusi bojā Berta Baumgartena Bengālijas tīģera vainas dēļ; tas pats noticis ar Betiju Hempelu 1889. gadā Stīrijā, Vilhelmu Sandu 1888. gadā, Emīlu Slepferu 1886. gadā; Pauhni Raselu 1910. gadā Ņujorkā saplosījis leopards; Mārgareta gājusi bojā 1912. gadā Berlīnē, Kārlis Tīrnanis 1894. gadā Sanfrancisko, Roberts Millers 1889. gadā Astā. Kad dresētāja angliete mis Senida, pozējot fotogrāfam, iebāzusi galvu lauvam rīklē, noticis īssavienojums, nodzisusi gaisma, dzīvnieks sabijies un aizvēris žokļus. Ar pārcilvēciskiem spēkiem viņai izdevies izraut galvu no briesmīgās rīkles, tomēr viņas sejas apakšējā daļa bijusi pilnīgi saplosīta. Sajā gadā Vācijā vien tikuši reģistrēti seši nelaimes gadījumi plēsīgo zvēru vainas dēļ, un daži no tiem beigušies ar nāvi. Sneiders, humora pilnais dresētājs no Saksijas, kas reizēm saņēma daudz lielāku algu par citiem dresētājiem, mierīgi pastaigājās starp trīsdesmit un pat četrdesmit lauvām gluži kā bērnu barā starp bērniem, bet arī viņš miris, lauvu saplosīts. Ronalds Susers, kurš gribēja pārņemt Sneidera numuru, arī guva briesmīgus ievainojumus un nesen slimnīcā šķirās no dzīves.

— Vai redzat tur to mazo podestu? — Haupta kungs man kādu dienu jautāja. — Tas Suseram daļēji noderēja par pēdējo glabšanās iespēju. Kad lauva sāka viņam uzbrukt, viņš svieda ar to zvēram pa galvu. Es vienmēr atceros nelaimīgo puisi, kad netnu rokā šo mazo mēbeli.

Tikai tagad cs sapratu, kāpēc manu nodomu strādāt ar tīģeriem bija sagaidījušas lādas grūtības attiecībā uz apdrošināšanu, lai gan mana pašreizējā nodarbošanās patiešām nebija vairāk bīstama kā darbs, ko dara citi dresētāji katru vakaru, uzstājoties ar plēsīgajiem zvēriem cirkā vai varietē. Cirka administrācija pieprasīja, lai pret nelaimes gadījumiem es apdrošinātu ne tikai sevi, bet arī dresētāju un pat desmit cirka strādniekus. Strādniekiem katru dienu agri no rīta manas drošības dēļ tik vien vajadzēja izdarīt kā uzcelt manēžā apaļo krātiņu, bet pec mēģinājuma to atkal nojaukt. To pašu viņi darīja ik

vakaru katras izrādes laikā. Taču šis ārpuskārtas darbs tika uzskatīts par tādu, kam nav nekāda sakara ar viņu profesiju. Attiecīgā arodbiedrība neizmaksātu viņiem pabalstu, ja kādam tieši šajās rīta stundās uzkristu uz kājas dzelzs režģis. Taču neviena apdrošināšanas sabiedrība negribēja pieņemt no manis garantijas rakstu, lai gan kāds mans paziņa jurists veda sarunas ar vairākām tādām sabiedrībām, uzņēmies šīs grūtības tāpēc, ka man pašam nemaz nebija laika ar to nodarboties. Beidzot tomēr viena sabiedrība bija ar mieru apdrošināt mani, dresētāju llauptu un cirka strādniekus uz četrām nedēļām par ārkārtīgi niecīgu summu, bet pasakaini lielām apdrošināšanas iemaksām. Sīs sabiedrības direktori speciālā apspriedē vienojās, ka mans pasākums ir uzskatāms par īpaši bīstamu, un «laipni» paaugstināja apdrošināšanas iemaksu summas vēl divas reizes. Man vajadzēja ilgi pārliecināt vienu no direktoriem, ka šoreiz runa nebūt nav par vieglprātīgu rotaļu ar nāvi un briesmas nemaz nav lielākas ka tādos gadījumos, kad jauns dresētājs pārņem no sava priekšgājēja jau gatavu numuru ar plēsīgajiem zvēriem. Tā kā šis ierēdnis jau gadiem bija mani apdrošinājis, kad es strādāju ar vilkiem, un zināja, ka ar mani nekad vēl nekas nav noticis, galu gala viņš piekrita. Manā klātbūtnē viņš pa telefonu to apstiprināja cirka administrācijai. Apdrošināšana stājās spēkā otrā rīta tieši pulksten sešos. Sis jautājums nu bija nokārtots.

— Tomēr labāk apdrošināties par daudz nekā par maz, — llaupta kungs secināja. — Tiesa gan, reizēm maks jāatdara arī tad, ja nevienam ne matiņš nav nokritis no galvas. Atceros, reiz Drēzdenē izrādes laikā mums kāds lauva izspruka no krātiņa, jo strādnieks zvēru ejas režģus nebija pietiekami cieši pievienojis pie apaļā krātiņā durvīm. Par laimi, dzīvnieks ieskrēja nevis amfiteātrī, bet, ielecis pār barjeru tukšā ložā, kura atradās tieši pie izejas aiz kulisēm, paslēpās aizmugurē lētajās rindās pie paša orķestra. Ta kā amfiteātris nebija pārpildīts un lielākā daļa publikas aizrāvusies blenza uz arēnu, kur tieši tajā brīdī iznāca pārējie lauvas, bēgli patiesībā neviens neievēroja, tikai divas dāmas, kas, baiļu pārņemtas, metās uz rezerves izeju. Trešā dāma, ieraugot lauvu, zaudēja samaņu, un apdrošināšanas sabiedrībai vajadzēja viņai izmaksāt desmit tūkstošus marku — kompensāciju par zaudējumiem, jo viņa taču bija pārcietusi nervu šoku! Izbēgušajam lauvam savukart par publiku nebija ne mazākas intereses, viņš aizslaja aiz kulisēm, iegāja savā atvērtajā krātiņā un nolikās tur atpūsties.

Pašam Haupta kungam lidzigā situācijā Leipcigā izdevās vieglāk tikt cauri. Tas notika 1915. gadā varietē «Batenberga». Būri ar viņa lauvām stāvēja pagrabtelpas. Lai nokļūtu uz skatuves, dzīvniekiem bija jāuzskrien pa kāpnēm. Pagrabtelpai bija koka durvis uz sētu. Haupta palīgs netika pievērsis uzmanību tam, ka šīs durvis nav aizslēgtas, un, kad lauvas izlaida no būra, viena no lauvenēm atspiedās ar dibenu pret durvīm, tās atvērās — un dzīvnieks acumirklī nozuda pagalmā, kur bija tik tumšs, ka vai acī durams. Tā bija sarežģīta situācija, jo pārējie lauvas augšā jau skraidīja pa būri un plosījās, publika nervozēja un sauca dresētāju, bet pagalmā bija melna tumsa un divas spīdošas acis.

— Sāku runāt ar dzīvnieku un aicināju viņu mīlīgā balsī, kādā parasti runāju tikai ar maziem bērniem un dzīvniekiem. Man pašam galvā bija viena vienīga doma: kas notiek tur, augšā, manēžā? Beidzās ar to, ka izmisumā es lauveni, burtiski, aiz astes ievilku atpakaļ pagrabā. Jā, kādas neprātības cilvēks reizēm var pastrādāt uztraukumā! Tomēr, paldies dievam, viss beidzās laimīgi.

Tajā rītā, pēc mēģinājuma ejot cauri cirka telšu un furgonu pilsētiņai, kura šajā agrajā stundā tikko sāka mosties, nekādi netiku vaļā 110 domas par izbēgušiem lauvām, kas saplosa cilvēkus, par tīģeriem, kas slepeni piezogas upurim, un citiem plēsīgajiem zvēriem, kuri sadumpojušies. Taču savu biju panācis: šodien tie pirmo reizi klausīja manai komandai. LIn nevienam no tiem nebija izdevies izvairīties un neizpildīt savu numuru. Man šķiet, ka sasniegšu mērķi daudz ātrāk, nekā biju domājis sākumā.

Nākamajā rītā mazā gaismiņā abi ar Haupta kungu atkal stāvam tīģeru krātiņā. Gitai, Fatmai un Tibetai ir jāsēž uz pakaļkājām, priekšējās paceļot augšā, tas ir, nekustīgi jāsastingst šādā skaistā pozā. Spītnieci Tibetu nākas ar varu uzdzīt uz paaugstinājuma. Viņa negrib to darīt, rēc un atvēzējas pret mani ar ķepu tāpat kā pirmajā reizē. Mīlīgo un viegli aizvainojamo Fatmu sirsnīgi pierunāju, bet milzīgā Gita aizskrien pati, viņas izskats pauž pilnīgu vienaldzību, it kā manis šeit nemaz nebūtu. Paceļu roku, uzsaucu «ap!» un, plīkšķinādams pātagu,

mēģinu šos trīs lielos kaķus uzdzīt augšā uz podestiem. Viņi tur negrib nostāties, kā nākas, rēc un pretojas. Tibeta nepārprotami grasās nolēkt no paaugstinājuma. Nesaprotu, kas ar viņiem, noticis.

Kā izrādās, izskaidrojums ir pavisam vienkāršs: tīģeri nav pieraduši, ka viņiem liek izpildīt uzdevumu, pamudinot ar pātagu no apakšas uz augšu un aizskarot ar to arī kājas. Turpretī Haupta kungs, izpildot šo vingrinājumu, rokas paceļ augstu un vicina pātagu dzīvniekiem tieši virs galvas. Kad es pēc viņa padoma rīkojos tāpat, tīģeri kā trīs sunīši paklausīgi paceļas uz pakaļkājām un šajā pozā sēž kā sastinguši vairākas minūtes.

Tāda sēdēšana uz pakaļkājām šķiet visai vienkāršs un primitīvs triks, tāpēc ka to viegli var iemācīt jebkuram taksim vai foksterjeram. Bet pamēģiniet piespiest, lai to izdara jūsu kaķis! Jāpiebilst, ka iemācīt jaunus tīģerēnus sēdēt uz pakaļkājām vispār nav iespējams, lai arī kā to mācītu, — acīmredzot viņu mugurkauls vēl nav pietiekami nostiprinājies. Šādu numuru izdodas veikt vienīgi pieaugušajiem dzīvniekiem. Sarazāni cirks lepojas ar savu trīs tīģeru — sēdētāju sasniegumiem, jo šī grupa skaistajā pozā sēž daudz ilgāk nekā grupas citos cirkos. Tādi mazsvarīgi sīkumi kā pātagas turēšanas veids vai tas, kurā bridi atkāpties soli sāņus un kurā aizdzīt zvērus atpakaļ, — tie, protams, ir katram dresētājam raksturīgi dresēšanas paņēmieni, kurus viņš pats reizēm nemaz neapzinās. Un tomēr šo sīkumu dēļ var izjukt vesels numurs, ja dzīvnieki nonāk cita dresētāja rokās. Sevičķa nozīme tiem ir zirgu dresēšanā, kad manēžā atrodas piecpadsmit — divdesmit dzīvnieku liela grupa, kam jāveido mākslinieciskas figūras, skrienot katram uz savu pusi un pēc tam atkal nostājoties vienā rindā. Ja šādā zirgu grupā ir jāmaina dresētājs, numurs parasti vairs neizdodas. Pirmās divas trīs reizes dzīvnieki jaunā dresētāja vadībā darbojas kā iepriekš vēl pēc inerces, bet drīz vien rodas kļūdas, to daudzums palielinās, un beigu beigās priekšnesums jāizņem no repertuāra. Tāpēc daudzos cirkos tagad tiek rūpīgi pierakstīts katrs dresētāja solis, katra rokas kustība, to paceļot vai nolaižot, ikviena šķietami nenozīmīga palīdzība, ko vajadzīgajā brīdī sniedzis dresētāja asistents. Rūgtā pieredze ir iemācījusi cirku administratorus veikt šādus aizsardzības pasākumus, jo viņi zina, kas notiek, kad dresētājs pēkšņi saslimst, nomirst vai ari — kā bieži gadās — sastrīdas ar direktoru.

Otrā rītā izteicu Haupta kungam savu priekšlikumu: būrī es ieiešu viens, bet viņš lai paliek ārpusē un aiztaisa durvis kā parasti. Viņš tūlīt bija ar mieru. Jāpiebilst, ka Ilauptam bija paradums pašam personiski izdzīt no krātiņiem tīģerus manēžā, ejot tiem aiz muguras pa šauro eju un pamudinot ar nūju. Citi dresētāji parasti to nedara paši, bet uztic saviem palīgiem, kas, no ārpuses pa stieņu starpu bikstot ar nūju un mudinot ar uzsaucieniem, dzen dzīvniekus pa tuneli uz arēnu. Dresētājs tad ieiet pa durvīm tieši būri — manēža. Ilauptam šāds paradums acīmredzot bija no seniem laikiem, kad vēl netika izmantotas saliekamas dzīvnieku ejas un viņš pieveda savus lauvas pie manēžas transporta krātiņā, kurā viņam pašam bija jāielien no aizmugures un jāizdzen dzīvnieki manēžā. Bet, ja jau tāds bija Haupta kunga paradums, arī cs biju spiests saliekties deviņos likumos, kas, ņemot vērā manu augumu, bija visai grūti, un pa šauro un zemo eju spraukties aiz svītrainajiem kaķiem.

Sākumā tiek izlaisti pieci tīģeri un tikai pēc tam, kad tie ir aizskrējuši drošā attālumā, atvērtas negantās Gitas krātiņa durvis, lai šaurajā tunelī, kur nav iespējams paiet otram garām, viņa nesāktu plēsties un sakost citus dzīvniekus, kā reiz jau notika. Gitai pa pēdām, apbruņojies ar pātagu un nūju, iespraucos tuneli, taču cenšos ne- uiit viņai uz papēžiem — tas viņai var nepatikt. Kā par brīnumu, esmu iemanījies šaurajā ejā arī plikšķināt pātagu.

Gita taisnā ceļā dodas uz savu veco, ierasto vietu labajā pusē, toties pārējie pieci sasēdušies juku jukām, tā ka vispirms tic ir jānosēdina noteiktā kārtībā: pa kreisi, kā jau paredzēts, apmetusies Dēzija ar saviem abiem pieaugušajiem bērniem, taču labajā pusē Fatma ir samainījusies ar Tibetu. Bet, tā ka esmu to pamanījis un neprasu no Fatmas tādus lēcienus, kādi jāizdara Tibetai, tad nekā briesmīga nav. Tibetu vispār labak neaizskart un turēties 110 viņas pieklājīgā attālumā. Viņa jau divreiz «saskrāpējusi» arī dresētāju, kad tas, pec viņas domām, pārāk tuvu bija pienācis pie krātiņa. Kādi šie «skrāpējumi» izskatās, tas labi redzams uz Haupta kundzes — dresētāja sievas rokām, kur Tibeta par «piemiņu» atstājusi divas dziļas, asinssarkanas rētas. Acīmredzot bija pārplēsta ne tikai āda, bet arī daļa muskuļa.

Taču cirka artisti parasti ir godkāri: Bertas kundze, dresētāja Haupta otrā sieva, dabūja atļauju uzstāties tieši ar tiem lauvām, kuri bija saplosījuši viņas vira pirmo sievu. Kopā ar vīru viņa sagatavoja riskantu numuru: lauva, kas manēžā jāj uz zirga. Taču man šķiet, ka skatītājiem ir puslīdz vienalga, ko lauvas vai tīģeri dara manēžā — vai nu šūpojas šūpolēs, sēž uz pakaļkājām, vai veido gleznainas grupas. Skatītājiem galvenais ir redzet šos lieliskos, spēcīgos ķermeņus kustībā, straujos, dinamiskos lēcienos, kādus zooloģiskajos dārzos nav iespējams vērot. Es domāju, ka mūsdienu skatītājs būtu tikpat sajūsmināts, ja tīģeri vispār nerādītu nekādus trikus, bet tāpat vien skraidītu pa krātiņu, skaļi rēktu, plēstos savā starpā un ar zobiem saplosītu tiem pasviesto gaļu, vārdu sakot, izturētos dabiski.

Tiklīdz Ceilons ir nogājis pa šauro, garo kārti no viena podesta uz otru, es koku noņemu un aiznesu uz manēžas otru galu, kur nosviežu zemē tieši Dēzijas un Tibetas priekšā. Agresīvo Dēziju katru reizi tas satracina līdz ārprātam. Viņa nolec no podesta, sper divus trīs soļus man pretī un nikni ieķeras ar zobiem kārtī. Man šķiet, ka tik dabiskas zvēra rakstura izpausmes ietekmē skatītāju gandrīz kā jebkurš iemācīts triks.

Jā, darbs man veicas, viss iecerētais rit gludi, un Ilauptam, kas stāv ārpusē, ne reizi nav vajadzības iejaukties. Gita sēž labajā pusē, viņa zina, ka savu uzdevumu ir beigusi. Palīgs, kas no ārpuses pieturējis durvis uz šauro eju, tagad uzmanīgi ar dakšām pabīda tās sāņus — un Gita kā ēna aizslīd no manēžas. Durvis atkal tiek aizvērtas, bet es gaidu, kad palīgs man 110 aizkulisēm paziņos — Gita ir ieskrējusi transporta krātiņa pēdējā nodalījumā un vārtiņiem droši aizbīdņi priekšā. Tagad viss kārtībā, nu viņa vairs neko nepadarīs.

Deidzot briesmas 110 aizmugures man vairs nedraud, tāpēc visu laiku ar vienu aci nav jāšķielē atpakaļ, lai pārliecinātos, ko dara vecā, niknā tīģeru cilts pārstāve. Es aizstiepju podestus uz kreiso pusi 1111 nolieku tos rindā metrus trīs no krātiņa sienas. Ir nu gan smagums! Po- destu nedrīkst nest, tas jāvelk vai jāripina pa zemi, jo citādi var gadīties, ka tīģeris uzlec uz tā, bet podests zem viņa smaguma apgāžas. Pēc tam dzīvnieks vairs nekad nebūs ar mieru lēkt uz tā.

Dzīvnieki ir drausmīgi pedanti. Viņu dresūrā tikai tad gūstami panākumi, ja dresētājs diendienā liek precīzi viņiem atkārtot vienu un to pašu, tieši tāpat, kā tika darīts vakar un aizvakar, kā notiek nedēļām un mēnešiem.

Zvēri pierod pie noteiktas darbību secības, viņi rīkojas kā transā, mehāniski, tāpat kā mēs neskaitām mājās savu kāpņu pakāpienus, zinot, ka to ir divpadsmit: arī mēs droši vien pakluptu, ja naktī kāds, mums nezinot, būtu pievienojis trīspadsmito pakāpienu. Es nekad neaizmirsīšu, kā Jodzīgs krēsls iznīcināja manu trīs nedēļas ilgo darbu, ko es biju patērējis, lai iemācītu savam pirmajam vilkam Cingizam paklausīgi uz tā apsēsties un pastiept man pretī ķepu, ja gribēja no manis ko saņemt. Visu laiku krēsls bija stāvējis pie pašas sienas. Kad to iznesa istabas vidū, lai Cingizs varētu citiem demonstrēt savu māku, krēsls saļodzījās un apgāzās; kopš tā brīža vilks uzskatīja šo priekšmetu par kaut ko bīstamu un izturējās pret to tāpat, kā, piemēram, savvaļas vilks izturas pret slazdiem, kas reiz aizcirtušies viņam pašā deguna priekšā. Pat pēc tam, kad biju pieskrūvējis krēslu pie koka paliktņa, ar kuru kopā tas nevarēja izkustēties ne par milimetru, vilks tam neuzticējās, un man vajadzēja viņu pilnīgi no jauna pie tā pieradināt. Tagad tas bija daudz grūtāk nekā pirms tam, kad viņam vēl nebija rūgtās pieredzes. Tas pats droši vien notiktu arī šeit, cirkā, ja kāds no tīģeriem apgāztos ar visu podestu. Taču tas vēl nebūtu pats briesmīgākais. Iespējams, ka tāds gadījums izsistu no ierastajām sliedēm ari pārējos tīģerus, kuri piedalās šajā priekšnesumā, izceltos briesmīgs juceklis, varbūt pat zvēru dumpis. Vārdu sakot, obligāts katra numura panākumu priekšnoteikums ir ārkārtīgi rūpīgs, pedantisks darbs; tā ir ābeces patiesība, kas jāiegaumē katram, kurš nolēmis strādāt ar plēsīgajiem zvēriem. Man pat grūti iedomāties, kas notiktu, ja es pēkšņi iedomātos vispirms likt Ceilonam noiet pa kārti un tikai pēc tam pavēlētu Tibetai lēkt, nevis otrādi, kā viņi ir pieraduši darīt. Ja es mēģinātu panākt, lai Tibeta lec nevis no kreisās uz labo pusi, bet otrādi — no labās uz kreiso, droši vien pats iznāktu no būra slapjš kā žurka, tomēr neko nebūtu sasniedzis.

Tātad es ļoti rūpīgi nostiprinu podestu, lai tas stāvētu stabili, pēc tam uzlieku uz tā vēl kādu kastei līdzīgu statīvu. Mans palīgs pa to laiku iebāž būrī četrus metrus garu dzelzs stieni, uz kura uztīts plats, izšūts auduma gabals. Puisis ārpusē tur vienu stieņa galu, otru es novietoju uz paliktņa, un kopīgi mēs attinam un nolaižam līdz pat zemei zila samta portjeras. Tagad divus metrus augsta barjera starp būra sienu un podestiem ir gatava. Fatma jau sāk nemierīgi dīdīties. Nostājos viņai blakus tā, lai dzīvniekam būtu tikai viens ee|š uz izeju — lēciens pāri zilā samta barjerai. Fatma kāpjas atpakaļ, tālāk 110 manis, es viņai uzkliedzu un pliukšķinu pātagu, Fatma sāk skriet, skrējiens pāriet auļos, un tad viņas skaistais, spēcīgais ķermenis elastīgi uzšaujas gaisā un klusi pārlido pār augsto šķērsli. Fatmai seko Tibeta, tiesa gan, tas nenotiek bez rūkšanas un nelielas pretošanās, taču pēc tam arī viņa uzšaujas divu metru augstumā. Pēdīgi šādu lēcienu izdara Dēzija. Ceilons un Deilija, mūsu mazulīši, to vēl neprot. Viņiem tagad sākas neliela dresūras stunda, lai pamēģinātu iemācīt šo triku. Netālu no augstā šķēršļa ierīkojam otru — mazāku, turklāt arī paši aizšķērsojam jaunajiem dzīvniekiem atkāpšanās ceļu, nostājoties plati ieplestām kājām, lai Deilija nevarētu aizšmaukt mums garām. Taču nekāda pātagas plikšķināšana, nekāda trenkāšana pa būri nedod vēlamo rezultātu. Abi jaunie tīģeri ir izauguši cilvēku sabiedrībā un nemaz nebaidās no mums. Deilija gluži vienkārši mēģina izslīdēt mums starp kājām, un mēs pēdējā mirklī esam spiesti atlēkt sāņus. Tad stieni ar aptīto samta aizkaru noliekam zemē, un beidzot Deiiijai ir labpatika pārkāpt tam pāri. Kad šķērsli paceļam divdesmit centimetru augstumā, arī tad viņai vēl nav nekādu baiļu. Turpmākajos mēģinājumos šķērslis dienu no dienas tiks pacelts arvien augstāk un augstāk, līdz Deilija iemācīsies pārlēkt tam pāri, pazibot virs zilā samta kā svītrains zibens.

Turpretī Ceilonam nedrīkst pat ienākt prātā doma, ka viņam būtu jālec pār zilo barjeru. Viņam ir paredzēts pavisam cits uzdevums. Samta audums mazliet tiek pabīdīts sāņus — un starp būra restēm un aizkariem izveidojas šaura sprauga, tieši tik plata, ka Ceilons ar savu lielo galvu var izlīst cauri. Sī sprauga diendienā tiks sašaurināta, līdz Ceilons pieradīs ar galvu pabīdīt portjeru sāņus un tādā veidā aizskries no manēžas, nemaz neapgrūtinot sevi ar lēkšanu. Skatītājiem, redzot, cik veikli šis «slīmests un sliņķis» aizmanās prom 110 manēžas, būs skaļi jāsmejas.

Otrā rītā atkal patstāvīgi un bez kļūdām veicu visus uzdevumus. Es ievēroju, cik rūpīgi Ilaupts pats personiski katru reizi pārbauda, vai restes gar eju, kas ved no būra uz manēžu, ir labi sastiprinātas ar ķēdēm. Savādi gan, tam taču paredzēti desmitiem palīgu!

— Nē, šajā darbā ne uz vienu citu nedrīkst paļauties! — viņš teica, — Citādi var atkārtoties tas pats, kas 1929. gadā notika Nirnbergā. Tur kādam nelielam restorāniņam vēl līdz šai dienai ir saglabājies nosaukums «Pie lecošā tīģera». Tas notika pulksten sešos no rīta, tieši tādā laikā kā patlaban. Toreiz mūsu tīģeriene Betija no krātiņa izlauzās brīvībā, slaidiem lēcieniem šķērsoja manēžu un izskrēja no cirka uz ielas. Jātnieks Georgs Burkliards, kam iieši tad manēžā notika mēģinājumi, aiz pārsteiguma tik tikko neizvēlās no segliem. Uz ielas cilvēki pēkšņi ieraudzīja šādu ainu: iet sieviete ar tirgussomu rokās, un aiz viņas, somu apostīdams, kā paklausīgs suns slāj milzīgs tīģeris. Cilvēki sievietei kaut ko brīdinošu uzsauca, viņa pagriezās un bez samaņas nogāzās zemē. Taču Betija pārbijās vēl vairāk nekā šī sieviete un pa taisnāko ceļu caur atvērtu logu ielēca viesnīcas «Eiropa» restorāna telpā, kur ar dobju troksni neveikli nokrita tieši bufetes letes priekšā. Restorāna kalpotāja, kas pašlaik lēja alu, izbailēs spalgi iekliedzās un izspruka laukā, aizcirzdama durvis aiz sevis. Palikusi viena, Betija nomierinājās un sāka revidēt restorānu.

Pa to laiku visi cirka darbinieki metās gūstīt izbēgušo tīģerieni. Diemžēl to pašu darīja ari indiāņi,kuri pēc mēģinājumiem taja pašā cirkā nebija vēl novilkuši savus krāšņos kaujastērpus. Ja dresētājs būtu viens, viņš laikam gluži mierīgi spētu ievilināt Betiju transporta krātiņā, kas bija atvests pie viesnīcas. Taču uzbudinātie indiāņi ārā sacēla tik mežonīgu troksni, ka pārbiedētā Betija vēlreiz izlēca pa logu, kurš tagad bija aizvērts. Šķindēja plīstošs stikls, drumslas šķīda uz visām pusēm, bet tīģermāte pa kaklu pa galvu metās pāri pagalmam, gribēja pārlēkt pāri metāla žogam, bet aizķērās aiz kāda stieņa un palika karājoties gluži kā uz kniepadatas uzdurts kukainis. Tagad bija radies patiešām bīstams stāvoklis! Tomēr dresētājam izdevās atbrīvot dzīvnieku, kurš plosījās no sāpēm, un aizvest viņu atpakaļ uz cirku. Lai gan pēc pāris stundām no Leipcigas ar speciālu lidmašīnu ieradās veterinārķir- urgs, skaisto tīģerieni tomēr neizdevās glābt — un tās pašas dienas pievakarē viņa nobeidzās.

Jā, ir tīģeri, kuri paliek cirka darbinieku atmiņā uz visiem laikiem. Tāds, piemēram, ir Radža, Ceilona tēvs, kas savam skolotājam Hermanim Hauptam «par piemiņu» sakropļojis labo roku — vidējais pirksts viņam vairs nelokās. Vairākus mēnešus Haupts toreiz bija spiests pavadīt slimnīcā asinssaindēšanās deļ. Radža bija pēctecis vienam no tiem piecpadsmit Altaja tīģeriem, kuri 1912. gadā tika sagūstīti pēc vecā Sarazāni speciāla pasūtījuma. Pirms tam cirka afišās vienmēr bija figurējuši tikai «Bengālijas karaliskie tīģeri». Varenie sibīrieši tajā laikā bija īsta sensācija,- bet, tā kā viņu asinis vēl šodien plūst daudzu dresētu tīģeru dzīslās, bija vērts ziedot tos astoņdesmit tūkstošus marku, kurus Sarazāni toreiz vajadzēja izvilkt no kabatas un samaksāt ekspedīcijai. Noķert tīģeri dzīvu ir daudz grūtāk nekā to nošaut. Dzīvnieku ķērājs Delmonts, piemēram, pastāstīja šausmīgu gadījumu … Kāds resgalis, kas piedalījās šajā pasākumā, aiz neuzmanības iegāzās ķeramajā bedrē, kurā jau sēdēja tīģeris. Satracinātais zvērs tūlīt metās viņam virsū. Vienā mirklī, pirms kāds no klātesošajiem spēja apjēgt, kas notiek, zēna tēvs viņam pa pēdām ielēca bedrē. Viņš bija apbruņots vienīgi ar mednieka dunci. Delmontam šautenes nebija pie rokas, un, kamēr tos abus izdevās izvilkt no bedres, tēvs jau bija pagalam, bet puišelis tik smagi ievainots, ka pec pāris stundām aiz neciešamām sāpēm nomira. Ari tīģeris bija smagi cietis: viņam kaklā rēgojās briesmīgs naža dūriens, un dzīvnieku vajadzēja nošaut.

Jā, tīģeri atšķirībā no lauvām ir dārgs prieks. It sevišķi smags ir zaudējums, ja aiziet bojā dresēti, pieradināti dzīvnieki. Lai gan Sarazāni cirkam Pirmā pasaules kara laikā ar lielām pūlēm izdevās saglabāt sveikus un veselus savus plēsīgos zvērus, tomēr 1918. gadā pēkšņi tie gandrīz visi gāja bojā, jo bija baroti ar ienāšiem slimu zirgu gāju. Arī lielākā daļa vērtīgo zirgu tika inficēti ar šo briesmīgo, nedziedināmo slimību, kas bīstama pat cilvēkam. Līdzīgs gadījums bija arī slavenajam dresētājam Džjūiju- sam Sitam. Viesizrāžu laikā viņam vienā reizē nobeidzās visi divdesmit pieci lauvas, kuri bija baroti ar ienāšiem slimojušu zirgu gaļu.

Tātad divas reizes biju demonstrējis visus priekšnesuma numurus no sākuma līdz galam agri no rīta tukšam amfiteātrim un sapratu, ka puspiecos man vairs nav ko cel- lies: ja jau darbs sokas 110 rīta, tāpat veiksies arī vakarā, kad amfiteātris būs skatītāju pilns.

Administrators Stroma kungs gāja vienoties par to ar Sarazāni kundzi, taču, man par pārsteigumu, atgriezās, saņēmis atteikumu: nē, šomēnes es nevarēšot uzstāties ar tīģeriem, tas būs iespējams tikai nākamajā mēnesī, tāpēc ka programmā tagad paredzēti lāči. Pusi dienas staigāju sarūgtināts un īgns. Mana godkāre bija aizskarta. Nav nekāds joks — es šo numuru biju apguvis sešās dienās, bet tagad teiks, ka man bijis vajadzīgs vesels mēnesis! Turklāt beidzas apdrošinājuma termiņš un būs jānoslēdz jauns līgums. Nolemju piezvanīt Sarazāni kundzei pats. Starp mums notiek gara, nervoza saruna, neviens negrib piekāpties, beidzot saņemu viņas piekrišanu: sestdienas pievakarē lāču izrāde tiks atcelta un uzstāsies mani tīģeri. Lai noliek, pret šo laiku man nav nekādu iebildumu! Ceru, ka skatītāji nebūs sarūgtināti, lāču vietā ieraugot tīģerus.

Daži mūsu senie paziņas nez kā bija uzzinājuši par maniem agrajiem rītu «vingrinājumiem ar tīģeriem». Negaidot piezvanīja mans vecais angļu valodas skolotājs doktors Edamss. Viņam esmu pateicību parādā, ka zinu šo valodu mazliet labāk, nekā parasti zina pēc reālģimnāzi- jas beigšanas. Arī tas ir viņa nopelns, ka esmu aizvadījis ne vienu bezmiega nakti vien, daudzas pēcpusdienas un vakarus nemaz neskaitot, mācīdamies angļu valodas vārdus un lasīdams grāmatas angļu valodā, bet nevarēju nodoties patīkamākam darbam, piemēram, taisīt putnu kūti vai audzēt pundurvistiņas. Viņš jautāja, vai cs nemaz nebaidoties, domājot par rītdienas «pirmizrādi».

— Daudz mazāk nekā toreiz pirms jūsu kontroldarbiem angļu valodā! — es atbildēju.

Sākām runāt, cik būtībā nepareizs ir plaši izplatītais uzskats par «bezrūpīgo bērnību». Protams, zēna gados parasti nav vajadzības rūpēties par pārtiku un apģērbu, bet bērni taču arī nekad nedomā par tādām lietām. Turpretī man šķiet, ka visu deviņu skolas gadu laikā nav bijusi diena, kad mani nebūtu nomākušas kādas raizes, kad es ar uztraukumu nebūtu gaidījis nākamo rītu… Gan kontroldarbs, gan bažas, ka skolotājs atdos man atpakaļ jau rakstīto darbu, kurā varbūt esmu pieļāvis rupjas kļūdas, gan mājas uzdevumi, kas nav pareizi izpildīti, gan šaubas, vai tikai mani pārcels uz nākamo klasi. Cik draudošs šķita gatavības eksāmens, kas tuvojās neatvairāmi kā melns negaisa mākonis! Protams, tagad, to atceroties, viss šķiet sīkums, taču skolēnam tā ir visa viņa dzīve, kur katrs notikums ir ārkārtīgi nozīmīgs. Ja es šodien mokos ar tīģeriem, tad tikai tāpēc, ka pats tā gribu, varu arī no šī pasākuma atteikties. Un mans vecais angļu valodas skolotājs man piekrita. Jā, tiešām, arī viņš kādreiz vieglāk uzelpojis tikai pēc tam, kad valsts eksāmeni jau bijuši aiz muguras un diploms kabatā.

Nē, es labāk esmu ar mieru katru dienu ieiet krātiņā pie tīģeriem nekā atkal rakstīt kontroldarbus angļu valodā! Ja pirms «izrādes» tomēr esmu satraukts, tas nebA.t nav tīģeru dēj; manu satraukumu izraisa doma, ka ut mani lūkosies vairāki tūkstoši acu pāru, apskatot gluži kā aktieri uz skatuves. '

Pēcpusdienā pulksten trijos sēžu pirmajā rindā uz krēsla, kas apvilkts ar sarkanu samtu. Tā ir viena no privileģētajām vietām, kur putas no zirgu nāsīm un putekļi, kas ceļas zem ziloņu kājām, tiek šķiesti tieši sejā. Noskatos cirka programmas pirmo daļu: tīrasiņu auļotāju, kam sīkais ponijs Bebijs desmitiem reižu izskrien caur kājām, zvēru parādi, dresētu melnu zirgu grupu, kurus ved Sarazāni kundze pati, lēcienu zem cirka kupola, ko izpilda akrobāts Kīblers. Pēc tam ir starpbrīdis — un, klaunu jokiem skanot, manēžā tiek uzstādīts liels, apaļš krātiņš. Atskan spalgie zvana treļļi, skatītāji trokšņaini sēžas savās vietās. Krātiņš jau pārsegts ar lielo tīklu, un tad es izdzirdu satraukto Haupta balsi:

— Doktor, kur jūs esat? Tagad taču jūsu kārta!

Velti viņš uztraucas, acīmredzot aizmirsis, ka man nevajag ne pārģērbties, ne grimēties, ka es ieiešu krātiņā savā parastajā ikdienas apģērbā.

Aizeju aiz kulisēm. Pieci tīģeri jau ir ielaisti tunelī, tiem seko Gita, bet viņai pa pēdām arī es iespraucos ejā. Viss notiek tieši tāpat kā divu iepriekšējo mēģinājumu laikā. Nosēdinu savus sešus kaķus un paklanos publikai, ka man bija vēlēts, — arī tas ietilpst programmā. Tad uak Tibetas lēciens uz priekšu un atpakaļ, lai slavēts dievs! — viņa pat nemēģina izvairīties. Pēc tam atstiepju trešo podestu, pārbaudu, vai tas stāv pietiekami stabili, lai Fatma kūleniski nenogāztos. Visi trīs tīģeri, kas sēž pa labi, cits pēc cita uzlec uz podestiem, un cs dodu tiem komandu apsēsties uz pakaļkājām. Pats jūtos atvieglots, redzot, ka dzīvnieki sastingst šajā pozā kā akmens tēli un publika aplaudē.

Gita pali bez uzaicinājuma pieslīd pie podesta, no kura viņai jālec man pār galvu. Taču, pirms tīģeriene sadūšojas lēkt, man viņa atkal jāpierunā, tomēr ne tik ilgi kā pirmajā reizē. Nu viņa jau pārslīdējusi man pāri. Publika atkal aplaudē. Es nemaz nepagūstu paklanīties, kā paredzēts, uz visām pusēm, jo palīgs starp krātiņa stieņiem jau pabāž man riņķi. Šoreiz tas ir aplaistīts ar benzīnu un deg gaišās liesmās.

«Kaut nu nenosvilinātu apģērbu!» es nodomāju.

Gita atkal veras man acīs ar ilgu, caururbjošu skatienu. Viņa atkal grasās lēkt garām, taču cs esmu mierīgs: viņa lēks, kā vajag, — caur riņķi. Tā, nu jau viņa nedzirdami aizslīd uz savu vietu, bet es klanos, pulēdamies turēt degošo riku tālāk no savām biksēm …

Ceilons — mūsu izlutinātais, 110 pudeles barotais, dūšīgais «mazulis» — ilgi pārdomā, vai vērts rāpties augša uz podesta un balansējot pa dēli pāriet uz otru pusi. Kamēr viņš uzmanīgi un cienīgi so|o, steidzos viņam pa pēdām, lai piespiestu viņu veikt šo pašu ceļu atpakaļ, un viņš to ari izdara. Taču, sasniedzis sākuma punktu, viņš nez kāpēc negrib nokāpt 110 podesta, bet apgriežas, lai gājienu atkārtotu vēlreiz. To nedrīkst pieļaut, jo gribu demonstrēt visu numuru precīzi, bez mazākās kļūdas, lai gan publika droši vien šīs mazās novirzes no programmas nemaz neievērotu. Tāpēc ar pātagu nopliukšķinu Ceilonam pašā deguna priekšā. Jebkurš no četriem savvaļas tīģeriem, lai cik ļauni un neganti tie būtu, atkāptos. Bet Ceilonu, kurš vēl nesen gulēja savas saimnieces gulta, šāda plikšķināšana nemaz neietekmē. Tad ar pātagu viegli pieskaros pie viņa ķepām. Tā ir kļūda, to es tūlīt saprotu, jo tīģeri nav pieraduši, ka tādā vietā viņus aiztiek ar pa- tagu. Ceilons ir sašutis, viņš pagriežas un sāk rēkt; es skaidri redzu, kā viņa rīklē mēles malas paceļas uz augšu, veidojot «liekšķeri». Aizvainotais džungļu karalis paceļ ķepu un gatavojas iecirst man pļauku. Tā ir pavisam īsa mizanscēna, un skatītāji droši vien neko nav pamanījuši, bet mani satrauc tikai viens: kaut 11u Ilaupts neattaisītu durvis un neienāktu krātiņā! Par laimi, viņš nav aizmirsis mūsu norunu. Ar paceltām rokām stāvu un mierīgā tonī pierunāju Ceilonu. Beidzot viņš kļūst rāmāks, viņa dusmas pierimst — un viņš majestātiski dodas uz savu vietu.

Kā parasti, vecā, niknā Gita manēžu atstāj pirmā; es uztaisu no augstajiem podestiem barjeru, paša virsū vēl uzliekot mazo paaugstinājumu (pavisam nesen tas piederēja dresētājam Suseram, kuru saplosīja tīģeri), citai pēc citas lieku Tibetai, Fatmai un Dēzijai ar slaidu lēcienu pārlidot pār zila samta barjeru — gluži tāpat ka mēģinājumā.

Manēža nu ir tukša. Nometu sāņus nūju un pātagu, paklanos un gribu iet prom, bet tad aiz muguras izdzirdu Haupta balsi:

— Griezieties atpakaļ! Paklanieties publikai vēlreiz!

Daudzo acu skatienu mazliet samulsināts, neviļus paklausu šim uzsaucienam, un pēkšņi man blakus uzrodas meitene, kura pasniedz neganti mirdzošu lauru vainagu, apvītu ar sarkanu lenti. Nu gan es nozudu skriešus!

Nākamajā vakarā pēc savas otrās — svētdienas uzstāšanās sēžu Sarazāni kundzes omulīgajā dzīvojamā vago- niņā un dzeru tēju. No milzīgās cirka telts puses skan mūzika, tur priekšnesumi turpinās. Direktore man svinīgi pasniedz skaisti noformētu apliecību, kurā teikts, ka pec trīsarpus stundu ilga darba ar sešiem karaliskajiem tīģeriem es patiešām viens pats, bez citu palīdzības esmu atkārtojis visu cirka numuru ar tiem.

— Jūs patiešām esat uzstādījis īstu rekordu! — sniedzot apliecību, atzinīgi saka Sarazāni kundze. — Varbūt jums labāk patiktu braukāt ar maniem tīģeriem pa plašo pasauli neka sēdēt Berlmē pie rakstāmgalda? Ja gribat, esmu ar mieru kaut šobrīd noslēgt ar jums kontraktu uz četriem mēnešiem!

Kurš vīrietis, kas zēna gados aizrāvies ar Kārli Maju un piedzīvojumu literatūru un, paslēpies zem brezenta jumta, «par zaķi» braukājis līdzi ceļojošajam cirkam, — kurš vīrietis šajā brīdī nebūtu saviļņots, juzdams, ka viņa senie sapņi top par īstenību … Taču tic ir klusi, pat pašam no sevis dziļi noslēpti sapņi, kuru piepildījums nācis ar divdesmit gadu nokavēšanos. Cik žēl, ka šāda iespēja dota tik vēlu, kad vairs nekas nav labojams…

Es devos uz mājām, vezdams sev līdzi papīrā ietītu lauru vainagu, un aizrakstīju profesoram Kēleram vēstuli:

«Vai Jus vēl atceraties, ko toreiz, braucot pilsētas elektriskajā vilcienā, mēs runājām? Man izdevās realizēt daļu no mūsu plāna.» Un vēstulei pievienoju nelielu izgriezumu 110 avīžu raksta par «doktoru X», kurš Sarazāni cirkā strādājis būri ar tīģeriem.

NOTIKUMS PARĪZĒ

Redakcijas rakstā, kas bija ievietots žurnālā «Hluslrieles Blatt» sešas nedēļas pec tam, kad tika publicēta ziņojumu sērija par manu veiksmīgo eksperimentu ar tīģeriem, teikts:

«Mūsu publicētie materiāli par eksperimentu ar tīģeriem izraisīja vēstuļu plūdus redakcijā. Daudzās šadi mēģina- jumi tiek nosodīti, jo doktora Gržimeka veiksmīgais eksperiments nepelnīti graujot profesionālo dresētāju autoritāti publikas acīs. Taču mēs gribam iebilst: Gržimeka darbs ar Sarazāni tīģeriem nepavisam nenozīmē, ka ikviens, kam ienāk prātā, var ieiet krātiņā un dresētāja vietā demonstrēt numuru ar plēsīgajiem zvēriem. So apgalvojumu, kas ir pats par sevi saprotams, negaiditi drīz apstiprināja bēdīgie notikumi Parīzē.

Pēc tam kad doktors Gržimeks bija beidzis savus izmēģinājumus ar tīģeriem, ziņojumi par tiem parādījās Eiropas valstu presē. Taču tajos tika noklusēts, kas tieši veicis šos oriģinālos izmēģinājumus. Sešas nedēļas vēlāk, novembra sākumā, slavenais Parīzes Medrāno cirks paziņoja publikai, ka gatavojas atkārtot tādu pašu eksperimentu. Arī šoreiz ar sešiem karaliskajiem tīģeriem uzstāsies «neprofesionāls» dresētājs, proti, slavena kinoaktrise Džīna Manē. Nepagaja ilgs laiks — un vācu dienas laikrakstos parādījās īsi ziņojumi, ko ilustrēja fotoattēli par smago traģēdiju, kas norisinājusies Medrāno cirkā. Tā kā mūsu žurnāla lasītājiem, kuri ir iepazinušies ar materiāliem par doktora Gržimeka veiksmīgo eksperimentu, varētu rasties īpaša interese par to, mēs nolēmām aprakstīt notikušo visos sīkumos, kurus esam savākuši no avīžu izgriezumiem un vēstulēm, ko redakcijai atsūtījuši mūsu lasītāji Parīzē.

Franču žurnāls «L'Illuslration» 1942. gada 21. novembrī rakstīja: «Medrāno cirks ziņoja par sensacionālu izrādi, ar kuru tas gatavojās pārsteigt publiku šā gada 13. novembrī: kinozvaigzne Džīna Manē uzstāsies arēnā ar sešiem karaliskajiem tīģeriem, no kuriem viens ir sevišķi bīstams, jo agrāk jau vairākas reizes ievainojis dresētājus, Diemžēl viņas pirmajai izrādei bija lemts kļūt arī par pēdējo.

Džīna Manē parādījās būrī elegantā, baltā tērpā un gariem lakādas zābakiem kājās. Sīs tīģeru grupas pastāvīgā dresētāja Spesardi kunga pavadībā viņa ārkārtīgi drosmīgi staigāja starp svītrainajiem plēsoņām, deva tiem komandas un sloksnēja tos ar pātagu. Viņa izturējās tik pārliecināti un izaicinoši, ka jebkurš savvaļas dzīvnieku speciālists sāktu baidīties: tas labi nebeigsies; turklāt viens no tīģeriem jau sāka izrādīt viņai mēmu pretestību, kas liecināja par pieaugošām briesmām. Izrāde bija apmēram pusē, kad Džīna stāvēja pie tīģera, vārdā Ro- jāls, un, tā kā tas negribēja iet uz savu vietu, iesita tam ar pātagu. Satracinātais dzīvnieks, plaši atplētis rīkli, acumirkli metās virsū aktrisei un sagrāba to aiz galvas. No spēcīgā trieciena Džina pakrita zemē, bet publika no šausmām sāka kliegt. Tā kā dresētājs, kas tūlīt piesteidzās pie aktrises, «apstrādāja» tīģeri ar nūju un patagu, dzīvnieks svaidījās pa būri, bet nelaida vaļā savu upuri, kas drīz vien zaudēja samaņu. Pārējie tīģeri pielēca pie Rojāla, lai gūtu savu daļu medījuma. Džīnai tika norauts zābaks. Beidzot ugunsdzēsēji vērsa pret tīģeriem spēcīgu ūdensstrūklu, bet drosmīgais palīgs Zozefs Kos- lārs bezbailīgi metās starp zvēriem, kuri plēsās ap laupījumu, un sita ar nuju pa labi un pa kreisi. Arī viņu sagrāba kāds tīģeris, un tagad manēžā skats bija tads, it kā tīģeri spēlētos ar divām lellēm sārtā, ar asinīm krāsota ūdenī. Kad nekā citādi vairs nebija iespējams palīdzēt, cirka kalpotāji un kāds vācu virsnieks sāka šaut uz dzīvniekiem ar pistolēm. Beidzot tīģeri cits pēc cita atstāja krātiņu. Kad Rojāls palaida savu upuri, otrs tīģeris to tūlīt sagrāba aiz rokas un aizvilka pie paša režģa. Kamēr dzīvnieku dzina prom, nelaimīgā aktrise, negaidot atguvusi samaņu, pieķērās pie krātiņa stieņiem un atrada sevī pat tik daudz spēka, lai, turoties pie tiem, pieceltos kājās. Spesardi kunga atbalstīta, viņa spēra dažus soļus. Pēc tam viņa tika aiznesta prom.

Tā kā krātiņā atradās dresētājs, kas neļāva tīģerim palikt uz vietas, tad izdevās panākt vismaz to, lai dzīvnieks nesaplosa savu upuri un pārējie nepiedalās «laupījuma dalīšanā». Džīnu Manē aizveda uzMarmotāna hospitāli, kur viņa atrodas vēl tagad visai smagā stāvoklī. Divus stipri ievainotos tīģerus — Radžu un Cēzaru — tajā pašā vakarā apskatīja ķirurgi. Lai dzīvniekus iemidzinātu, tiem pulksten divdesmit trijos deva gardenālu: vienam ar pienu, bet otram, kas mazāk uzticējās cilvēkam, — ar gaļas gabalu. Kad šo dzīvnieku reakcija kļuva gausāka, tiem iešļircināja vēl trīs devas morfija. Veterinārķirurgs doktors Martins izvilka no Radžas ķermeņa piecas lodes, vienu no tām izdevās atklāt tikai ar rentgenaparātu, bet no Cēzara ķepas izoperēja divas lodes. Operācija ilga divas stundas.

Otrā dienā Spesardi kungs, kā parasti, uzstājās cirka arēnā. Tiesa gan, šoreiz viņa numurā piedalījās tikai četri, nevis seši tīģeri kā parasti. Taču šo četru vidū bija arī iepriekšējā vakara traģēdijas vaininieks Rojāls, tāpat Aramiss, kuram kaklā vēl bija palikusi lode …

Māņticīgi cilvēki šo drausmīgo notikumu izskaidro ar dienu un datumu, kad notikusi izrāde: piektdien, trīspadsmitajā novembrī. Mūs notikušais vedina uz daudz nopietnākām pārdomām. Profesionāls dresētājs, gadiem ilgi strādājot ar dzīvniekiem, pieradina tos pie noteiktiem žestiem, komandām, pieskārieniem ar pātagu, pie noteiktas dresētāja pozas. Viņš ir ieaudzinājis dzīvniekos pastāvīgu respektu, un tas palīdz viņam likt zvēriem sajust, ka viņa pārākums ir nesatricināms. Pat tad, ja dzīvnieks nepaklausa, kad dresētājs grib pakļaut to savai gribai, cilvēkam ar stingru balss intonāciju vien jāliek tam sajust savu spēku, savu gribu, kas liek tam padoties. Ar kliedzieniem un draudēšanu, kas dzīvniekus uzbudina, nekas nav panākams. Dažkārt pat svešs, nedzirdēts vārds tādā brīdī var kaitēt.

Mēs gribam piebilst, ka, par spīti uzbudinājumam un cilvēka asiņu smakai, sadumpojušies tīģeri tomēr atkāpās dresētāja priekšā, lai gan viņš uz tiem nešāva ar pistoli. Notikusī drāma liecina, ka dresētājam pat vislielākā drosme darba ar plēsīgajiem zvēriem nevar aizstāt profesionālas iemaņas un zvēra psiholoģijas izpratni.»

No citām franču avīzēm uzzinājām vel dažas detaļas par šo notikumu. Kādas filmas uzņemšanas laikā 1929. gadā Džīnai Manē vairākas reizes bijusi nepieciešamība ieiet krātiņā pie plēsīgiem zvēriem. Un, lai gan viņa toreiz, kā pati atzinusies, nav spējusi pārvarēt bailes, šī nelielā pieredze ir bijusi par iemeslu, ka viņa ķērusies pie tik riskanta pasākuma kā uzstāšanās Medrāno cirka. Savu drosmi un vīrišķību viņa pierādījusi ne vienu reizi vien, filmējoties lidotājas lomā un lecot ar izpletni. Pirms aktrises uzstāšanās dresētājs nodarbojies ar viņu pie zvēriem tikai piecas dienas. Nelaime notika tāpēc, ka viņa pārāk stipri iesita tīģerim Rojālam, kurš necieta pat visvieglāko pātagas pieskārienu. Turklāt, kā par postu, Džīna šajā mirkli bija novērsusies un noliekusi galvu, tādējādi atklājot satracinātajam dzīvniekam kaklu — visizdevīgāko vietu uzbrukumam. Ja Rojālam nebūtu aplauzti apakšējā žokļa priekšējie zobi, upurim kakla skriemeļi būtu pagalam. Veselas divas minūtes tīģeris staipīja upuri pa sprostu, kamēr dresētājs, klaigādams līdz aizsmakumam, deva rīkojumus palīgiem, kuri stāvēja ārpusē aiz režģa. Diemžēl viņa pavēles nebija iespējams tūlīt izpildīt: sākumā netecēja ūdens, jo krāns bija iesprūdis, pēc tam strūkla izlauzās ar varenu speķu un trāpīja nevis tīģerim, bet dresētājam Spesardi kungam, krietnu brīdi padarot to aklu. Atvērt durvis uz izejas tuneli viņš neuzdrošinājās, jo Rojāls noteikti mēģinātu paķert upuri sev līdzi — un tad šaurajā eja izveidotos niknā cīņā saķērušos tīģeru kamols, ko izšķirt nebūtu iespējams. Spesardi kungam nebija atļaujas izrādes laika nēsāt revolveri. Lielajā jucekli nomaldījusies lode ievainoja kādu skatītāju.

Šī tīģeru grupa bija dresētāja Spesardi personisks īpašums, viņš bija nopircis dzīvniekus no Ilāgenbeka. Viens no dzīvniekiem, kas nemaz nebija notikuma dalībnieks, aizgāja bojā. Tas bija Radža, kam bija saplosīta niere un sašauta vēdera plēve. Kinoaktrise Džina Manē pēc divus mēnešus ilgas ārstēšanās iznāca no slimnīcas ar dziļām rētām sejā un uz kakla. Viņas kreisā roka bija paralizēta …»

KĀ PELĒKAIS PAPAGAILIS PAZĪST SAVU SAIMNIEKU

Ātrvilciens nakti traucās no Stutgartes uz Berlīni. Guļamvagonā piecpadsmito vietu bija aizņēmis kāds advokāts, kuram agri no rīta Berlīnē vajadzēja vadīt tiesas prāvu, un viņš droši vien sapņoja par savu runu tās nobeigumā. Virs viņa — sešpadsmitajā vietā — gulēja kāds cits pasažieris, stingi blenzdams zilajā naktslampiņā pie griestiem, un lauzīja galvu par savādajiem ceļabiedriem, kas viņam šoreiz bija gadījušies. Tā bija dīvaina sajuta — bezpalīdzīgi, tikai pidžamā atrasties guļamvietā virs gluži sveša cilvēka, kurš vakarā iepazīstoties bija neskaidri nomurminājis vienīgi savu vārdu un no kura dusasvietas tagad nāca savādi trokšņi, skaņas, ko, saudzīgi izsakoties, varētu nosaukt par nepieklājīgām. Pasažieris sešpadsmitajā vietā (tas biju es) visu nakti valdīja sašutumu, bet agri no rīta, pulksten septiņos, izgājis uz Anhaltes stacijas perona, smējās no visas sirds, kad uzzināja, ka skaņu avots bijis nevis viņa ceļabiedrs, bet gan papagailis Agate. Tik dabiska šo nepieklājīgo skaņu atdarināšana bija pirmais, ar ko Agate sāka savus parodista mēģinājumus. Kā izrādījās, papagailis advokātam bija atvests pavisam nesen un nodzīvojis pie viņa Stutgartē tikai dažas dienas, kur uz laiku ticis ievietots vienā būrī ar citu papagaili. Taču tā bijusi kļūda: katru reizi, kad saimnieks gribējis paglaudīt vienu no papagaiļiem, otrs ļoti sāpīgi ieknābis viņam rokā. Advokāts rādīja man divas dziļas, sarkanas brūces, kas liecināja par Agates dziņu aktīvi darboties. Tāpēc es nebrīnījos, ka mans ceļabiedrs tik viegli bija ar mieru šķirties no šī putna un atdot to man. Tā es kļuvu par Agates saimnieku.

Iegūt savā īpašumā īstu, lielu papagaili — tāds no bērna dienām bija mans sapnis. Vecajai, aristokrātiskajai dāmai, kura tajā laikā īrēja dzīvokli virs mums, piederēja papagailis — un tieši sarkanzaļā amazone. Dāma bija man stingri apsolījusi, ka pēc viņas nāves es mantošu viņas mīļoto Loru. Kādu dienu mana māte kaut kur aizbrauca, palūgusi krietno fon Vinklera jaunkundzi vakarā nolikt mūs, bērnus, gulēt. Viņa bija dziļi pārsteigta, izdzirdējusi, ka parasto vakarlūgšanu papildinu ar savu lūgumu dievam:

— Mīļo dieviņ, izdari, lūdzams, tā, lai labā Vinklera tante drīzāk nomirst un lai es dabūju viņas papagaili…

Labi, ka nepiepildās visas skaidrās lūgšanas, kas no neskaitāmiem ciemiem un pilsētām tiek raidītas uz debesīm. Drīz pēc tam zaļais papagailis nobeidzās un viņa izbāznis, būrī ievietots, greznoja senlaicīgo istabu Stacijas ielā, kur mēs toreiz dzīvojām, bet vecā, krietnā fon Vinklera jaunkundze ir sveika un vesela vēl šobaltdien.

Tagad, pēc vairākiem gadu desmitiem, mans sapnis tomēr ir piepildījies — esmu kļuvis par īsta, liela papagaiļa īpašnieku. Vakarā, pārnācis no darba, uzmanīgi iebāžu Agates būrī labo roku, aiz piesardzības uzvilcis tajā ādas pirkstaini. Viņa tūlīt ieķeras tajā ar knābi. Tad pastiepju viņai koka pavārnīcu. Agate paceļ savu sudrabaini pelēko kāju, satver pavārnīcu un, brītiņu šaubījusies, tomēr nolemj uzrāpties uz tās. Pēc tam notiek kas tāds, ko es nemaz neesmu gaidījis. Papagailis nepaliek sēžot uz pavārnīcas, bet sāniski pievirzās pie durtiņām un acumirklī pārvietojas uz manu kailo roku, bet pa to uz pleca. Mani pārņem bailes, jo atceros Stutgartes advokāta saknābāto plaukstu, bet man tuvumā nav nekā, ar ko varētu aizkavēt Agates tālāko ceļošanu. Taču papagailis, iekārtojies pēc iespējas ērtāk man uz pleca, sāk ar knābi vieglitiņām mani plucināt aiz auss.

Satraukts es viņu laipni uzrunāju, un — paskat tik! — Agate sabož spalvas un noliec sudrabaino galviņu, lai cs lo varētu pakasīt: tātad draudzība ir noslēgta. Nākamajā dienā atkal pastiepju Agatei pirkstu — putns vairs neknābj, toties jo centīgi, sēdēdams man uz pleca, izplucina manas vecās, mājas jakas apkakli, kamēr es pats runāju pa telefonu.

Pie galda Agate pieklājīgi sēž uz papīra lapas un mielojas ar maziem ēdiena kumosiņiem, kuri viņai tiek pasniegti. Agates iecienītais ēdiens ir kartupeli. Viņai garšo arī kēkss, ja tas iepriekš izmērcēts. Tāpat viņa neatsakās no gaļas un desas. Līdzko es izeju no istabas, Agate sāk svilpot. Viņai atbildot, arī es uzsvilpoju, un tā mēs sasaucamies pa visu māju. Kā liekas, Agates iepriekšējais saimnieks bijis īsts mākslinieciskās svilpošanas meistars, jo iemācījis viņai veselas ārijas ar visādiem sarežģītiem treļļiem. Nav nemaz ko domāt, ka es varētu atkārtot kaut vienu no viņas muzikālajām frāzēm. Baidos, ka, klausoties manos nemākulīgajos muzikālajos vingrinājumos, Agate drīz vien aizmirsis daudz no tā, ko viņa zinājusi, un sāks izdot tādas skaņas, kas mūzikas cienītājiem iedvesīs šausmas .,.

Pēc neilga laika man uz dažām dienām vajadzēja aizbraukt. Kad atgriezos, mūs apciemoja vectētiņš un vecmāmiņa. Stāvam visi trīs pie būra, un skaidri redzams, ka Agate sāk uztraukties. Negaidot viņa sakampj manu pirkstu, tvēriens nav pārāk sāpīgs — un tomēr… Vakariņu laikā Agate ir gaužām sadrūmusi, kaut arī sēž uz galda. Tomēr viņa pieiet pie vectētiņa, lai saņemtu gabaliņu desas. Uz vecmāmuļas pastieptās rokas Agate atsakās kāpt. Bet, kad esmu izgājis no istabas, viņa iecērt ar knābi vectēvam plaukstā, atstādama tur nelielu, bet dziļu un stipri asiņojošu brūci. Nabaga vecmāmuļai kļūst nelabi…

Pēp divām dienām Agate kādam manam ciemiņam saknābj roku līdz asinīm.

Vēlāk pie mums viesos ierodas divi kinooperatori. Abi apgalvo, ka Dienvidamerikā viņiem bieži nācies būt saskarē ar papagaiļiem, lai mēs velti neuztraucoties, gan viņi pratīšot ar Agati tikt galā. Agate pamatīgi iecērt rokā abiem; no viena tikai ar grūtībām izdodas viņu atraut. Mani leikoplasta krājumi ir jau gandrīz izlietoti.

Agate veselu nedēļu paliek mājās viena ar kādu meiteni, kas viņu kopj. Tomēr ne reizi putns nav ar mieru uzrāpties viņai uz rokas. Kad atgriežos es, Agate, tāpat kā agrāk, uzticas tikai man. Lai gan visi pārējie izturas pret viņu laipni, viņa tos ignorē. Vēl šodien, kad pagājis tik daudz mēnešu, viņa cenšas ieknābt visiem, tikai ne man. Sī sevišķā mīlestība tomēr ir apbrīnojama. Pašlaik man mājās dzīvo divi veci vilki, kuri ir pavisam pieradināti, taču neviens neapgalvo, ka pret mani tie izturētos ar lielāku uzticību nekā pret citiem. Tāda negaidīta iemīlēšanās un stūrgalvīga uzticība vienai noteiktai personai var būt raksturīga vienīgi monogāmiem dzīvniekiem, kas nodibina ģimenes dzīvi tikai reizi mūžā. Nav nekādu šaubu, ka Agate uzskata mani par savu dzimumpartneri. Bet es pat nezinu, vai viņa ir vīriešu vai sieviešu kārtas pārstāve, kā tas parasti ir ar tiem putniem, kuriem abu dzimumu pārstāvjiem ir vienāds apspalvojums. Es nezinu arī, cik viņa veca.

Kasot Agatei galviņu, man reizēm izdodas viņu apmānīt — un kopā ar maniem pirkstiem vēl kāds var iebāzt roku viņas spalvās, bet es pēc tam savējo uzmanīgi varu noņemt nost. Taču Agate ļoti īsu bridi ļauj svešiem pirkstiem bužināt sevi, pēc tam viņa aizgriež skaisto, sudrabaini pelēko galvu prom.

Es gribu iemācīt Agatei svilpot kaut ko jaunu. Diemžēl nekas dumjāks man neiešaujas prātā kā populārā dziesmiņa «Lilī Marlēna», un es divdesmit trīsdesmit reižu nosvilpoju viņai priekšā melodiju «Kazarmās pie vārtiem…». Kad viņa man iztālēm kaut ko nosvilpo, es, viņai atbildot, atkārtoju vienu un to pašu frāzi — «Kazarmās pie vārtiem …». Jāpiebilst, ka Agate zina krietni daudz visvisādu svilpienu. Viņa nekad nesvilpo pēc kārtās vienu un to pašu, bet maina savus signālus. Tomēr «Lilī Marlēnu» viņa neatkārto tik drīz, turpretī asos un griezīgos lokomotīves svilpienus, kas skan uz ielas, atdarina ar lielu sajūsmu, turklāt tik spalgi, ka jābāž vai ausis ciet. Cerēsim, ka viņa neiemācīsies atkārtot ari trauksmes sirēnas kaucienus!

Pirms Agates ienākšanas mūsu mājā mēs bijām izstrādājuši īpašu svilpienu signalizācijas sistēmu, lai plašajā trīsstāvu celtnē ģimenes locekļi varētu sazināties. Tagad tas vairs nepavisam nav iespējams, jo neviens nevar saprast, kurš kuru un uz kurieni sauc.

Pie mums ciemos atnāk kaimiņš. Kamēr viņš runā ar mani, blakusistabā kāds negaidot sāk skaļi smieties — Agate šādus smieklus demonstrē pirmo reizi, lai gan mūsu mājā viņa dzīvo jau vairāk nekā mēnesi. Kaimiņš pieceļas:

—   Piedodiet, es nezināju, ka jums ir viesi…

Esmu ievērojis,-ka Agatei visvairāk patīk runāt un svilpot, ja viņa atrodas blakusistabā aiz puspievērtām durvīm. Ar mazo Mihaelu viņa negrib draudzēties. Kad Agate sēž uz galda, bet zēns skraida ap to, viņa, pastiepusi kaklu uz priekšu, sīkiem solīšiem pa galdu dzenas viņam pakaļ.

Kopš kāda laika Agate sākusi saukt «ini-a-u», lai gan mūsu mājā sen nav bijis neviena kaķa. Vēl pēc pāris dienam viņa, uzbozusi spalvas, atkārto savu skaļo «lia-ha- ha» katru reizi, kad pie viņas būra pienāk kāds no mūsu suņiem. Kad es pārlieku viņu no galda atpakaļ būrī, viņa dobjā balsi saka «gobo». Ja Agate to būtu teikusi jau pašā sākumā, kad ieradās mūsu mājā, es droši vien būtu nokristījis viņu par Gobo 1111 uzskatītu, ka mūsu papagailis ir «viņš», nevis «viņa».

Reiz, iedams pa kāpnēm uz otro stāvu, cs svilpoju «Liii Marlēnu». Pēkšņi no apakšstāva pavisam skaidri atskan motīvs «Kazarmās pie vārtiem…». Priecīgi pārsteigts, apstājos un pieķeros pie margām.

—   Hedviga, vai tā bijāt jus, kas tikko svilpoja?

—   Nē.

—   Tātad tā bija Agate, beidzot tomēr iemācījusies! — es līksmi iesaucos.

Bet tad no bērnu gultiņas puses atskan apmierināta ķiķināšana: kā izrādās, Mihaels mani izāzējis.

Taču pēc trim dienām Hedviga pavisam nopietni apgalvo, ka papagailis patiešām nosviipojis «Liii Marlēnu». Taču es esmu kļuvis neticīgs un šaubos. Jā, tieši mēnesi pēc tam, kad biju sācis Agatei svilpot šo melodiju, es pats dzirdēju, ka viņa to atkārto. Sēžu pie rakstāmgalda un dzirdu, ka lejā, pirmajā stāvā, Agate vairākas reizes pēc kārtas nosvilpo «Kazarmās pie vārtiem …».

Dienā putns tup būri uz balkona un baida garāmgājējus. Cilvēki sāk nervozi atskatīties, jo kāds viņiem uzsvilpj. Tikai nedaudzi saprot, ka tas ir papagaiļa nedarbs. Pēc tam Agate sāk tarkšķēt kā ass, griezīgs zvans. Mani ģimenes locekļi, kuriem šis skaņas liek aizbāzt ausis, apgalvo:

—   To viņa dara speciāli, lai mūs kaitinātu!

Vakarā, kad suņi no sētas tiek saukti iekšā, arī Agate negaidot kliedz: «Suk, suk, suk!»

Atveru durtiņas un gaidu, līdz Agate iznāk no būra un uzrāpjas uz tā jumta. Ar galvu viņa mērķē uz manu plecu, it kā gatavotos tūlīt pārlidot pie manis. Tomēr līdz šim Agate tikai vienu vienīgu reizi ir sadūšojusies un aizlidojusi pāri istabai — un to pašu reizi tas notika aiz pārbīļa. Turpretī kad es uzlieku savu roku uz viņas būra, Agate negaidot kļūst pavisam cits putns: viņa noliecas un, nedaudz izpletuši spārnus, uzliek knābja apakšējo daļu uz mana rādītājpirksta un tēlo, it kā dzertu, vai arī iebāž knābi starp maniem pirkstiem. Man vēl ne reizi nav laimējies noskatīties divu pelēko papagaiļu mīlas rotaļas, taču es nešaubos, ka tagad Agate izpilda īstu riesta deju. Kā iemīlējusies viņa gan viegli paknābā manus pirkstus, gan uzliek savu kreiso kāju uz manas plaukstas, patur pavisam īsu brīdi un tuiit atvelk to atpakaļ. Uz manas rokas viņa šoreiz nekāpj, lai gan parasti dara to bez īpaša lūguma. Skaidri redzams, ka Agate koķetē: mīlas jūtu pārņemta, viņa novēršas pat no saviem iecienītajiem ķiršiem.

Interesanti, pēc kādām pazīmēm Agate, kura tik konsekventi noraida visus citus cilvēkus un pat knābj tiem, — pēc kādām pazīmēm viņa pazīst mani? Pēc balss? Pēc sejas? Pēc apģērba? Pēc smakas? Sajā ziņā putni ir ļoti dažādi.

Reiz kāds ornitologs turēja uz balkona piejaucētu lielās drofas mātīti. Kad šis prāvais putns pastaigājās pa dārzu kopā ar savu saimnieku, katru reizi tas nez kāpēc baidījās, ja saimnieks bija uzlicis sev galvā cepuri. Putns labprāt tecēja savam kopējam aiz muguras, ja tas gāja ar kailu galvu, bet bēga prom, tiklīdz tas uzlika cepuri. Pārmaiņus noņemot un uzliekot sev cepuri, ornitologs putnam varēja likt skraidīt uz priekšu un atpakaļ. Jāpiebilst, ka šis pašas putnu sugas tēviņš ļoti ātri pierada pie saimnieka cepures un nemaz to vairs neievēroja.

Vairums sīko putnu baidās no sava saimnieka, ja tas pienāk pie bura, tērpies spilgtas krāsas uzvalkā, mētelī vai arī pavisam kails. Dažas saprātīgākas sugas ar laiku tomēr sāk apjaust, ka cilvēka seja nemainās, kaut apģērbs tiek mainīts. Oskara Heinrota piejaucētie kraukļi gan pazina savus audžuvecākus neatkarīgi no tā, v ai saimniece bija ģērbusies kažokā, ar cepuri galvā vai arī plānā jaciņā, bet viņš pats bruņucepurē un garā virsnieka mēteli vai parastā uzvalkā. Bieži vien šie kraukļi no aizmugures palidoja viņiem garām un nepazina savus saimniekus;

tikai atgriežoties tie redzēja gājēju sejas, tāpēc tūlīt laidās lejā un nosēdās viņiem uz rokas. Kāds jauns fazānu tēviņš «uzmācās» Heinrotam ar savu mīlestību, bet zinātnieka sievu neieredzēja un nikni dzina prom. Tad Hein- rotu laulātais pāris apmainījās ar tērpiem, tomēr fazāns viņus pazina pēc sejas. Heinrota kundzes māsai, kas bija uzvilkusi viņas tērpu, putns nepievērsa ne mazāko uzmanību.

Interesanti, kā līdzīgā situācijā izturētos mūsu Agate? Kad strādāju dārzā un piegāju pie viņas būra, ģērbies tikai treniņbiksēs un sporta krekliņā, viņa bez kādas šaubīšanās nāca man klāt un uzkāpa uz rokas. Citā reizē es uzliku uz sejas atbaidošu masku un uzmaucu galvā cepuri. Tā «izgreznojies», sarunājos ar papagaili un spēju viņu pārliecināt, lai nāk pie manis. Agate vilcinādamās uzliek vienu kāju man uz delnas, pavelk ar knābi pa pirkstiem un beidzot sadūšojas uzkāpt uz manas rokas; es viņu izņemu no būra.

Pārbaude ar pārģērbšanos turpinās. Šoreiz es uzlieku masku, uzsienu galvā sieviešu lakatiņu, uzvelku spilgtus rītasvārkus un mēģinu iejusties «dāmas» lomā. Turklāt nerunāju ne vārda. Agate mani nepazīst, manu ķircināšanu noraida un stipri iekož man pirkstā, labi, ka asinis netek. Aizeju prom un pēc kāda laiciņa atgriežos, taču Agate ir nepielūdzama. Trešajā reizē sāku ar viņu runāt: un — paskat tik! — mana Agate ļauj sevi pakasīt, mīlīgi paknābā manus pirkstus, taču uz rokas nenāk. Pat pēc tam, kad esmu noņēmis masku, bet atstājis lakatiņu galvā un rītasvārkus mugurā, Agate nevar sadūšoties un uzrāpties man uz rokas, lai gan cenšos viņu pierunāt. Vai putnu samulsinājusi pirmītējā maskarāde? Es novelku sieviešu apģērba gabalus — un tajā pašā mirklī Agate metas pie manis. Kad atkal esmu pārvērties par raganu, tiesa gan, šoreiz bez maskas, Agate pēc ilgas pierunāšanas tomēr nolemj uzrausties man uz rokas. Kā redzams, viņa ļoti ātri pieņemas prātā.

Tagad mēģināsim eksperimentēt ar viņu apgrieztā secībā. Lai gan ir jauks, silts vasaras vakars, es apģērbjos kārtīgā uzvalkā: Agate sajūsmināta nāk man uz rokas — kāpēc lai viņa to nedarītu? Kad piedevām atkal aizklāju seju ar masku un uzvelku rokā ādas pirkstaini, arī tas viņu nemulsina.

Tā. Tagad pēc iespējas ātrāk jānovelk šis apģērbs un jālūdz ietērpties tajā dāmai, kas ieradusies pie mums viesos. Uzliekam viņai uz sejas masku, 11 Zili ci ucam galvā cepuri, bet rokās — pirkstaiņus (viesiem manās mājās nākas daudz ko izciest, un vēlāk viņi var aplūkot sevi ne visai glaimojošās fotogrāfijās žurnālā «Frankfurter lllas- triertes»). Tātad ieģērbta manās biksēs un jakā, ar manu cepuri galvā un cimdiem rokās ši persona ar izkrāsota papīra seju pastiepj roku un iebāž to būri — un Agate rāpjas pa roku augšā, it kā tas būtu pats par sevi saprotams! Nu, tagad masku nost! Bet Agate notic manām biksēm un jakai: viņa atkal bez vilcināšanās steberē augšā pa svešo roku, kas uzvilkusi manu pirkstaini. Mans dubultnieks sāk runāt ar papagaili, taču pat svešā balss Agati nespēj ietekmēt: viņa mierīgi ļauj sevi izņemt no būra. Agate, vai tiešām tu esi kļuvusi man neuzticīga?

Lai to pārbaudītu, mans ciemiņš uzvelk savu vasaras tērpu, bet rokās atstāj manus cimdus un atkārto no jauna to pašu mēģinājumu… Agate gan uzkāpj viņai uz rokas, tomēr neparko neļauj sevi izņemt no būra. Kad pie viņiem pieeju cs, putns tūlīt ir ar mieru to darīt.

Tātad mums ir izdevies noteikt, ka Agate mazāk uzmanības veltī sejai, bet vairāk orientējas uz apģērbu un cilvēka izskatu kopumā. (Tomēr tāds apgalvojums apstiprinājās tikai pēc trīs mēnešus ilgas pazīšanās ar papagaili. Kad vēl pēc septiņiem mēnešiem Agate pirmo reizi ieraudzīja mani neparastā apģērbā, viņa ne mirkli nešaubījās, ka tas esmu es. Profesors Kēlers, izlasījis rakstu par maniem izmēģinājumiem, nolēma izdarīt tādus pašus eksperimentus ar savu veco pelēko papagaili Geijcru. Bet to nespēja apmānīt pat visrūpīgākā maskēšanās. Tas pārāk labi pazina paša profesora, viņa kundzes un mājstrād- nieces roku, spēja tās atšķirt pat tajā gadījumā, kad tika pabāztas pa aizvilktu portjeru spraudziņu; tātad paši cilvēki, kam piederēja šīs rokas, palika neredzami. Ja rokās bija uzvilkti pirkstaiņi, viņš tomēr tās prata atšķirt: acīmredzot bija kādas viņam vien zināmas raksturīgas roku kustības, kuras viņš prata saskatīt, un šim apstāklim bija izšķiroša nozīme.)

Šo rindu rakstīšanas laikā Agate ir ērti iekārtojusies man uz ceļiem kā perētāja uz olām un, galvu atmetusi, skaļi elpo, gandrīz vai kunkst aiz labsajūtas. Es paglaudu viņas uzboztās kakla spalvas un viegli ar pirkstiem pa- velku no paša knābja līdz pakausim. Pa to vietu, kur slīd mani pirksti, gaiši pelēkās spalviņas jau divus trīs centimetrus no maniem pirkstiem kā mazi, gludi vairo- dziņi piespiežas pie ķermeņa — un gaišs atspīdums pārlīst pār putna kaklu. O, Agatei tas patild Gandrīz tikpat labi kā pakasīšana «aiz auss», ko cenšos darīt pēc iespējas retāk, jo viņas skaistais, pelēkais spalvu tērps tad saveļas. Tiklīdz cs, domās iegrimis, pārstāju viņu glaudīt, Agate izgrūž skaļu, dūdojošu skaņu, un, kad mana roka sak viņai tuvoties, viņa jau stiepj man tuvāk galviņu. Citas ķermeņa daļas Agate neļauj glāstīt. Kad, piemēram, pabāžu pirkstus viņai zem spārna, viņa uzmanīgi ar savu spēcīgo knābi satver manu roku un izvelk ārā. Sevišķi jutīga ir viņas sarkanā aste: ja aiz tās mazliet parausta, papagailis sāk griezties riņķī gluži kā meitene, kurai palaidņa puikas cenšas uzmīt uz garās kleitas malas.

Agate, šis jocīgais putns, stundām ilgi varēja tā gulēt man uz ceļiem. Jāpiebilst, ka es piekrītu tiem lasītājiem, kuri man raksta: vārds Agate nav piemērots papagailim. Tomēr radījums, kurš tieši ar šo vārdu kļuvis pazīstams pieciem miljoniem lasītāju, vairs nedrīkst to mainīt.

Tas, ka Agate mīl vienīgi mani, bet visiem pārējiem cilvēkiem knābj un kož, nav nekas jauns un oriģināls. Daudzi dzīvnieku mīļotāji man rakstījuši par saviem draugiem līkknābjiem to pašu. Tāpat izturas, piemēram, Ze- pelis — zilpieres amazone, kuru pirms daudziem gadiem llanna Reiča atvedusi no Dienvidamerikas un kurš tagad dzīvo Hiršbergā. Bet tur šāds gods tiek parādīts saimniecei, nevis saimniekam. Tam visžēlīgi ir atļauts vienīgi pakasīt «aiz auss», taču nemūžam nav vēlēts ņemt putnu rokā. Stutgartē kādai godājamai sirmai vecmāmuļai ir jāpiekrīt, ka visa ģimene viņu sauc par Miu, jo tā viņu nokristījis mājas papagailis. Tagad visa ģimene viņu la godā. Sīs vecās dāmas pieaugušo meitu papagailis Koko briesmīgi neieredz un vajā, bet, ja Miu ir aizbraukusi, Koko tūlīt kļūst laipns pret viņas meitu. Taču tas nav ilgi: pasarg dievs, ja šī sieviete arī pēc Miu atgriešanās grib vēl tikpat draudzīgi izturēties pret Koko! Tad viņš uzreiz atkal pārvēršas kauslīgā velnā!

Kad es esmu aizbraucis un manis nav, arī Agate maina savu izturēšanos un ir ar mieru uzrāpties uz saimnieces pastieptās pavārnīcas. Mana sieva, ko mācījusi agrākā rūgtā pieredze, sākumā ņem Agati rokā tikai pēc tam, kad ir uzvilkusi biezus ādas cimdus, bet jau pēc pāris dienām viņa man vēstulē starodama paziņo, ka Agate sēž viņai uz pleca un mīlīgi ar knābi plucina aiz auss. Līdz ar to nevērības un necieņas ķirmis, kas ilgi grauzis viņas sirdi, ir zudis un miers noslēgts. Mana sieva taču jau gadiem ilgi nemitīgi rūpējusies par pērtiķiem un pacietuši vilkus, kas piesmirdina visu māju, un tāpēc viņa nevar vienaldzīgi noskatīties, ka putns tik ilgi un stūrgalvīgi nevēlas atzīt viņas pašaizliedzību.

Kad esmu atgriezies, sieva man lepni grib demonstrēt savu draudzību ar Agati: iebāž roku būrī un triumfējoši nes papagaili pie galda.

— Ai! Ak tu sātans tāds! — viņa pēkšņi iekliedzas, un Agate piezemējas uz grīdas ar diezgan spēcīgu triecienu. Tiklīdz parādījies atkal putna mazās sirds «īstais» valdnieks, saimniece viņa acis tūlit kritusi nežēlastībā.

Kopš tās dienas Agate vēl tikai vienu vienīgu reizi ir uzkāpusi savai saimniecei uz rokas un ļāvusi pat sevi paglāstīt. Bet tas notika kādā galīga apjukuma brīdī, kad mūsu putnam uzbruka divi saniknoti pundurpapagailīši un saimniece Agati paglāba.

Mūsu papagailim ārkārtīgi garšo kartupeļi, bet pats lielākais kārums viņam ir saulespuķu sēkliņas. Tās laiku pa laikam atsūta kāda lasītāja no Saragosas. Tur, karstajā Spānijas saulē, tās ienākas sevišķi prāvas un eļļainas, divreiz lielākas nekā pie mums augušās. Attiecībā uz kartupeļiem Stutgartes Koko Agati acīm redzami pārspēja, jo atklājās, ka viņš ir daudz izsmalcinātāks šī ēdiena pazinējs un novērtētājs. Viņš ēd tikai nule vārītus kartupeļus ar visu mizu vai — sliktākajā gadījumā — ir ar mieru apēst vakariņās uzsildītus kartupeļus, kas palikuši pāri no pusdienām. Bet iepriekšējā dienā vārītos pat nemēģiniet viņam piedāvāt! Koko sašutis tos izsviež no būra, kaut ari tie acu apmānīšanai būtu apcepti. Toties Koko ir ārkārtīgi tīrīgs: viņš nekad neatstāj savus ekskrementus ne uz galda, ne uz pleca — vietās, ko Koko uzskata par svētām. Kad papagailim rodas vajadzība «iet sevis pēc», viņš sāk nemierīgi mīņāties un bažīgi skatīties visapkārt, un, tikai apsēdies uz izstieptas rokas pirksta kā uz kārts, beidzot atstāj savu «zīmi» uz grīdas.

Klaiņojumos pa dzīvokli papagailis nez kādēļ sevišķi iecienījis ogļu kasti. Viņš ielien tajā un ilgi rakņājas, bet pēc izrāpšanās ārā izskatās kā nēģeris vai skursteņslauķis. Tad gan viņš ļauj, lai viņu noslauka ar mitru lupatu vai pat notīra ar ziepju putām un tādā veidā atkal pārvērš par īstu pelēko papagaili.

KAĶIS ATGRIEŽAS MĀJĀS

Kādu dienu Lienīte Pumpele, sēžot pie strauta, ieraudzīja trīs sīkus, samirkušus radījumus, ko straume nesa uz viņas pusi. Sarkani saraudātām acīm Lienīte bija izskrējusi no mājām pļavā pie upes, jo tēvs atkal bija aizliedzis viņai doties uz pilsētu un stāties darbā par mašīnrakstītāju. Viņa vēl arvien elsoja, te pēkšņi pamanīja šūpojamies uz ūdens trīs mazus kaķēnus, kurus lēnā straume pamazām ieskaloja nelielajā līcītī tieši viņai pie kājām. Tur uz sēres tie palika guļam, un kāds lielāks vilnis tos reizēm pašūpoja.

«Cik reižu esmu dzērusi no šī strauta,» Lienīte Pumpele sašutusi domāja, «bet sasodītie kaimiņi — tpfū, kaut velns viņus parautu! — kā izrādās, slīcina tajā savus nabaga kaķēnus! Cik tas ir nekrietni — iesviest ūdenī mazos, nelaimīgos radījumus!»

Meitene nolauza krastmalā kādu lielu augu ar stingru kātu un izmakšķerēja ar to visus trīs krastā. Divi kaķēni bija melnraibi, bet trešais pelēks, viscaur vienādā krāsā — no purniņa līdz astes galam. Ausis, ķepiņas un aste šķita pārāk inazas, bet galva, gluži otrādi, nesamērīgi liela — kā «aktieriem» uz skatuves leļļu teātrī. Lienīte notrīsēja, redzot mazos, nožēlojamos līķīšus.

«Tikko parādījušies pasaulē — un jau rupji izrauti no siltās mātes migas un nežēlīgi nogalināti!» Lienīte nodomāja un atkal sāka šņukstēt.

Kad viņa ar to pašu stiebru mēģināja pelēko kaķēnu iestumt atpakaļ ūdenī un paspieda tam vēderiņu, tas pēkšņi pakustināja ķepiņu. Sākumā meitenei šķita, ka viņa pati ar stiebru ir aizskārusi kaķīša ķepu. Taču nē — pelēkais kaķēns vēl bija dzīvs un kustējās, kaut ari pavisam vārgi. Tomēr Lienīte nevarēja saņemties un pieskarties ar rokām slapjajam, aukstajam ķermenītim, tāpēc viņa norāva lielu ceļtekas lapu, uzstūma uz tās mazo nelaimes čupiņu un, satvērusi ar pirkstu galiem lapas malas, aiznesa atradumu mātei uz virtuvi.

Arī paši Pumpeli agrāk bieži bija slīcinājuši kaķēnus, jo galu galā nevar pieļaut, ka viņu mājās savairojas dučiem kaķu. Tāpēc bija jābrīnās, cik sirsnīgi Pumpela kundze pūlējās, lai atgrieztu dzīvību tieši šim mazajam, pelēkajam atradenim. Kaķēnu ievietoja ar vati izliktā kastītē, piebāza pie pašas krāsns; tur tas sasila, atdzīvojās, nožuva un kļuva atkal pūkains. Bet, kā zināms, daudz vieglāk ir izbarot desmit telēnu nekā vienu tādu maziņu kaķēnu bez mātes. Pirmām kārtam — kā viņu barot? Pēc dažiem neveiksmīgiem mēģinājumiem Lienīte beidzot atcerējās pudelīti ar gumijas pupiņu un nonesa to no bēniņiem, kur tā mētājās kopā ar vecām lellēm. Bet cik daudz laika pagāja, kamēr mazais Mūris iemācījās ēst no pudelītes! Turklāt tikko dzimis kaķēns nedrīkst palikt neēdis ilgāk par trim četrām stundām. Tāpēc Pumpeia kundzei divreiz naktī vajadzēja celties, lai mazuli no rotaļu pudelītes padzirdītu ar siltu pienu. Driz viņa seci- naja, ka mazo kaķēnu moka vēdergraizes. Nabaga radījums, pirms viņš izdarīja savas vajadzības, ilgi grozījās un pīkstēja un nomierinājās vienīgi pēc tam, kad viņam ar pirkstu bija pamasēts vēderiņš tā, kā to dara kaķene ar mēli.

Lienīte Pumpele, pieaugusī — septiņpadsmit gadus vecā jaunkundze, rotaļājās ar kaķēnu tāpat, kā pirms vairākiem gadiem bija spēlējusies ar lellēm. Viņa Muri gan uzslavēja, gan bāra, ka viņš negrib lakt vairāk piena. Bet, tā kā kaķēns nereaģēja uz viņas aizrādījumiem (tieši ta- pat kā reiz lelles), Lienītei radās aizdomas, ka tas ir kurls. Un patiešam: Mūrim pie pašas auss varēja ar troksni sasist divus alumīnija kastroļu vākus, bet kaķēns pat nesarāvās. Arī garšu viņš vēl neizjūta: kaķēnam bija vienalga, ko viņš dzer — atšķaidītu pienu vai rūgtu tēju. Bet, kad pēc kāda laika kaķēna plaksti pavērās un para- dījās nevainīgas gaiši zilas actiņas, radās jaunas rūpes: nebija šaubu, ka viņš ir akls. Mūris ar acīm nesekoja pirkstam, kad to kustināja viņam pie deguna, viņš pat ne- samiedza acis, kad tajās spīdinaja kabatas lukturīti.

Taču visas šis bažas bija veltas. Mūris iemācījās redzēt, iemācījās dzirdēt un iemācījās vēl daudz ko. Viņš iemācījās visas tās nerātnības, kas raksturīgas maziem kaķēniem (pat solīda vecuma cilvēki ar sirmiem deniņiem nevar atturēties un grib ar tiem parotaļāties), iemācījās ripināt pa grīdsegu dzijas kamolu, piezagties pie rīlakur- pes un ļoti amizantā veidā ar vienu lēcienu lai uzbrukt vai arī, guļot uz muguras un izmantojot visas četras mīkstas kājeles, cīnīties ar cilvēka rokas pirkstiem.

Reiz Lienītes brālis, palaidnis, ieslēdza Muri sprosta pie baltajām pelītēm. Varbūt viņš cerēja noskatīties nežēlīgu slepkavības ainu. Taču nenotika nekas tamlīdzīgs. Mūris peļu sprosta iemītniecēm nepievērsa ne mazāko uzmanību un nolikās kaktā gulēt, bet pelītes k|uva tik drosmīgas, ka tekalēja pa snaudošo kaķi. Nebēdnim Fricītiin nebija ne jausmas, ka viņa palaidnības dēļ Mūris visu mūžu pelēm nebūs.bīstams.

Par plēsoņu viņš tomēr k|uva. Katru reizi, pieejot pie strauta, Mūris redzēja, kā ūdenī starp piekrastes siekstām šaudās ašas, pelēkas svītras, bet viss, kas šaudās un skraida, liek nodrebēt kaķa nagiem, kas paslēpti ķepiņu samta spilventiņos. Ar visiem kaķiem iedzimtu pacietību Mūris stundu tupēja blakus tām vietām, kur bija nozudušas pelēkās ēnas. Viņš sēdēja tik nekustīgi, ka spāres bezrūpīgi aizlidoja viņam gar pašu degungalu, bet uzmanīgās zivis noturēja viņu par akmeni uz krasta. Drīz vien tas cita pēc citas atstāja slēptuvi un sāka draisko- ties saules sasildītajā seklajā ūdeni. Tad sekoja straujš leciens, Mūris iecirta asos nagus gludajā zivs ķermenī un vienā mirklī izmeta foreli krastā, kur tā, apmetuši gaisā loku, nokrita zemē starp neaizmirstulītēm.

Reiz Pumpela kundze pieķēra dēlu, kad tas virtuvē sev cepa trīs foreles.

—   Pagaidi tik, pārnāks tēvs, tad tu dabūsi! — viņa bāra zēnu. — Strauts ir iznomāts, 1111, ja jūs, puikas, makšķerējat no tā ārā foreles, tā ir visīstākā zādziba!

Taču dēls nebija zadzis foreles. Viņš tās bija atņēmis Mūrim. Kaķis tagad daždien nesa mājās četras piecas zivis.

—   Peles viņš neaiztiek, — Pumpela kundze nopūtās. — Bet foreles gan! Sadomājis pārtikt tieši no forelēm.

Kaķi varēja atturēt no zivju ķeršanas, vienīgi uz visu dienu iesprostojot viņu istabā. Tiklīdz tas izkļuva no ieslodzījuma, par spīti bārieniem, aizrautīgi turpināja zvejošanu.

Kādu reizi Fricis ieslēdza Muri pieliekamajā kambarī, kur peļu bija, ka čum un mudž. Pec četrām dienām kaķis no bada bija tikko dzīvs, taču nevienu peli nebija aizticis.

Tā kā Lienīte vēl nebija atmetusi nodomu strādāt pilsētā, stingrais tēvs, kā arī māte ilgi nespēja viņas lūgumam pretoties, un ta Lienīte Pumpele nokļuva pilsētā. Tiesa gan, tas notika gadu vēlāk, un viņa sāka strādāt par medicīnas māsu. Tā kā tēvam arī bija darbs pilsētā, Pum- pelu ģimene pārdeva māju un pārvācās uz četristabu dzīvokli. Kad atbrauca furgons, lai pārvestu mēbeles, Pumpela kundze ielika pelcko Muri groziņā, pārsēja to ar lakatu un devās uz staciju, no kuras ar piepilsētas vilcienu uz jaunajām mājām bija jābrauc deviņpadsmit kilometri.

Atceros, kā bērnībā reiz spēlējām «vistiņas». Es biju mazliet saaukstējies, un man vajadzēja gulēt, bet, tā kā māmuļas nebija mājās, tomēr piedalījos spēlē, turklāt ģērbies vienīgi naktskreklā. Un atceros: lai arī kā pārējie mani aizsietām acīm grieza riņķī, tā ka tikko spēju turēties kājās, es tomēr zināju, kur atrodas durvis un kur logs, Tāpēc ka sajutu, kaut arī tikko jaušami, no kuras puses nāk patīkams siltums, ko izstaro mūsu lielā, zaļā podiņu krāsns kaktā. Kaut kas līdzīgs acīmredzot notika arī ar mūsu kaķi.

Maza iokomotīvīte elsdama pūzdama vilka vagonus, viena no tiem savā groziņā sēdēja Mūris. Viņu bija pārņēmušas nenoteiktas, tumšas nojautas. Un, lai arī kā vilciens līkumoja un meta cilpas starp mežiem un laukiem, lai cik mierinoši Pumpela kundze Muri glaudīja, pabāzusi roku zem lakata, vienalga, lai kur bija nolikts groziņš — vai nu uz vagona grīdas starp zemnieka zābakos ieautajām pasažieru kājām, vai arī augšā uz plaukta starp čemodāniem —, Muri tomēr neatstāja savāda sajūta, ka viņa dzimtene ir palikusi tur — vietā, ko viņš pametis.[3]

Kaķi izlaida no groza, kad viss bija iekārtots kā vecajās mājās: parastajā vietā stāvēja dīvāns ar izstaipītajām atsperēm un baltajām pogām pārvalkā, un dīvāna labajā stūrī bija nolikts izšūts spilventiņš — Mura spilvens. Šaurās durvju portjeras norobežoja viesistabu, un kaķis jaunajā dzīvoklī, tāpat kā vecajā, nepārkāpa aizliegtās zonas robežas, lai gan šī istaba tagad atradās pa labi, nevis pa kreisi kā agrāk. Drīz vien Mūris sameklēja virtuvē zem soliņa arī savu veco bļodiņu.

— Mūris jūtas gluži kā mājās, viņš droši vien nemaz nav pamanījis, ka esam pārvākušies uz jaunu dzīvokli,— Purnpelu ģimene nopriecājās.

Pagāja vēl viena diena, un nākamajā rītā kaķis bija nozudis. Varbūt izlēcis pa logu uz apakšējā stāva balkona un nebija varējis nokļūt atpakaļ? Tomēr apakšējā dzīvoklī Mūris neatradās; viņa nebija ne pagrabā, ne arī apkārtējos dārzos. Neviens nebija viņu redzējis. Vakarā Pumpela kungam vajadzēja sēsties uz velosipēda un braukt uz veco māju, bet arī tur no Mura nebija ne vēsts. Sēžot pie vakariņu galda, Pumpela kundzei saskrēja asaras acīs. Visu nakti viņa atstāja logu vajā un pati gulēja nemierīgi. Viņa cerēja, ka atskanēs parastais mīkstais būkšķis, kāds rodas, kaķim nolecot no palodzes uz grīdas, vai arī raksturīgais klusais troksnis, kad kaķis mīkstām ķepiņām ar ievilktiem nagiem ātri skrien pa galdu, bet ikreiz, kad viņa piecēlās, uz grīdas neviena nebija, vienīgi vējš atvērtajā logā plivināja aizkaru.

Agri no rīta — puspiecos — Pumpela kundze jau bija piecēlusies un saģērbusies. Viena pati viņa izvilka no ogļu pagraba divriteni un devās ar to uz veco dzīvesvietu. Pie Sarkanā Krusta viesnīcas viņai pār ceļu pārskrēja pelēks kaķis un nozuda šķūnītī. Nepievēršot uzmanību sunim, kas ārdījās, piesiets pie ķēdes, Pumpela kundze ieslīdēja vēl snaudošajās lauku mājās un sauca: — Muri, Muri! — Taču pelēkais kaķis vairs nerādījās. Tas laikam gan nebija Mūris.

Kad Pumpela kundze ieradās savās bijušajās mājās, pulkstenis bija tieši septiņi — laiks, kad Mūris te kādreiz bija atgriezies no saviem nakts sirojumiem. Un patiešām — tur jau viņš uzlēca uz aizvērtā virtuves loga palodzes vienreiz, tad otrreiz, trešoreiz.

—   xMuri, Muri, nāc nu šurp! — Pumpela kundze sauca, nē, drīzāk spiedza no laimes. Pēc brīža skaistais, pelēkais kaķis, apmierināti murrādams, tupēja viņai klēpī.

—   Es vakar ielēju viņam pieniņu un gribēju viņu sūtīt atkal atpakaļ pie jums, — teica vecā sieviete, kas tagad dzīvoja šajā mājā. — Bet viņš tikai sākumā ļāva sev pieskarties, vēlāk vairs nedevās rokā, bēga prom.

Tas, ka Mūris patstāvīgi bija atradis ceļu uz savām deviņpadsmit kilometru attālajām vecajām mājām, mazajai pilsētiņai bija vesels notikums. Pie Pumpeliem ieradās reportieris, un nākamajā rītā par viņiem un viņu kaķi Muri bija lasāms vietējā laikrakstā. Dienu vēlāk arī rajona avīzē četras rindiņas bija veltītas mazā Mura varoņdarbam.

Pats «varonis» gulēja uz sava divānspilvena. Tiklīdz kāds aizskāra viņa ķepiņas, viņš pārstāja murrāt un kļuva pikts: viņa tumšpelēkajās pēdiņās divās vietās vīdēja sārti plankumi — tic bija garajā, neierastajā ceļā gūti noberzumi. Kaimiņi nāca apbrīnot Muri, un kāda sieviete pat atnesa tam gabaliņu gaļas, kas bija palicis no pusdienām. Jā, Mūris tagad bija slavens!

Viņš bija mājās, un tomēr viņu neatstāja dīvainas ilgas pēc tām «īstajām» mājām, kas atrodas tur, aiz lielajām platānām. Ar mums, cilvēkiem, taču ir gluži tāpat: kad aizveram acis un domājam par savu dzimteni, mūsu iztēlē tā atrodas nevis kaut kur, bet pavisam noteikta virzienā. Mēs varētu to paradīt ar roku. Mura krūtis ilgas pēc dzimtās vietas aizveda viņu pareizā virzienā, taisnā ceļā uz turieni, kur atrodas viņa dzimtene, jo kaķim, ja tas grib atbrīvoties no neizturamajām ilgam pēc mājām, jādzīvo tur, kur tas ir izaudzis.

Pagāja paris dienu, un kādu vakaru Pumpela kundze piemirsa aizvērt virtuves logu. Turklāt viņa laikam do- rnaja, ka Mūris būs jau iedzīvojies jaunajos apstākļos. Kad pienāca nakts un iestājās tāds klusums, ka pavisam skaidri bija dzirdama tuvējā strautiņa čalošana, pelēkais kaķis atkal devās ceļā. Viņš tecēja parastajā kaķa gaitā, šķērsodams ielas, dārzus, pārlīzdams pāri žogiem un stingri ievērodams noteiktu virzienu.

Katru reizi, kad viņu kāds nobaidīja, Mūris veikli uzrāpās tuvākajā kokā un aplūkoja apkārtni. Tā viņš darīja ari tad, kad Fokss un Nikijs — divi suņi no Būhenber- gas — nokļuva viņam uz pēdām un, satraukti tās ostīdami, metās Mūrim pakaļ. Šoreiz gan patvērums bija visai nedrošs: jaunais, vārgais kociņš šūpojās un liecās, kad abi satracinātie suņi, atklājuši Mura atrašanās vietu, nikni riedami, lēca uz augšu un skrāpēja mizu. Kokam bija tikai seši septiņi zariņi, un Mūrim vajadzēja krampjaini ieķerties tajos ar nagiem, lai nenokristu zemē. Nelaimīgajam radījumam visu nakti bija jānotup koka, jo Fokss un Nikijs turpat netālu atraka truša alu. Tiklīdz suņi paskrējās mazliet sāņus, Mūris izmisīgi mēģināja bēgt, bet šie mēģinājumi vienmēr pievērsa suņu uzmanītu, un tad sekoja jauns, pusstundu ilgs koka aplenkums, ko pavadīja skaļa riešana. Ap pulksten desmitiem abi kranči beidzot apklusa un aizvilkās uz mājām, lai izlaktu savīs barības bļodiņas. Jaunā kociņa miza bija vienās drukās — to bija saskrāpējuši abi suņi, nemākulīgi mēģinot sasniegt kaķi. Kads zemnieks, vēlāk pamanījis šo postījumu, neizpratnē grozīja galvu: sak, ir nu gan brīnumi—■ stirnubuki jau šajā gadalaikā sākuši cīkstēties!

Bet Mūris, sekodams savam iekšējam aicinājumam un instinktīvi nojauzdams pareizo virzienu, visu dienu droši tecēja uz priekšu. Viņš bija izlutināts mājas kaķis, kas pieradis septiņos no rīta iztukšot gādīgās Pumpela kundzes pasniegto piena bļodiņu, bet pulksten vienos dienā — uz soliņa notiesāt savu daļu 110 ģimenes maltītes. Skrienot

garām kādai nomaļai mājai, viņš ieraudzīja piinu šķīvi ar od aino, kas bija nolikts līdzās aizslēgtām durvīm. Kāri, taču graciozi, pēc visām kaķu tradīcijām Mūris ķērās pie ēšanas. Tajā pašā mirklī no malkas šķūņa satracināts izlēca šķīvja īpašnieks — milzīgs, pinkains aitusuns. Nabaga Mūris! Ko tagad darīt? Blakus ir vienīgi gluda mājas siena, tuvumā nav neviena koka, un, ja arī mēģinātu aizbēgt, briesmīgais suns tomēr panāktu un sagrābtu! Tāpēc Mūris palika sēžot, lai gan viņa mazā sirds uztraukumā mežonīgi dauzījās. Ausis atliecas atpakaļ un pieplok pie galvas, mugura uzmet kūkumu, un uzboztā kuplā aste lēni lokās no vienas puses uz otru kā čūska. Kreisā ķepa ir draudīgi pacelta un gatava nekavējoties atsist uzbrukumu, un katru reizi, kad briesmonis, ar vaukšķēšanu sevi iedrosminājis, metas kaķim virsū, tas, skaļi šņākdams un sprauslādams, iecērt sunim zibenīgu pļauku. Ārprātīgā niknumā saviebtais suņa purns atgādina velna ģīmi — augšlūpa atņirgta, piere savilkta vienās grumbās, viņš klakšķina zobus: suns aizstāv ne tikai ēdamo, viņš grib šo kaķi saplosīt gabalos.

Beidzot atvērās durvis, un mirklī, kad vīrietis pārkāpa pār slieksni, Mūrim izdevās nozust. Pavisam noguris un izsalcis viņš pret vakaru nonāca savās vecajās mājās. Te pēc kaķa jau apvaicājās Lienīte Pumpele; meiteni un viņas brāli Frici ar automašīnu pa ceļam bija atvedis viņas jaunais šefs. Taču Mūris bija tik satraukts un apjucis, ka nedevās nevienam rokā un ieskrēja krūmos. Pagāja krietns laiks, līdz dārzā gavilēdams parādījās Fricis, nesdams kaķi.

Veselas četrpadsmit dienas Pumpeli turēja Muri ieslēgtu jaunajā dzīvoklī. Dienā viņš nemaz nemēģināja bēgt un bija pats godīgākais un krietnākais kaķis, bet naktī… Caurām naktīm viņš plosījās pie loga un ņaudēja tik žēli, ka Pumpela kundze, redzot šīs ciešanas, nespēja izturēt un kādā jūtu uzplūdu brīdī neapdomīgi to izlaida. Citu reizi viņš izslīdēja pa parādes durvīm mirklī, kad Pumpela kungs saņēma ierakstītu vēstuli. Sagūstīt Muri kļuva arvien grūtāk. Dažkārt vajadzēja diviem vai pat trim Puin- pelu ģimenes locekļiem braukt uz veco māju, lai kopīgiem spēkiem tur noķertu kaķi. Kad tas beidzot bija saimniekiem rokās, nabaga lopiņš kļuva bezgala laimīgs un pauda savu prieku, skaļi murrājot un glaužoties viņiem klāt. Reiz Mūris bija pazudis veselu nedēļu, un viņu izdevās sameklēt tikai ar sludinājumu laikrakstā: viņš atradās pie kādas vecas dāmas, kas bija iesējusi viņam zvaniņu kaklā un kopā ar vēl astoņiem citiem kaķiem turēja viņu ieslēgtu. Arvien grūtāk viņš bija notverams vecajās mājās, jo pamazām pārvērtās par klejojošu kaķi. Dažreiz Pumpeli brauca uz turieni trīs četrus rītus pēc kārtas, bet atgriezās tukšā: kaķis krūmos gan žēlabaini ņaudēja, taču neuzdrošinājās līst ārā un doties rokās. Citreiz Mūris bija pavisam sakosts un saplosīts, jo, bada mocīts, bija kāvies ar lielu, baltu kaķi piena šķīvja dēļ.

Jāpiebilst, ka Mura mīlestība uz Pumpela kundzi bija daudz stiprāka, nekā parasti kaķiem mēdz būt pret saimnieci. Tas ir tāpēc, ka Mūris nekad nebija redzējis savu īsto māti. Tās vietā viņam bija Pumpela kundze, kura viņu auklēja, baroja un izaudzēja, visu mūžu Mūris bija nodzīvojis kopā ar viņu. Arī Pumpela kundze bija tik cieši pieķērusies kaķītim, ka nevarēja vien beigt raudāt un bēdāties, vērojot mīlīgā, piekļāvīgā un tomēr neuzticīgā radījuma dīvaino izturēšanos. Viņas paziņas grozīja galvu: sak, kā nu var dzīvnieka dēļ tā bēdāties! Pumpela kundze zināja, cik grūti viņas Mūrim klājas vecajās mājās, kā tam jābadojas, kā suņi to trenkā un mednieki draud nošaut, un izmisumā atrakstīja man vēstuli, lūgdama padomu, ko darīt. Bet mēs, zinātnieki, gudri cilvēki, patiesībā zinām ļoti maz. Neprotam pat mazu kaķīti pieradināt pie jaunām mājām. Mēs pat paši bieži vien nezinām, kur ir mūsu īstās mājas. Tāpēc Mūrim arī turpmāk būs jādzīvo bez mājām, jāturpina šāda briesmu pilna dzīve. Bet man atliek izdarīt vienīgi to, ko parasti tādos gadījumos dara, — uzrakstīt stāstu par kaķi, kura dzīve bija sadalīta starp divām mājām.

VAI PĀVU MĀTĪTE NOMIRA NO SIRDSSĀPĒM?

Ja zooloģiskajā dārzā redzams lauva vai tīģeris, kas skraida pa sniegu, ari laikrakstos parādās tādi fotoattēli. Turpretī pāvs mūsu platuma grādos nevienā neizraisa izbrīnu, lai gan tas, tāpat kā tīģeris, nācis no Ceilonas vai Indijas un, dzīvodams pie mums, pat ziemā — aukstākajā gadalaikā — bieži vien noniecina silto putnu māju un labāk sēž kaut kur augstu kokā vai jumta korē, apsnidzis ar sniegu. Pāva turēšana mājās gan sagādās prieku jūsu acīm, bet nekādu baudu ausīm. Ne velti senā

sakāmvārdā teikts: «Pāvam ir spalvas kā eņģelim, balss kā velnam un gaita kā viltīgam slepkavam.» Dažos Cei- lonas rajonos naktīs gandrīz nemaz nav iespējams gulēt spalgo klaigu dēļ-, ko rada vairāki simti savvaļas pāvu. Ir korespondenti, kas apgalvo, ka viņi Indijā redzējuši tūkstoš divi simti un pat tūkstoš pieci simti savvaļas pāvu uzreiz. Vēl vairāk pārsteidz tāds fakts, ka pēdējā kara laikā Krētas salā karavīri ir rīkojuši pāvu medības. Sie putni tur tikuši ievesti pirms divdesmit gadiem. Kā gan tādi lieli putni varēja tik ilgi izdzīvot salā, kur nepastāv medību aizliegumi un kur katram vīrietim ir ierocis?

Manuprāt, tam jābūt krāšņam skatam, kad pusducis pāvu meža izcirtumā reizē izpleš savus greznos «vēdekļus». Vēl brīnumaināka aina ir tad, ja pāvus kāds iztraucē un visi putni uzreiz kā pēc komandas «vēdekļus» sakļauj, un viss krāšņums vienā mirklī pazūd kā nebijis.

Kad un kāpēc pāvs patiesībā izpleš asti? Protams, lai padižotos mātīšu priekšā un tās savaldzinātu. Bet, tā kā pāvs nepieder pie monogāmiem putniem, turklāt tas vispār «neskrien pakaļ» mātītēm, tad tēviņi demonstrē savas krāšņās astes arī tad, ja pāvieņu nemaz nav tuvumā. Tāpat kā izkārtne pie ārsta kabineta durvīm saista garāmejošo slimnieku uzmanību, solīdama atbrīvot no dažādām kaitēm, tā arī pāva greznajai astei ir apmēram šāda nozīme: «Šeit tiks svinētas kāzasl» — kā teicis Oskars Hein- rots. Parasti priekšpusdienā pāvu gailis, pastaigādamies kādā atklātā pļaviņā, izpleš asti un gaida mātīti, kurai jānāk, lai apjūsmotu viņa skaistumu. Ja pāvu mātītes sēž kaut kur tuvumā augstu kokā, gailis izplāj asti nevis stāvus gaisā, bet slīpi, gandrīz horizontāli, lai arī zaros sēdošo ietekmētu viņa skaistums. Pāvu mātīte, ko savaldzinājušas krāšņās spalvas, tuvojas savam riesta partnerim. Kā jau pienākas pēc pāvu tradīcijām, mātīte izliekas gaili neredzam, noliecas gan uz vienu, gan otru pusi un nevērīgi kaut ko uzknābā. Sāda rīcība pāvu acīmredzot briesmīgi satrauc. Ja tuvumā pāvu mātīšu nav, viņš sāk ricstot pie vistām, ja vien tās, tuvumā staigādamas, uz- knābj no zemes graudus, bet, ja vistas to nedara, pāvs tās nemaz neievēro. Tikko precību kārā pāvu jaunava pienāk tuvāk, pāvs sāk nervozi mīņāties, purināt spārnus un pēkšņi pagriež viņai muguru. Pāvu mātīte tajā pašā mirklī apskrien viņam apkārt un atkal atrodas pāvam priekšā. Pāvs viņu sveic, enerģiski pakratot savu «vēdekli», tad atkal uzgriež viņai muguru. Un atkal mātīte skrien, lai atrastos pāvam priekšā, bet viņš vēlreiz aizgriežas, un tā tas turpinās reizes desmit, divpadsmit, lidz pāvu mātīte pietupjas un pāvs ar spalgu, griezīgu kliedzienu uzlec viņai uz muguras. Atšķirībā !io vistām pāvu pārošanās notiek tik reti, ka daži pāvu īpašnieki to nekad nav redzējuši.

Varētu domāt, ka pāvi ar savu mazo, jauko galviņu un metru garo asti ir diezgan nevarīgi un neaizsargāti radījumi. Tomēr, kā izrādījies, šie putni ir visai kareiviski, un cīņā viņu galvenais ierocis ir pieši. Berlīnes zooloģiskajā dārzā reiz kāds pāvs gribēja pamēroties spēkiem ar lielu tītaru. Kad pretinieks kļuva pārāk uzmācīgs, pāvs gluži vienkārši pārlaidās tam pāri. Beigu beigās tītars tomēr uzvarēja un būtu sadevis pāvam pamatīgu sutu vai pavisam to nobeidzis, ja kopējs laikus nepiesteigtos palīgā.

Arī pret cilvēkiem pāvs neizturas diez cik godbijīgi. Vilhelms Bušs, piemēram, apraksta šādu interesantu gadījumu, ko viņš novērojis: «No rīta pulksten pussešos tika barotas vistas un pie viena arī šmaugais pāvs ar zella un dārgakmeņu kronīšiem rotāto asti. Viņš te ir pats aristokrātiskākais. Viņš uzknābj tikai dažus graudus. Pēc tam atskan «tr-r-r» — un greznais vēdeklis, vesela krāšņu tauriņu kolekcija, mirdz rita saulē. Kā viņš dejo — drebinās, mīņājas un vicina spārnus! Bet vecās vistu sievas pat nepaskatās uz viņu, tās tikai knābā tālāk ar saviem cietajiem kaula deguniem pa smiltīm. Es domāju, pāvs noteikti ir apburts olimpietis, jo, kad pagalmā iznāk mazā veļas mazgātāja Briknera kundze, viņš uzlaižas tai uz muguras un pēc visiem likumiem kārtīgi ar knābi satver to aiz bizes. Ka tik nu viņa turpmāk nesāktu dēt olas! Vismaz tarkšķēt un kladzināt šī modernā Ledas [4] kundze prot pietiekami labi.»

Par savu sevišķo popularitāti pāviem jāpateicas dažiem augstprātīgiem romiešu valstsvīriem. Vitēliuss un Melio- gabals, piemēram, centās pārsteigt viesus, pasniedzot viņiem galdā lielas bļodas, pildītas tikai ar šo relo putnu mēlēm un smadzenēm. Kad aristokrātiskie plītnieki bija pamatīgi pieēdusies un vairāk nespēja, viņi pavēlēja vergiem kutināt sev rīkli ar pāva spalvu, lai atbrīvotos no izsmalcinātās barības un būtu vieta jaunam ēdienam. 1560. gadā Romā pāvu nav bijis mazāk kā paipalu. Tā- pčc jau no viduslaiku pirmās zooloģijas grāmatas, ko s; rakstījis ārsts Konrāds Gesners, kurš nomira 15G5. gadā Cīrihē mēra laikā, varēja daudz ko uzzināt par šiem putniem. Grāmatā, piemēram, bija teikts, ka pāvam, ja viņa tuvumā kāds sajūsminās par viņa skaistumu, tūlīt jāizplēš aste. Taču, ieraugot savas neglītās kājas, «viņš top sērīgs un nolaiž asti atkal zemē. Ja viņš pa nakti no miega modināts tiek, kad pa tumsu pats sevi nekādīgi redzēt nevar, viņš brēc no bailēm, tālab ka viņam liekas — nu ir pagalam itin viss viņa košums. Māldera priekšā pāvs allažiņ ir ar mieru pozēt un stāv pavisam bez kustēšanās, lai gruntīgāk būtu aplūkojams un uzzīmējams. No viņa brēcieniem bijājas čūskas, viņš patriec prom visas ģiftīgas radības. Ja pāvs jūt, ka viņam nolikta ģiftīga ēdmaņa, viņš kliegdams brēkdams ar nagiem to izraus no trauka.» Tolaik parādījušies arī pirmie baltie pāvi, kas bija ārkārtīgs retums. Valdīja uzskats, ka tie nāk no Norvēģijas. Pāvu mātītēm, perēšanas laikā tupot uz olām, acu priekšā rēgojušies baltie, sniegotie kalni, tāpēc arī no olām izšķīlušies mazi, balti pavēni! Sī vecā grāmata man sniegusi izskaidrojumu, kāpēc vēl šodien ir tik daudz «pāvu salu», kā, piemēram, tā slavenā pie Potsdamas. Grāmata iesaka pāvus audzēt tieši tādās nelielās saliņās, jo citādi vērtīgo putnu viegli var aiznest lapsas, kuru toreiz bija daudz vairāk. Vēl ilgi Vācijā saimnieks vislabāk spēja demonstrēt savu bagātību, ja pacienāja viesus ar ceptu pāvu, turklāt pildītu ar plūmēm, kas toreiz arī bija retums. Vecajā zooloģijas grāmatā sniegtas precīzas ziņas, kā pāvs jānokauj un jāsagatavo. Āda ar visām spalvām jānovelkot un līdz ar galvu jāatdalot no ķermeņa. Kad putns izcepts, to atkal pārklājot ar ādu un tam pieliekot galvu. Lai pāvs turētos uz kājām, kaklu un kājas tam nostiprinot ar «drāti». Turklāt par sevišķi modernu tika uzskatīts tāds cepeša pasniegšanas paņēmiens, kad pāva kaklā sabāza ar kamparu piesūcinātu vilnu un attiecīgajā brīdī to aizdedzināja: tad pāvs caur knābi «spļāva uguni».

Mūsu lasītājs Georgs Broikera kungs man atrakstīja par interesantu atgadījumu ar kādu pāvu:

«Teo, kā sauca pāvu, jau nākamajā dienā pēc savas ieraša nas — viņš tika mums atsūtīts divus metrus gara kastē — pats brīvprātīgi ienāca virtuvē, bet vēlāk katru rītu uzrāpās pa kāpnēm un staigāja pa dzīvokli, nostājās uz atvērtā loga palodzes un izpleta asti. Kādu ritu viņu atrada dārzā beigtu. Viņš bija lidojis uz augstsprieguma vadiem un nolauzis sev kaklu. Viņa vienīgā «sieva» — pāvu mātīte — divas dienas tupēja pie viņa. Pirms aprakšanas viņam tika izrautas skaistās, garās astesspalvas, ko ielika vāzē. Pāvu mātīte dienām ilgi klaiņoja apkārt, ierāvusi galvu. Kādu ritu mūsu meita nolika uz atvērtā loga palodzes vāzi ar pāva spalvām, kuras ne velti senāk uzskatīja par nelaimes nesējām. Tajā pašā dienā mēs atradām pāvu mātīti bez dzīvības guļam zem loga. Viņa droši vien bija redzējusi tur, augšā, drauga pazīstamo spalvu vēdekli. Kā liecināja putna nagu pēdas mājas sienā, nelaimīgā pāvienc vairākas reizes bija mēģinājusi uzlidot augšā un droši vien lauzusi sev kaklu.»

(Jāpiebilst, ka skrāpejumicm mājas sienā ir būtiska nozīme. Ja to nebūtu, cs neticētu šim nelielajam dramatiskajam notikumam un neatstāstītu to šajā grāmatā. Ja šo lietisko pierādījumu trūktu, varētu domāt, ka, ieraudzījusi sava iemīļotā mirdzošo spalvu vēdekli, nabaga pāvu mātīte vienkārši nomirusi aiz mīlestības, viņas sirds nav izturējusi. Bet, zinot, ka pāvi ir poligāmi, dzirdētais liekas neticams. Daudz pārliecinošāks ir izskaidrojums, ka pāvu mātīte, ieraudzījusi logā pazīstamo spalvu vēdekli, triekusies pret stiklu un pārsitusi sev galvu. Ja nu kāds tiešām grib izprast dzīvnieku rīcības motīvus, tam pirmām kārtām jāmeklē pats vienkāršākais un saprātīgākais tās izskaidrojums, bet emocionālos un fantastiskos dažu mīklainu gadījumu izskaidrojumus mēs nevaram pieņemt par patiesību tikai tāpēc, ka «tā varētu būt bijis». Tam var noticēt vienīgi tad, ja vienkāršs un saprātīgs izskaidrojums nav iespējams. Tomēr arī paši vienkāršākie dzīvnieku izturēšanās izskaidrojumi parasti mēdz būt pietiekami apbrīnojami. Tas, starp citu, sakāms arī par skrāpējumu uz sienas.) «Teo skaistajās astes spalvās,» raksta Broikera kungs, «pēc neilga laika iemetās kodes, bet viņa mazais, jaukais spalvu kronītis vēl tagad, pēc daudziem gadiem, rotā manu rakstāmgaldu.»

PINGVĪNI

Ja kādam dzīvniekam ienāktu prātā atdarināt cilvēku, rezultāti būtu visai interesanti. Runājot par to, var minēt kaut vai pērtiķus, kuri, būdami tik līdzīgi cilvēkam, daudzus no mums tieši ar to ir nepatīkami izjokojuši. Jā, tas ir ļoti grūti — reizē izskatīties pēc cilvēka, kaut arī vis- caur^ ar matiem apauguša, un zooloģiskajā dārzā vēl alklati kā uz skatuves demonstrēt tās vispārcilvēciskās īpašības, kuras mēs paši tik labprāt slēpjam aiz augstprātības un cienīguma, tas ir, atņemt vājākajiem ciltsbrāļiem barību un sievas, urbināt degunu, sacelt tračus, ķīvēties un vaikstītics. Un piedevām vēl dižoties ar ugunīgi sarkano muguras apakšējo daļu! Nē, ja mēs vispār esam ar mieru paciest savu līdzinieku, savu kopiju dzīvnieku vidū, tam jābūt nopietnam, apdomīgam, jāstaigā svinīgi nosvērtā gaitā un sabiedrības acīs jāparādās nevis nepiedienīgi kailam, bet gan tērptam frakā un baltā vestē.

Tā kā pingvīnu izturēšanās un gaita ir atbilstoša šīm prasībām, mēs visi jūtam pret viņiem simpātijas. Es nepazīstu nevienu cilvēku, kuram pingvīni būtu nepatīkami. Protams, tā ir pavisam nejauša apstākļu sakritība, ka viņi atgādina mazus pilsētas domes kungus, leniruši ūdenī, viņi peld ^horizontāli, tātad no apakšas izskatās balti, bet no augšas"— melni, lai haizivīm kā no apakšas pret gaišajām debesīm, tā arī no augšas pret tumšajiem dzelmes ūdeņiem viņi būtu grūti pamanāmi. Te viņu melnā fraka un baltā veste ir visai noderīga. Pretstatā gandrīz visiem citiem peldētājiem — zivīm, roņiem, vaļiem, kā arī pīļveidīgajiem putniem un citiem nirējput- niem — pingvīni peld nevis kā tvaikonis, kam dzenskrūve atrodas aizmugurēTbet gan kā vecmodīgs velkonis — ar sānpiedziņu. Tas nozīmē, ka pingvīni ūdenī slīd uz priekšu, nevis atgrūžoties ar kājām, bet airējoties ar spārniem. Var teikt, Ifa zināmā mērā viņi ūdenī «lido». Kājas tiek izmantotas vienīgi stūrēšanai. Tā tas notiek ne tikai tad, kad pingvīns šaujas pa ūdeni kā zemūdene (es domāju, ka neviena iejiiruši zemūdene nevar braukt tik ātri kā pingvīns), spārnus airēšanai viņi izmanto, arī peldot pa ūdens virsu kā pīles. Kājas — viņu stūre — atrodas ķermeņa pašā galā. Tāpēc pingvīni, ejot pa zemi, nevar gāzelēties kā zoss vai pīle, citādi viņi noveltos uz vēdera. Tātad, lai noturētos stāvus, viņiem jātur ķermenis taisni virs kājām, un tā'rodas pingvīnu cienīgā gaita — gluži kā cilvēkam. '<n! $f?

Ja pingvīns grib tikt uz priekšu pavisam ātri, tas dažreiz tiešām metas uz vēdera un strādā ar spārniem un kājām reizē. No tālienes tad tas izskatās kā mazs, ātrs automobilis. Iešana pingvīnam vispār ir apgrūtinoša nodarbošanās. Ja viņam ir radusies vēlēšanās palēkties uz priekšu, tas jādara ar abām kājām reizē — kā lēcējam maisā. Turklāt viņa ķermenis tad saspringst, atliecas atpakaļ, spārni tiek turēti aiz muguras. Vāja miesa uzveicama tikai ar stipru garu, tāpēc pingvīnu kolonijās bieži vērojamas šādas ainas: cienīgie putni dodas mokoši smagā ceļojumā no jūras uz tūkstoš un pat tūkstoš piecsimt metru augstiem klinšainiem kalniem. Turpretī ūdenī visas grūtības ir aizmirstas: tad pingvīni rotaļādamies apsteidz tvaikoni, zem ūdens nopeld desmit metrus sekundē, uzšaujas pāris metru augstu gaisā, arī uz klinls- malas vai ledus gabala. Tomēr lielākoties viņi ļaujas lielajām bangām, kas viņus ērti un viegli izšūpo krastā.

Pingvīni ne tikai izskatās kā cilvēki, visai līdzīga ir arī viņu izturēšanās, kā mēs paši par to pārliecināsimies. Gadu no gada, trekni nobarojušies, viņi atgriežas no tālajiem medību laukiem atklātajās pasaules jūrās uz savām perēšanas vietām vientuļās dienvidu puslodes salās. Ikviens pingvīns peld simtiem kilometru atpakaļ uz to vietu, kur viņš kādreiz nācis pasaulē. Seit viņiem ir savas pilsētas tāpat kā mums, cilvēkiem. Te katrs putns rauga izrakt zemē iedobi, bet klinšainajās salās no des- miltūkstošiem, pat miljoniem pingvīnu tas izdodas tikai dažiem. Tāpēc vienam otram laulātajam pārim jāsamierinās ar pārkārušos klinti vai arī ar seklu bedri. Ligzdas tiek izpolsterētas ar akmentiņiem un koka gabaliņiem. Spalvas, kas mešanas laikā nereti guļ visapkārt biezā slānī, nav nekādā cieņā un tiek rūpīgi izvāktas no pingvīnu mājokļiem. Katram precētam pārim uzmanīgi jāsargā sava iedzīve, jo pārāk bieži garām klīst kaimiņi, kas it kā nevainīgi, ar šķietamu interesi aplūko apkārtni un tad — caps! — sagrābj kādu skaistu ligzdas oli vai koka gabalu un diedz prom. Bet — ak vai! — ja apzagtais sadomā tam dzīties pakaļ! Tad pārējie kaimiņi uzklūp neapsargātajai ligzdai un stiepj prom visu, ko vien var paķert.

Tikai pavisam jauni un nepieredzējuši precētie pāri iet kopā zvejot vai peldēties jūras malā, jo zog ne tikai pingvīnu kaimiņi. Gandrīz visās šo putnu pilsētās dzīvo arī laupītājkaijas, kas barojas ar pingvīnu olām un mazajiem pingvīnēniem. Nekauņas dažkārt izrauj pingvīniem viņu perējumu no klēpja, lai gan vecāki nikni knābj un dusmīgi baras. Cauri pingvīnu apmetnei iet ceļi un ielas, kas tiek rūpīgi nolīdzinātas. Kur tās kļūst slidenas, tur ērmīgie putni ierīko pakāpienveidīgas šķērsrievas. Pa šim ielām noteiktos diei]as laikos viņi visi kopā iet peldētu s un, saulei rietot, tāpat nāk atpakaļ. Ikviens, kas apmeklējis šādu pingvīnu koloniju, nevar beigt brīnīties par to un smiedamies stāsta, cik ļoti šo radījumu dzīve un izdarības tur, pludmalē, atgādina mūsu pašu — cilvēku rīcību peldvietās. Daudzas pingvīnu pilsētas ceļi sadala regulāros kvartālos, un lai dievs ir žēlīgs tam pingvīnam, kurš iemaldās svešā kvartālā! Vietējie tam uzklūp un nesaudzīgi apveltī ar knābju cirtieniem, tā ka nelaimīgajam pēc iespējas ātrāk jālaižas lapās. Zagšana pingvīniem ir tik plaši izplatīta, ka putni cits citam nolaupa olas. Lielāko pingvīnu sugu pārstāvji pat atņem tās mazākajiem putniem un izperē. Tātad redzams, ka mazuļu izperēšana un barošana tiem nekādā ziņā nav mokas un slogs. Sis darbs sagādā tik lielu prieku, ka viņi labprāt «apgrūtina» sevi ar tādām «dzeguzes olām». Pingvīnu olas negaršo pēc zivīm. Tāpēc no Dabu salas, kas atrodas uz ziemeļrietumiem no Keiptaunas, uz Dienvidāfrīkas piekrastes pilsētām katru gadu pārdošanai aizved ap trīssimt tūkstošu olu, Par tām tiek ieņemta apmēram četrpadsmit tūkstošu marku liela summa, bet putniem katru gadu nolaupa vismaz pusmiljonu olu, arī aizperētās, kas nekur nav lietojamas.

Sī olu laupīšana nav nekāds varoņdarbs, jo nav otra tāda dzīvnieka, kurš pēc dabas būtu tikpat lēns, miermīlīgs un labsirdīgs kā pingvīns. Kāds apmeklētājs, kas bija ieradies sevišķi lielu un garknābjainu pingvīnu ap metnē, bez bažām varēja noglāstīt putnu pakaušus un muguras. Kad viņus mēģināja saķert, viņi aizstāvoties nelietoja varenos knābjus, bet uzbāzīgo roku atgaiņāja mierīgākā veidā — ar garajiem, nokārtajiem spārniem. Kādā citā pingvīnu pilsētā sākās dzīvas «sarunas», kad cilvēki, kas bija tur atbraukuši ar laivu, izkāpa krastā. Atbraucējiem tuvojās daži pingvīni, lai noskaidrotu, kāpēc viesi ieradušies. Sūtņi nāca lēni, vienā mierā piesoļoja pie cilvēku kājām un ārkārtīgi amizanti tiem pamirkšķināja. Kad putni izlūkošanu bija beiguši, viņi apgriezās un tikpat mierīgi un lēni, kā atnākuši, devās atpakaļ pi-; saviem biedriem, pēc tam neviens pingvīns atnācējiem vairs nepievērsa nekādu uzmanību. Keartons ir dzīvojis teltī kādā mazā saliņā starp pieciem miljoniem pingvīnu nedējām ilgi. Sākumā viņš nav varējis gulēt to griezīg.)

ēzeļbalsu dēļ. Skaļi uzsaukdams, lai taču reiz bīdu miers un klusums, viņš panācis tikai vienu: ducis vai vairāk, pingvīnu pievirzījušies tuvāk, it kā jautādami, ko viņš grib, un tad izplestiem spārniem palikuši stāvot, lai atkal atsāktu savu «koncertu». Kādu dienu Keartons izracis zemē dziļu bedri, lai no turienes varētu fotografēt, bet uz bedres malas tūlīt nostājies bariņš amizanto putnu un ieinteresēti skatījušies uz viņu. Tiklīdz viņš rakto iedobi atstājis, pingvīni tūlīt vienu tās malu pārveidojuši slīpā virsmā un ierīkojuši bedrē savu ligzdu. Putni sūtījuši delegācijas uz viņa telti un pētījuši aparātu un statīvu, kas viņam bijis uzstādīts ārpusē.

Pingvīnu bērni nāk pasaulē akli. Viņi iebāž knābīšus vecāku knābī un izņem no turienes tauko barības putru, ko veido sagremotās zivis. Pingvīnēniem draud briesmas ne tikai no laupītājkaijām. I<ā konstatējis Keartons, tikpat liela nelaime ir vecāku spalvu mešana. Ja pingvīns sāk mest spalvas, viņš vairs nevar nirt, tātad nevar arī zivis ķert. Putns stāv divas trīs nedēļas kā nelaimes ču- piņa, un katru ritu agri ap viņu guļ spalvu aplis. Ja spalvu mešana pingvīnu tēvam un mātei notiek vienā laikā, pingvīnēni nolemti bada nāvei. Kad mazie jau paaugušies, viņi atstāj ligzdu un dodas pa koloniju meklēt vecākus; no visām pusēm svešie pingvīni viņus knābj un dzen projām. Dažam varbūt laimējas — viņš tiek pieņemts svešā ģimenē. Kādam pingvīnu bērnam, kuru pētnieks novēroja, nebija laimējies — viņš bija nācis pasaulē pavisam balts, tas ir, albīns. Vecāki gan pierada pie viņa mulsinošā izskata, bet mazajam baltiņam klājās ļoti smagi, kad tēvs un māte, kā par nelaimi, abi reizē sāka mest spalvas. Ikviens svešais pingvīns, redzot neparasto, briesmīgo baltumu, apstājās un, pirms gāja tālāk, ātri iecirta tam ar knābi. Tā pēc dažām dienām novērotājs nabaga radījumu, vārgu un bezspēcīgu, atrada jūras malā. Šādam mazam bārenim nevar palīdzēt neviens cilvēks, jo neviens nespēj kā pingvīns ķert zivis un pārstrādāt tās īstā pingvīnbērnu putriņā.

Adeles pingvīni šīs grūtības bērnu audzināšanā ir atrisinājuši labāk. Kad viņu mazuļi sasnieguši apmēram četrpadsmit dienu vecumu, visa kolektīva dzīve pēkšņi pārkārtojas? līdz šim katrs vecāku pāris bija rūpējies tikai par savām personiskajām atvasēm, tagad viņi izveido īstus bērnudārzus, kuros ietilpst seši, astoņi mazuļi un pat vairāki duči mazo pingvīnēnu. Katru šo grupu aprūpē daži vecie, kuri uzmanīgi vēro savus audzēkņus, pirmām kārtām uzmanot, lai tie nenošķirtos no pārējiem un tos neaiznestu laupitājkaijas. Pārējie vecāki iet ūdenī, lai sagādātu jaunuļiem-barību.

Īmperatorpingvīni rīkojas vēl labāk. Viņi dzīvo vairāk nekā trīsdesmit četrus gadus un tāpēc sugas saglabāšanai iztiek ar nelielu skaitu bērnu. Kad šie pingvīni salasās kolonijā, kur notiek perēšana, lielākā daļa vispār nedēj olas. Apmēram uz desmit vecajiem pingvīniem iznāk tikai viena ola. Tomēr viņi uzskata olu un vēlāk mazuli par kopīgu — kolektīvu īpašumu. Viņi pat plēšas savā starpā, kurš drīkstēs olu perēt. īmperatorpingvīni dzīvo vietās, kur ir ļoti auksts, tā ka tiem daļēji jāperē tieši uz ledus. Tādēļ viņiem starp kājām ir īstas perējamās kabatas. Sākumā novērotājos radīja izbrīnu tas, ka daži no šiem pingvīniem bēgot skrēja tā, it kā viņi kaut ko cieši turētu starp kājām. Un tiešām — ja putni par daudz tika trenkāti, ola viņiem pēkšņi izkrita.

Pingvīni ir uzticīgi laulātie draugi, kas tik viegli neielaižas dažādās mīlas dēkās. Ja tomēr kādas pingvīnu dāmas, biežāk gan viņas skaistās ligzdas dēļ notiek cīņa, tā velkas stundām ilgi. Kaimiņi noskatās, bet maz par to interesējas un dodas savās darīšanās. Dažreiz tomēr kāds atgriežas un skrien pie abiem strīdniekiem, gluži vienkārši iespraucas starp tiem un dara visu, lai traucētu to cīņu, lai gan pats ne reizi neknābj. Paši cīnītāji turpretī viens otru pamatīgi apstrādā ar stiprajiem knābjiem.

Pingvīni par ļoti nozīmīgu uzskata savu balto vesti un ārkārtīgi stingri ievēro priekšrakstu par melno viesību uzvalku. Kādā briļļaino pingvīnu kolonijā Keartons atrada vienu putnu, kam bija sniegbalta galva, un otru, kam bija nevis balti, bet gan melni deniņi. Kā melngalvis, tā arī baltgalvis bija nelaimīgi radījumi. Ne viens, ne otrd neatrada sev dzīvesbiedru, šķiet, abi bija nolādēti. Tikai viņu tuvākie kaimiņi viņus pacieta. Tikko abi atšķirīgi ģērbtie indivīdi nonāca starp svešiem pingvīniem, pret nelaimīgajiem īpatņiem izturējās kā pret spitālīgajiem. Pārējie putni uzgrieza tiem muguru un lepni soļoja prom. Bieži vien savādniekiem sekoja pāris jauno pingvīnu — gluži kā neaudzināti zemnieku lempji, kuri uzjautrinās par ciema muļķīšiem.

Saliedētais kolektīvs katrā apmetnē palīdz pingvīniem cīnīties pret ienaidniekiem, jo, atsevišķi perējot, viņi vispār nevarētu atvairīt nekaunīgās kaijas. Par to, cik lielas ir viņu antipātijas pret kaijām, stāsta 2urdēns. Pie šīs ekspedīcijas nometnes teltīm atradusies atkritumu kaudze ar ēdienu atliekām, ko pingvīni uzskatījuši par pilnīgi nelietojamām, bet kaijām šīs paliekas bijušas joti iecienītas. Tomēr pingvīni nav gribējuši atdot kaijām ēdamo, ko paši nemaz nav izmantojuši. Netālā pingvīnu kolonija pastāvīgi izlikusi sargposteni uz atkritumu kaudzes. Tikai ļoti reti sargs aizgāja, iekams nebija atnācis cits pingvīns viņu nomainīt. Ja kaijas atstāja kaudzes apkārtni, to pašu darīja ari pingvīni. Tiklīdz laupitājkaijas atgriezās, kāds no pingvīniem tūlit skrēja no perējamās vietas uz atkritumu kaudzi. Šķita, ka starp pingvīniem pastāv sava veida vienošanās, jo uz kaudzes nekad nebija redzami vairāki sargi reizē. Kamēr kāds stāvēja sardzē, pārējie kolonijas iemītnieki izskatījās mierīgi.

ODELES

Runājot par kažokzvēriem, vairums cilvēku pirmām kārtām iedomājas sudrablapsas. Tāpat bija arī ar mani, kad es kādu svētdienu devos izbraukumā, lai apskatītu kažokzvēru fermu. Tur nebija nevienas sudrablapsas, toties redzēju ārkārtīgi daudz mazu caunveidīgu dzīvnieku, kuri bija ievietoti stiepļu būros. Odeles pie mums audzē tikai piecpadsmit gadus, turpretī sudrablapsu audzēšana sākusies jau ap gadsimtu miju. Tomēr jāsaka, ka šie mazie, kustīgie un niknie nemiera gari pēdējos desmit gados ir radījuši pilnīgu sajukumu kažokādu tirdzniecībā visā pasaulē.

Divdesmito gadu sākumā ūdeles Amerikā vēl tikpat kā neaudzēja. Tomēr jau 1927. gadā bagātākajam zvērkopim piederēja divtūkstoš dzīvnieku, 1930. gadā Kanādā bija astoņsimt audzētavu, kurās turēja divdesmit vienu tūkstoti vaislās dzīvnieku, un 1938. gadā vairāk nekā simttūkstoš ūdeļu nevis pašas brīvā dabā ķēra zivis un vardes, bet gan ērti tika barotas šīs valsts divtūkstoš divsimt zvēraudzētavās.

Vācijā ūdele, kas ir tuva radiniece seskam un zebiekstei, jau ap 1850. gadu sekoja citu lielo, populāro dzīvnieku — vilka, lāča, sumbra un lūša pēdās, tas ir, bija gandrīz izmirusi.

Jāpiebilst, ka mūsu — Eiropas ūdele ari nebija tā, kas varētu saistit kažokzvēru audzētāju uzmanību. Šī zvēriņa garums nepārsniedz pusmetru, turpretī kanādiete, ja to mēra no galvas līdz astes galiņam, sasniedz astoņdesmit piecus centimetrus vai pat veselu metru. Tāpēc 1926. gada oktobri pie mums Valzertālē ieveda pirmās kanādiešu vaislas ūdeles un pēc trim mēnešiem — vēl divsimt piecdesmit zvēriņu; tie visi tika nosūtīti uz Svābiju un Augš- bavāriju. Tā kā ar sudrablapsām jau bija iegūta ļoti laba pieredze, Eiropā sākās īsta ūdeļu audzēšanas ekstāze, izraisīdama milzīgas pārmaiņas Amerikas zvēraudzētavās. Kopš 1926. gada tur reti kāds dzīvnieks tika audzēts ādu iegūšanai. 1928. gada oktobrī un novembrī bija viena vienīga ferma, kas nosūtīja ar kuģi tūkstoti mazo, žirgto zvēriņu. Beigu beigās cenas pieauga pat divdesmit reižu, labs vaislas dzīvnieku pāris Kanādā maksāja jau tūkstoš seši simti marku un vairāk, un cik augstas cenas bija pie mums!

Tomēr jāatzīst, ka jauna mājdzīvnieku šķirne nevar eksistēt, ja visi šīs šķirnes mazuļi tiek pārdoti pavairošanai un audzēšanai interesentiem, kurn skaits nemitīgi pieaug. Tāpat kā no cūkām ir jāiegūst gaļa un no govīm piens, tā arī pienāk laiks, kad ūdelēm sava āda ir jāatdod kažokādu tirdzniecībai. Kad tiktāl bija nonācis, vaislas ūdeļu cenas Amerikā neiedomājami kritās. Par ādas cenu, ja ne vēl lētāk, tagad pēkšņi varēja nopirkt vaislas dzīvnieku. Arī Vācijā drīz vien radās nepatīkami pārsteigumi. Kad līksmi noskaņotie «jaunizceptie» ūdeļu audzētāji pie mums 1930. gadā pēkšņi vairs nevarēja pārdot savus ūdeļu mazuļus vēl jaunākiem šo zvēriņu audzētājiem, bet bija spiesti pārdot savu dzīvnieku ādas, izrādījās, ka daudzas jaunās audzētavas ir izveidotas pavisam nepareizi. Tā kā nelaime reti kad nāk viena, gadu vēlāk, kad sākās pasaules ekonomiskā krīze, visas kažokādu cenas kritās tik zemu, ka pat «šādi tādi plebeji» varētu staigāt ūdeļu un kotiku ādās, ja vien toreiz šie plebeji nebūtu palikuši bez darba! Zvēraudzētāji ūdeļu aplokus bija uzcēluši dziļi mežā vai augstu Alpos, jo viņi bija pārliecināti, ka biezam kažokam nepieciešams skarbs klimats. Kad nu pēkšņi vajadzēja aprēķināt izmaksas, atklājās, ka lēta barība nav pieejama tālā apkārtnē — agrāk tam nebija nekādas nozīmes, vai vērtīgais dzīvnieks katru dienu noēd barību par trim vai piecpadsmit feniņiem. Turklāt kravas mašīnām pēc tās bija jābraukā apkārt stundām ilgi.

Tas bija īsts ūdeļu audzētāju krahs, un vēl šodien stiepļu žogu paliekas un viena otra sabrukusi būda nomaļā kalnu mežā stāsta par izputēšanu no 1930. gada līdz 1934. gadam. Kad pēc tam ūdeļu statistiķi saskaitīja savu mīluļu galvas, atklājās, ka samazinājies ne tikai zvēraudzētavu skaits, bet savā pirmajā dzimtenē, proti, Augšba- vārijā un Svābijā, mazo, melno dzīvnieciņu nav vairs palicis gandrīz nemaz. Izņemot pavisam nedaudzus vēl saglabājušos sugas eksemplārus, dzīvnieki no turienes bija nozuduši. Tagad ūdeles lielākoties mājoja Pomerānijā un Brandenburgas novadā, tas nozīmē — tur, kur ir lēti zivju un gaļas atkritumprodukti. Vispār toreiz bija četrsimt piecdesmit ūdeļu audzētavu, kurās tika turētas vairāk nekā seštūkstoš ūdeļu, pēc trim gadiem — tikai nedaudz vairāk par simt zvēraudzētavām, bet tajās bija vairāk nekā piecpadsmit tūkstoši ūdeļu. 1939. un 1940. gadā mūsu ūdeles piegādāja kažokādu tirgotājiem trīsdesmit piecus tūkstošus ādu. Tas ir jau vērā ņemams daudzums, tomēr visā pasaulē katru gadu seši simti piecdesmit tūkstošiem ūdeļu būtu jāatdod sava āda, lai sievietēm, kurām, kā zināms, nekad nav ko vilkt mugurā, palīdzētu tikt pie kažokiem un apkaklēm. Vinetū un vecā Saterhenda pēcteči, indiāņi un traperi, noķer cilpās vairs tikai ap divsimt piecdesmit tūkstošu ūdeļu, bet trīssimt piecdesmit vai četrsimt tūkstoši zvēriņu tiek nonāvēti mazāk romantiski, toties nesāpīgāk, tos fermās iemidzinot ar hloroformu. Zviedri piegādā divreiz vairāk ūdeļ- ādu nekā mēs.

Tātad ir pierādīts, ka laba ūdeļādas kažoka izaudzēšanai nebūt nav nepieciešams skarbais Augšbavārijas klimats. Daudz lielāka nozīme ir tam, lai četrkājis, kurš sākumā nēsājis šo kažoku, no dzimšanas piederētu pie gara un bieza akota dzīvnieku šķirnes. Ja zvēraudzētājs ir rūpējies par pareizas šķirnes izvēli, vērtīgā un dižciltīgā āda saglabājas arī Berlīnē, Pankovā, kažoka īpašnieka bērniem un bērnubērniem. Atbilstošs aukstums Vācijā ir visur, bet skaistas ādas iegūšanai tikpat svarīga nozīme ir gaisa mitrumam, un Pomerānijā tas ir daudz vairāk piemērots nekā Valzertālē. Vispirms jāatzīst, ka saule, kas visiem tik nepieciešama, ādām nenāk par labu: tās kļūst sarkanīgas un noplukušas. Tāpēc tagad ūdeļu aplokus ierīko kalnu ziemeļu nogāzēs, skrajā mežā vai arī citādi rūpējas, lai aploki būtu pareizi noēnoti. Tā kā mūsu kažokādu pundurīši mājo tik mazos sprostos, ūdeļu audzētavu var iekārtot arī dārzā pašā lielpilsētas centrā. Tad tās īpašnieks dienā var būt biroja vadītājs, bet brīvajā laikā — vērtīgu kažokzvēru audzētājs. Zivju atkritumi, pārpalikumi pec putnu kaušanas, asinis, zirga gaļa, kautuves atlikumi šeit, pilsētā, vismaz, miera laikā ir lētāk un ērtāk dabūjami nekā mežā, kur var nokļūt, tikai braucot pa šaursliežu dzelzceļu. Odele nedrīkst prasīt diena vairāk barības kā divu trīs feniņu vērtībā, ja viņai vēlāk par to jāmaksā ar savu ādu.

Ūdeles dzīvo atsevišķi mazos pītu stiepju būros ar dzīvojamo kasti. Pamatojoties uz ilggadējo pieredzi, te viss ir maksimāli vienkārši būvēts, lai, aprūpējot šādu pun- durkoloniju, cik iespējams samazinātu roku darbu. Daži zvērkopji ūdeles tur vienkopus lielā, iežogotā teritorijā brīvā dabā. Tādējādi ādas gan kļūst labākas, bet dzīvnieki apēd daudz vairāk barības. Tie kļūst tik droši, ka barošanas reizēs kopējam vairs nav iespējams ienākt aplokā. Aiz nepacietības dzīvnieki skraida un pinas tam pa kājām, rāpjas uz augšu un iekožas apģērbā. Tāpēc barība jāmet no ārpuses pāri žogam vai arī jāiepilda garā jumta notekcaurulē un pa to jāievada aplokā. Ja tādā ūdeļu aplokā iekļūst saindējušās peles, tās var nodarīt ļoti lielus zaudējumus. Šādam ūdeļu turēšanas veidam ir ari tāds ļaunums, ka nav iespējams nodarboties ar pareizu šķirnes izkopšanu: tā kā šādā kolonijā valda «brīvā mīlestība», nekad nevar zināt, no kāda tēva cēlies krāšņais ūdeļu tēviņš, par kura ādu iegūta rekordsumma — simt četrdesmit markas; tātad tāpēc, ka te nav iespējams pareizs šķirnes izkopšanas darbs, sākumā ūdeļu kustību veicināšanai sprostā ieteicams novietot riteni. šādu skrejamo ratu, kāds ir arī vāveru būros, mazie, veiklie ziķeri labprāt izmanto vingrošanai. Tāds sīks dzīvnieciņš ritenī noskrien apmēram četrdesmit piecus kilometrus dienā. Taču lielajās ūdeļu audzētavās valda uzskats, ka šāds ritenis nemaz nav vajadzīgs, dzīvnieks arī bez tā ir pietiekami daudz izkustējies. Ja vien iespējams, ūdelēm jānodrošina iespēja izpeldēties, jo starp pirkstiem viņām ir īstas peldplēves; vispār ūdele daļēji ir ūdensdzīvnieks, kam zivs garšo labāk nekā mums kotlete.

ūdeles ir mazi, bet nekaunīgi un ārkārtīgi ziņkāri radījumi. Kad doktors Kcllers (šajā rakstā es atsaukšos galvenokārt uz viņa izteikumiem) palaida savu sanbernāru pie ūdeļu nožogojuma un tas ostīdams piebāza degunu pie stiepļu pinuma, ūdele iekodās tam degunā un turēja ciet. Suni, burtiski, vajadzēja no tās atraut, jo viņš pats nespēja atbrīvoties. Dažreiz, kad dzīvniekus baro vai tīra sprostus, kāda ūdele izbēg un, skrienot garām kopējam, tam vēl iekož rokā. Ir gadījumi, kad brīvībā izsprukusī ūdele tūlīt droši uzbrūk sargsunim, par lielu nepatiku zvērkopim, jo šādā cīņā pa lielākajai daļai zaudētājs ir drosmīgais bēglis. Dzīvniekus un cilvēkus, kuri iet gar iežogojumu, pastāvīgi pavada goda eskorts. Vienai otrai vistai, kas zem stiepju pinuma grīdas meklē barību, tiek nokosta sekste.

Ūdeļu audzētāji bieži vien tur «zibensnovedējus». Tie ir truši un vistas. Ja ūdele izbēg veiklajiem zvēriņiem tas izdodas diezgan bieži), mazais, asinskārais laupītājs lielākoties metas uz vistu vai trušu kūti. Tāpat kā sesks, tas var sarīkot īstu asinspirti, un tad ir labāk, ja šī nelaime notiek paša, nevis svešā kūtī. Tomēr šādi Bērtuļa nakts notikumi nav nemaz tik viegli iespējami, jo gar katru ūdeļu audzētavu ir liels, biezs stiepļu pinuma žogs. Kā zibens ūdele izsprūk no būra, pieskrien pie žoga un traucas gar to uz priekšu. Bet tur jau gatavībā stāv slazdu kastes, un — caps! — zvēriņš ir atkal iekšā. Turklāt zvēr- kopji šeit novieto arī dzīvojamos būrus, tādus pašus kā iežogojumā, un bēglis labprāt ielien tajā. Par to, ka viens no veiklajiem zeļļiem ir ieguvis zelta brīvību, visbiežāk liecina troksnis, kuru saceļ pārējie. Kamēr vien «svešinieks» sēž zem viņu sprosta, viņi tam uzkliedz — un tas kliedz viņiem pretī. Arī trušu trokšņošana un kladzināšana vistu kūtī nozīmē trauksmi. Sliktāk, protams, ir tad, ja ūdele tiek arī aiz ārējā iežogojuma. Reiz Amerikā no kāda aploka uzreiz aizbēga divi simti ūdeļu. Nav aprakstāms lielais zvērkopja prieks, kad nākamajā rītā tās visas ieradās uz brokastīm. No kādas Austrumprūsijas ūdeļu audzētavas, pēc tam kad vētra bija nopostījusi žogu, izbēga sešdesmit iemītnieces, bet uz barošanu atgriezās piecdesmit astoņas. Vispār ūdeli neviens nedrīkst nogalināt, jo tā atrodas valsts aizsardzībā. No sprosta izbēgušais dzīvnieks ir zvērkopja īpašums, ja vien viņš neatsakās dzīties ūdelei pakaļ. Visas ūdeles nav mazi plēsoņas. Ja jaunie ūdelēni zaudē māti un visu metienu izaudzē cilvēks, barojot ar pudelīti, tad dzīvnieki ir laipni un rāmi. Tomēr arī šādi audzēkņi kļūst neticami bezkaunīgi. Viņi dauzās apkārt pa istabu, apgāž traukus, izrok zemi 110 puķpodiem, un piedevām drīz vien ir jūtams, ka zooloģiski ūdele ir skunksu un citu «smirdeaunu» radiniece.

Neizstrādāta ūdejāda šodien[5] vācijā maksā caurmērā deviņdesmit markas, bet ļoti labas ādas cena var sasniegt simt četrdesmit markas. Tā kā vienam kažokam vajadzīgas dučiem ādu, katrs vis nevar atļauties valkāt «īstu ūdeli». Protams, ūdeļādiņa ir ne tikai mīksta un silta, bet arī izturīga. Kažokādu tirgotāji uzskata, ka šīs mazās rīmas āda ir viena no izturīgākajām un ilgāk valkājamām. Novērtējot pašu izturīgāko ādu ar simt punktiem, zvērādas virknējamas šādā kārtībā: lāčāda — 94, bebrs — 90, kotiks — 80, leopards — 75, ūdele — 70, melnais karakuls un jenots — 65, sabulis — 60, bizamžurka — 54, skunkss un vilks — 50, lapsa — 40, nutrija, zebiekste un pelēkā vāvere — 25, trusis — 20, šinšilla un kaza — 15, kurmis — 7 un mūsu brašais, krietnais zaķis — tikai 5. Tātad pa to laiku, kamēr novalkā vienu ūdeļādas kažoku, var nonēsāt četrpadsmit zaķādas kažociņus.

Par to, ka šodien un arī nākotnē jaunas dāmas varēs tērpties mīkstos ūdeļādas kažokos, ir jāpateicas tikai kažokzvēru audzētājiem, jo agrāk gandrīz visas ūdeles ar slazdiem izķēra kanādiešu traperi. Hudzona līča sabiedrība raksta, ka no 1881. līdz 1883. gadam ir iegūts vislielākais ūdeļu daudzums. Vairāk nekā miljons ādu toreiz katru gadu tika nosūtīts uz Londonu! Tad šis daudzums gadu no gada samazinājies un atbilstoši tam cēlušās cenas — no piecām markām par ādu 1882. gadā līdz septiņdesmit markām 1920. gadā. Tātad ūdelēm klājies tāpat kā daudziem citiem Jaunās Pasaules dzīvniekiem — bizo- niem un bebriem. Ja fermās netiktu audzētas ūdeles un iegūtas ādas, ūdeļu skaits arvien vairāk samazinātos, ādas līdz ar to kļūtu dārgākas un medības arvien biežākas. Tā mūsdienās varbūt pienāktu pēdējās ūdeles pēdējā stundiņa. Dažkārt mums ir mazliet neērti, kad skaistus un izmanīgus savvaļas dzīvniekus redzam pārvērstus par cērpamiem un slaucamiem lopiņiem. Bet, ja zinām, ka, piemēram, ūdeles, kas tiek audzētas fermās, nodrošina saviem savvaļas brāļiem brīvību un garantē sugas saglabāšanu, ar šādu domu ir daudz vieglāk samierināties.

Patlaban pulkstenis rādīja trīs, astoņos es biju ielūgts ciemos. So sestdienas pēcpusdienu beidzot gribēju izmantot, lai lielajā kažokzvēru fermā pie Kēnigsvusterhauze- nes apskatītu jaunās ūdeles. Tātad — ar elektrisko vilcienu līdz Grīnavai, pēc tam — pārsēšanās omulīgajā tvaika bānītī, Kēnigsvusterhauzenes mazajā bodītē garāmejot ātri vēl jānopērk skaista kafijas krūze un tad — tālāk gar klusajām mājiņām līdz milzīgajiem Vācijas ra- diomastiem. Aiz tiem atradās ferma. Piecpadsmit minūtes, ko iet.

Ceļā mani panāca tarkšķošs motorizētais trīsritenis, braucējs uzaicināja sēsties iekšā. Līksms sēdēju uz tukšu maisu kaudzes un ļāvos pavasara vējam. Aizvien jauni masti slīdēja mums garām, mēs tarkšķinājām tālāk, pa klusu un pamestu autoceļu braucām dziļāk mežā. Mani pārņēma neomulīga sajūta, domājot par to, kā tikšu mājās. Bet tagad pusceļā griezties atpakaļ? Un tā mēs braucām uz priekšu kilometru pēc kilometra, līdz beidzot apstājāmies uz ceļa pie milzīga lauka, kas bija kā nosēts ar stiepļu pinuma mājiņām. Pie Vācijas vai pat Eiropas lielākās ūdeļu fermas. Seit tagad dzīvoja simtiem tūkstošu ūdeļu mazuļu.

Citām dzīvām būtnēm mazuļu dzimšanas dienu var noteikt iepriekš un atzīmēt ar sarkanu -zīmuli kalendārā, bet ūdeļu mātēm jāgaida nenoteikts laiks — trīsdesmit sešas vai pat septiņdesmit divas dienas, līdz mazuļi, akli un kaili, nāk pasaulē. Jaunās mātes tad vairs neatstāj savas kastes, lai saņemtu barību. Pieliekot ausi pie mazās koka mājiņas, dzirdama sīko radību kolektīvā pīkstēšana. Tie, kuriem jau ir pieredze darbā ar tādām ūdeļu «bērnistabām», pēc «dziesmas» stipruma var noteikt, vai tur skan trīs, sešas vai pat divpadsmit balsis. Pirmajās piecās dienās tur nedrīkst ieskatīties, jo tad uztrauktā māte sagrābj savus bērniņus aiz čupra un mežonīgi skraida ar tiem apkārt pa sprostu. Jau tāpat dažreiz kaktā sastingusi guļ kāda no sīkajām būtnēm mūsu'mazā pirksta garumā, tā rokās jāsasilda, līdz atkal kļūst sārta un sāk rāpot, Mazuļi spiedz gandrīz vienmēr, tāpēc, ja migā valda klusums, kopējs ir gandrīz norūpējies. Bet galu galā zināms laiks tiem taču vajadzīgs arī gulēšanai vai ēšanai.

Cik daudz rūpju dažkārt sagādā mazie telēni vai kumeļi! Ūdeļu kopējam par mazajiem ūdelēniem nav jārūpējas gandriz nemaz, jo viņu māmiņa pati visu labi izdara. Tagad, kad rakstu par ūdelēm, ir pagājuši tikai daži gadi, kopš viņas kļuvušas par mājdzīvniekiem, tāpēc visi viņu instinkti vēl ir pietiekami asi un nenomākti, nevis kā, piemēram, suņiem vai govīm. Ja sprostā iemet svaigu sienu, ūdeļmāte to skaisti ienes migā, bet, ja svaiga nav, slapjo viņa stiepj saulē žāvēties. Dažām ūdeļmāmiņām patīk spodra un kārtīga «bērnistaba», tāpēc tās savus nosmulējušos mazuļus tur pie ieejas tik ilgi, kamēr tie savas vajadzības ir nokārtojuši. Turpretī citām saimniecība ir pavisam nolaista. Tā kā ūdeļmāte stiepj migā arī barību, drīz vien tur lido līķmušas. Nu sprostā vajadzīga jauna, tīra kaste. Dabiski, tagad visa saime pārvācas uz tīro «dzīvokli».

Tomēr ūdeles ir mazi, nikni velnēni! Viņas nekož, bet, kā zvērkopji mēdz sacīt, «cērt» — ātri uzklūp rokai. Kad ģimenē jau saradies mazuļu pulks, jaunās mātes pret savu kopēju nemaz nekļūst laipnākas. Un tomēr, šķiet, arī viņu mazā, asinskārā sirds tagad ir tapusi citāda. Sajā laikā neviens zvērkopis nedos ūdelēm dzīvu medījumu, jo bieži vien bijuši gadījumi, kad vēl pēc pāris dienām kopējs atradis ūdeļu ģimenē starp jaunajām ūdelēm mazu trusēnu vai kaķēnu, kas palīdzējis tām izlakt pienu, turpretī citā laikā šāda «barība» tiek nonāvēta zibenīgāk nekā ar miesnieka dunci. Pat cālēni tādās reizēs vēl pēc divām dienām moži ir tupējuši ūdeļu «bērnistabā». Doktors Kellers novērojis kādu gadījumu, kad mātes mīlestība tik spēcīgi pārņēmusi jaunas ūdeļmāmiņas sievišķīgo sirdi, ka tā «adoptējusi» gumijas peli, kuru pirms tam kā rotaļlietu tika noniecinājusi. Viņa taisīja tai migu, peldināja, ņēma līdzi vāveres ritenī un nolika tai priekšā gaļas gabaliņus. Ja kaķenei tikko piedzimuši bērni, mazās ūdeles var pievienot arī viņas mazuļu pulkam. Mīce rūpējas par pieliktajiem draiskuļiem kā par pašas bērniem un žēli ņaud, ja viņai tos atņem. Šādas ūdeles ar kaķa manierēm ir daudz rātnākas un vispār nekož. Ir pat zināms gadījums, kad trusis izaudzējis jaunās caunas, un arī šis notikums ir laimīgi beidzies.

Kad ir patīkami silts laiks, ūdeļmāte sagrābj savas atvases aiz čupra un iznes saulē, vai nu ņemot pārmaiņus citu pēc citas, vai arī jauki «izklājot» laukā tās visas uzreiz. Dažas māmiņas pat uzskata, ka viņas darīs pareizi, ja bērnu apskalos dzeramtraukā un tad izliks saulē ap- žāvēties.

Sasnieguši pusaudža vecumu, mazie plēsoņas grib spēlēties un plosīties. Kāda brīnišķīga rotaļlieta tad ir pie sprosta režģa pakārts ar sienu pildīts maiss, kam gals atstāts vaļā; tajā var taisīt tik burvīgus lēcienus uz gal- vasl Tagad kopējam jārūpējas, lai mazie puncīši vienmēr būtu pilni. Atsevišķi dzīvojot, ūdele var dienām badoties, bet, ja vairākas mājo kopā vienā sprostā, iespējams, ka tās cita citu apēd. Ir bijis gadījums, kad no rīta ūdeļmā- tes sprostā starp nepateicīgajiem bērniem atrasta tikai viņas aste un gabaliņš ādas. Ūdeļu jaunekļi cits pret citu izturas pavisam miermīlīgi, bet sprostā, kur kopā mīt ūdeļu meitenes, vienmēr skan vaimanas un dzirdama bāršanās. Pēc tam kad bērni no vecākiem tiek šķirti, stiprākais no viņiem dažkārt uzņemas rūpes par mazākajiem brāļiem un māsām. Viņš pienes tiem barību, briesmu brīžos stiepj tos migā un rūpējas par tiem kā māte, līdz mazie paši kļūst patstāvīgi.

Nofilmēt šos niknos, melni brūnos zeļļus — tas nav nemaz tik vienkārši! Jāuzmanās, lai kāds no zvērēniem ne- ielcc sejā. Ja gribam iegūt kadrus par ūdeļu ģimenes dzīvi un mazuli ieliek sprostā, no mātes lielākoties redzama vienīgi zibenīga, tumša svītra, un, iekams nospiests slēdzis, tās vieta ir jau tukša. Tā ir īsta pacietības pārbaude, kā jau visu dzīvnieku fotogrāfiju iegūšana, un, kad cs paskatos pulksteni, pēkšņi atklājas, ka ir jau pusseptiņi!

— Līdz Kēnigsvusterhauzenei ir pusotras stundas, ko iet, — teica vecākais kopējs Lepins, — līdz Ceithenes stacijai nokļūsiet stundas laikā.

Bet Kēnigsvusterhauzenē gaida mana skaistā, zilā kafijas krūze. Gan jau nāks kāds automobilis! Agrāk, ja cilvēks sestdienas vakarā gribēja pāriet pāri ceļam pie pašas Berlīnes, tam bieži vajadzēja gaidīt vairākas minūtes, līdz ceļš kļuva tukšs. Tagad es soļoju jau minūtes desmit, pēc tam vēl desmit pa asfaltētā ceļa vidu — un garām man nebrāžas neviena mašīna. «Cik skaisti!» es teiktu citā reizē. Bet šobrīd domāju, ka aizvērs manu mazo veikaliņu un ciemos, kur esniu ielūgts, es ieradīšos daudz par vēlu. Cik lēni tomēr mani nes pat samērā garās kājas no viena kilometru staba līdz nākamajam, garām viršu laukiem un smilšu klajumiem… Beidzot nāk kāda mašīna. «Labprāt pavedīsim jūs…» Bet pēc trīssimt metriem tā nogriežas uz galveno maģistrāli. «Uz Drēzdeni vai arī uz Prāgu varat droši braukt mums līdzi, bet caur Kēnigsvusterhauzeni mēs diemžēl nebraucam.»

Tā nu es ātrā solī maršēju tālāk. Piecdesmit minūtēs esmu nonācis galā, dabūjis vēl savu kāroto zilo krūzi un tikai pusstundu nokavējis vakariņas. Taču šajā sestdie- ias pēcpusdienā esmu iegaumējis divas svarīgas patiesi- ! is: mātes mīlestība spēj pārveidot pat laupītāja un plēsoņas sirdi, un nekad nevajag ticēt ļaudīm, kas ceļā jums nosauc kilometru skaitu, cik vēl jāiet.

STĀSTI PAR BLAKTĪM

Blaktis ir kukaiņi ar skaistu ķermeņa formu un jauku krāsu; diemžēl pirmais — labais iespaids par jauko kukaini zūd, tiklīdz esi iepazinies ar viņa sliktajām īpašībām.

Projesors doktors Menze

Iepazīties tuvāk ar šiem krāšņajiem dzīvnieciņiem nav nemaz tik viegli. Ikviens, kam par tiem grib apvaicāties, sašutis noliedz, ka viņam kādreiz bijusi saskare ar blaktīm. Taču dezinfekcijas biroja darbinieki apgalvo, ka lielās pilsētās kādreiz tās mājojušas katrā trešajā dzīvoklī! Anglijā 1934. gadā par tām diskutējuši pat lordi parlamentā, jo blakšu dēļ Londonā vajadzējis uz trim dienām slēgt kādu lielu viesnīcu. Vinčesteras bīskaps toreiz ziņoja: svētie tēvi, apmeklēdami trūcīgo kvartālus industriālajos centros, atklājuši, ka siltajās vasaras naktīs pa ielām klīst bērnu bari. Mazie stāstījuši, ka vecāki viņus sūtot ārā uz ielas, jo daudzo blakšu dēļ viņi tik un tā nevarot gulēt. I<ad Stokholmā reiz plānveidīgi tika pārbaudīti mēbeļu transporta furgoni, atklājās, ka vismaz četrdesmit septiņi procenti no tiem ir blakšu inficēti!

Tomēr patiesībai gan neatbilst viss, ko stāsta par šiem mūsu visuzticamākajiem un pastāvīgākajiem «mājdzīvniekiem». Kaut vai, pipmēram, tas, ka blaktis jau pa gabalu it kā saožot upuri — cilvēku, pēc tam pierāpojot pie tā un asinskāri tam uzbrūkot. Kad tika izdarīts eksperiments, lai šo apgalvojumu pārbaudītu, atklājās, ka izsalkušas blaktis spēj sajust cilvēku vienīgi divarpus centimetru atstatumā. Ļoti iespējams, ka viņas mūs atrod, izmantojot savas spējas atcerēties vietu. Blaktis uz mūsu gultu, kad guļam saldā miegā, nāk taču vienmēr pa vienu un to pašu ceļu. Tieši tāpēc viņas iespējams diezgan viegli apmānīt. Jāpārvieto tikai gulta uz citu istabas kaktu, protams, iepriekš iztīrot to no blaktīm, un tad varam gulēt mierīgi vismaz trīs nedēļas, iekams blaktis atkal uziet savus «medību laukus». Tiesa gan, pa šo laiku kukaiņi ir tik pamatīgi izbadējušies, ka nabaga upurim labi neklāsies. Izsalkušu blakti nav iespējams aizbaidīt, pat naktī atstājot iedegtu gaismu, — un dažādi pulveri pret insektiem vai ādas ierīvēšana ar ziedēm, kas atbaida kukaiņus, nespēj pilnīgi uzveikt uzbrucēju kaujasgaru. Jāpiebilst, ka blaktīm ir visai izturīgas kājas. Katru dienu noiet metrus divdesmit no savas apmešanās vietas zem tapetēm līdz gultai, kurā guļ cilvēks, blaktīm nemaz nav grūti. Labs viņu skrējējs vienā minūtē var noskriet vairāk nekā četrus metrus, turpretī uts, piemēram, tikpat ilga laikā spēj aizrāpot tikai trīsdesmit trīs centimetrus.

Arī tā nav taisnība, ka blakts var badoties desmitiem gadu. Ja šis parazīts iepriekš ir labi paēdis, tas silti izkurinātā istabā bez ēšanas spēj izturēt, ilgākais, trīsdesmit astoņas nedēļas. Ja turpretī telpas ir aukstas, blaktis it kā sastingst un šādā sastinguma stāvoklī patiešām spej ilgāk saglabāt dzīvību. Ja šie kukaiņi spiesti badoties, tie acīmredzot rij gaisu. Tad viņu zarnas tiek piepildītas ar gaisa pūslīšiem, un šie «bada pūslīši» dažkārt var noderēt par svarīgu pierādījumu, ja mājas saimnieks sāk tiesāties ar dzīvokļa īrnieku, ka blaktis ievazājis jaunais iemītnieks.

Var strīdēties arī par to, vai taisnība, ka blaktis izmanīgi uzrāpo pa sienu pie griestiem, lai no turienes «piķētu» uz gulētāju gultā, ja gultas kājas speciāli ieliktas traukā ar eļļu. Reizēm patiešām vērojams īsts «blakšu lietus», kas līst no griestiem, — tie galvenokārt ir tikko izšķīlušies kāpuri —, taču to nevar piedēvēt blakšu viltībai. Tas, ka blaktis atraujas no griestiem un krīt lejup, it sevišķi, ja iededz gaismu, bieži novērojams arī tālāk no gultas. Šo insektu parastā apmešanās vieta ir gultas tuvumā, un no griestiem nokritušie kukaiņi uz baltās gultasveļas ir daudz vieglāk pamanāmi nekā uz tumšās grīdas vai paklājiem. Tātad tā nav attapība vai viltība, kas liek blaktīm mesties uz galvas lejup. Bet viens kas tiesa — lai drošāk varētu gulēt gultā, kas iztīrīta no šiem asinskārajiem insektiem, nepietiek, ka nodrošinām pret blakšu uzbrukumu gultas kājas, ievietojot tās traukā ar eļļu, vēl jāaizsargājas pret «uzlidojumu» ari no augšas. Kads atjautīgs cilvēks reiz no četrām latiņām bija pagatavojis rāmi, tam pārstiepis pāri ietinamo papīru, kura malas apziedis ar mušpapīru līmi, un šo ierīci novietojis virs gultas. Tādā veidā viņam patiešām izdevās blaktis pieveikt. Tomēr jāatzīst, ka tāds cīņas veids pret blaktīm galu galā ir pārāk sarežģīts.

Blaktis nebūt nav vienmēr cēlā sarkankoka krāsā. Izšķīlušies no olām, viņu kāpuri ārēji izskatās kā pieauguši kukaiņi, tikai augumā daudz mazāki, tie ir gluži caurspīdīgi balti, ar tumšsarkanām actiņām. Tikko kāpuri piesūkušies pilni ar mūsu asinīm, tie izskatās kā mazas, kustīgas, sarkanas ogas. Starp pieaugušajām blaktīm ir neapšaubāmi skaisti, mirdzoši dzeltenbrūni eksemplāri, bet reizēm — tiesa gan, pavisam reti — sajūsmināts blakšu pētnieks atrod kādu eksemplāru ar krāšņi sarkanām kājām. Ja tikko izšķīlušās jaunās blaktis iznes aukstumā, dažkārt tām viss ķermenis kļūst koši sarkans un tikai vēlāk pamazām iegūst savu sarkanbrūno krāsu.

Auglīga blakšu mātīte dienā izdēj divas trīs olas, bet visas savas dzīves laikā — trīssimt piecdesmit olas. Sīs mazās, baltās oliņas ir pārklātas ar rccekļainu vielu un viegli visur pielīp. Ja vēlāk tās nokasa, oliņas nokrīt un ripo uz priekšu; samitrinot tās atkal kļūst lipīgas un spēj kaut kur pielīmēties. Katra divdesmitā oliņa ir tukša. Lai gan šis apstāklis mums nesagādā tik daudz raižu kā vistas olas, kuras nav derīgas perēšanai, tomēr blakšu pētniekiem vēl līdz šim laikam nav izdevies noskaidrot, no kā tas atkarīgs. Uz katras oliņas atrodas mazs, glīts jumtiņš. Pēc kāpura izšķilšanās jumtiņš kādu laiku vēl paliek tam uz galvas tikpat braši un nebēdnīgi kā agrāk mūsu studentu cepurītes.

Nule izšķīlušos blakšu «studentus» vada viena vienīga tieksme — pēc iespējas ātrāk piesūkties ar asinīm. Viņi dara to tikai reizi un, pietiekami «uzpildījušies», var augt līdz ādas mešanai. Sī ādas mešana blakšu dzīvē ir diezgan kritisks un šaubīgs «pasākums», un dažam labam blakšu «studentiņam» klājas bēdīgi. Kad ādas mešanas laiks ir klāt, mazais knauķis ievelk sevī labi daudz gaisa, uzmet kūkumu, bet galvu paliec sev apakšā. Vecā āda plīst tikai pa noteikto plāno «šuvi», un mazais blak- tēns izlien no tās ārā, tērpies savās jaunajās — vēl mīkstajās bruņās. Viņam ir jāpasteidzas, kamēr jaunais tērps vēl nav sastindzis un kļuvis ciets. Dažkārt var notikt tā, ka «zeķe» no vienas kājas nav novelkama. Tad blakts kļūst kropla vai arī velk veco formu visur sev līdzi. Tas, ko mēs reizēm atrodam un uzskatām par beigtu blakti, patiesībā ir tikai tukšais ādas apvalks. Pēc tam kad blakts piecas reizes nometusi ādu, tā ir kļuvusi pieaugusi un sasniegusi dzimumgatavību. Tai uz muguras ir divi rudimentāri spārnu izciļņi, kas kukainim nemaz nav vajadzīgi, tomēr tradīcijām uzticīgā daba tos atstājusi par piemiņu, ka agrāk blakts, tāpat kā citi kukaiņi, spējusi lidot. Jāsaka gan, ka mūsu gultas blaktij ir daudz tuvu radinieku, no kuriem vairums spēj lidot, kuriem ir spilgta krāsa un kuri nesmird un nesūc asinis. Mūsu entomologiem — blakšu pētniekiem — nav vairs nekāds noslēpums, kāpēc blaktis maina ādas. Ja blaktij noraus galvu, kukainis mierīgi dzīvos tālāk, turklāt dažkārt viņš nodzīvos ilgāk nekā viņa ciltsbrāļi. Taču ādu viņš nemainīs vairs nekad. Tas nebūt nav tāpēc, ka blaktij būtu vajadzīgs kaut mazliet smadzeņu, lai pēc visiem likumiem prasiu izlīst pati no savas ādas. Blaktij cieši blakus smadzenēm atrodas dziedzeris, kas ražo «ādas mešanas» hormonu un izdala to asinīs. Sī hormona trūkst blaktīm, kurām nav galvas. Ja bezgalvainajam kukainim injicē citas blakts asinis, tas nekavējoties sāk nomest savu «apģērbu». Ja turklāt jaunam kāpuram, kas vēl ne reizi nav nometis ādu, ievada vecāku ciltsbrāļu asinis, blakšu mazulis tūlīt pārveidojas par nobriedušu blakti, kas jau sasniegusi dzimumgatavību un kam ir pieaugušas blakts augums un spārnu rudimenti.

Process, kamēr jauna blakts izaug un pati sāk dēt olas, ilgst divus mēnešus, Vasarā dažreiz pietiek arī ar vienu mēnesi. Blakts dzīvo apmēram trīs gada ceturkšņus: ja tai labi veicas, tā var nodzīvot arī pusotra gada, un, lai kukaiņa dzīve būtu skaista, tai jāsastāv tikai no asins- sūkšanas un gulēšanas. Tomēr tik asinskāri kā odi mūsu uzticamās mājas iemītnieces blaktis nemaz nav. Viņas sūc asinis tikai reizi apmēram desmit dienās; pirms paēšanas kukainis ir plakans un plāns kā papīrs, pēc piesūkšanās ar asinīm tas kļūst apaļš kā lode, svars tam palielinās divas reizes, bet kāpuri kļūst pat piecreiz smagāki. Un tomēr tā ir tikai simtdaļa grama mūsu asiņu, ko tāds sīkais blaktēns izsūc. Arī asiņu sūkšanā vienam grūti ko panākt, tāpēc jācīnās kopīgiem spēkiem. Simt astoņdesmit blaktis, ja tās visas reizē sūc asinis, jau var nonāvēt peli. Kāds zinātnieks, kas pašaizliedzīgi ļāva vienlaikus simt blaktīm sūkt asinis no savas rokas, pēc tam juta, ka viņam paātrinās sirdsdarbība un rodas redzes traucējumi. Taču to radīja nevis asiņu zudums, bet vairāk gan blakšu inde, ko mazie, pretīgie smirdoņas ielaiž dūriena vielā un kas rada niezošu sajūtu. Pats dūriens patiesībā ir nemanāms, it sevišķi miegā, jo snuķītis blaktij ir piecsimt reižu tievāks par pašu smalkāko medicīnisko injekcijas adatu. Taču atšķirībā no citām indēm pie blakšu indes nav iespējams pierast. Zinātnieks, kas veica šādus eksperimentus, ārsta stingrā kontrolē ļāva blaktīm sev iedurt simttūkstoš reižu, tomēr katru reizi uz ādas parādījās nepatīkams sarkans, niezošs pietūkums. Un tomēr ir cilvēki, kas blakšu kodienus pat nemana. Apmēram katrs piektais cilvēks ir pilnīgi nejūtīgs pret blakšu indi, bet trušiem un citiem zīdītājiem nerodas pietūkums. Kāds biologs reiz istabā vienā stundā noķēris deviņsimt astoņdesmit blaktis. Četri cilvēki, kas šajā istabā pastāvīgi pārnakšņoja, apgalvoja, ka viņiem nav bijis ne jausmas par blakšu klātbūtni. Un uz viņu ķermeņa patiešām nebija saskatāmas nekādas kodumu pēdas. Man šķiet, ka arī es pats piederu pie šādiem cilvēkiem, kas izturīgi pret blakšu kodumiem. Nekad neesmu atradis sev blakšu koduma pēdas, lai gan esmu nakšņojis telpās, kas noteikti bijušas šo kukaiņu apsēstas. Arī uzskats, ka asinskārā blakšu cilts iecienījusi cilvēkus ar «saldām» asinīm un pārējos nemaz neaiztiek, ir parastās pasaciņas, kādas jau dzirdētas par utīm un blusām. Izmēģinājumos tās vēl nekad nav noniecinājušas cilvēka asinis. Ja divvietīgā gultā tikai viens no gulētājiem pamostas blakšu sakosts, tas nozīmē, ka uz otru nav iedarbojusies blakšu inde un viņam nav palikušas kodumu pēdas.

Blaktis nav izvēlīgas. Kaut gan eksistē īpašas baložu blaktis, tomēr mūsu uzticamās gultas iemītnieces nebūt nenoniecina arī baložu asinis; ja ir nepieciešams, tās var pārcelties arī uz zvirbuļa ligzdu. Pat ķirzakas, vardes un čūskas ar savām aukstajām asinīm var remdēt blakšu izsalkumu, it sevišķi, kad šie aukstasiņu dzīvnieki dzīvo siltās telpās un viņu asinīm ir augstāka temperatūra.

No kurienes blaktis patiesībā ir nākušas? Agrāk tika izteiktas aizdomas, ka ar tām mūs «aplaimojusi» Indija. Tomēr izrādījās, ka mūsu gultas blaktis tur sastopamas tikai oslas pilsētās un galvenokārt eiropiešu kvartālos. Līdzīga situācija ir arī Japānā un Malajas salās; vispār rodas iespaids, ka šie mahagonija krāsas kukaiņi-plēk- snītes izvairās no īsti tropiskā klimata, lai gan paši ir siltummīļi. Tas gan nenozīmē, ka tur blaktis nemaz netraucētu cilvēkiem naktsmieru. Tur dzīvo cita blakšu suga, kas gādā par to, lai naktis cilvēkam nebūtu garlaicīgi.

Amerikā blaktis tika ievazātas tikai XVI gadsimtā, Zviedrijā pirms 1807. gada tās nebija zināmas, bet Vācijā par «mājdzīvniekiem» kļuva ap 1100. gadu. Pfalcas kūrfirsta meita Līzelote, kura 1671. gadā deviņpadsmit gadu vecumā apprecējās ar Orleānas hercogu Filipu, Ludviga XIV brāli, daudzajās vēstulēs uz mājām atklāti visos sīkumos attēlojusi apstākļus Francijas galmā. Viņa ziņo, piemēram, ka Senklū pilī naktīs nemaz nav varējusi gulēt blakšu dēļ.

Blakšu īstās mājas acīmredzot bijušas Vidusjūras zemes, tāpēc ka Romas farmakologs Dioskorīds pret čūskas kodumu ieteicis šādu līdzekli: septiņas blaktis uzliek uz pupu ēdiena un to visu norij, pirms zvaigznes parādās pie; debesīm! Vēl agrāk blaktis acīmredzot bijušas sikspārņu parazīti, kas pēc tam pārgājuši uz jauniem alu iemītniekiem — pirmcilvēkiem.

Pētnieki, kuriem eksperimentēšanai nepieciešams lielāks daudzums blakšu, izgudrojuši viltīgu medibu veidu. Kad brūiio radījumu kopa mierīgi novietojusies kaut kur uz vertikālas sienas, ļaunprātīgais mednieks izklāj pie tās uz grīdas mitru lupatu un ar papes gabalu ātri notrauš blaktis zemē. Uz slapjās drānas tās pēc brītiņa kļūst gandrīz kā paralizētas. Tad tās mierīgi var salasīt. Mitrums blaktīm ir pilnīgi neizturams. Nonākot uz slapjas virsmas, tās sāk rāpot, it kā paceldamās uz pirkstgaliem, lai tikai nesamērcētu vēderu. Ja vēlāk laboratorijā tās grib saglabāt ilgāk, blaktis uzmanīgi ar pinceti jāsatver aiz kājām; spiediens uz vēderu kukainim var būt kaitīgs. Vienā stikla traukā nevar turēt vairāk par trīssimt blaktīm. Blaktis baro, ielaižot tās stikla caurulē, kas iepriekš aptīta ar melnu papīru, lai caurulītē nebūtu gaismas, un caurules vaļējo galu piespiežot pie rokas. Pēc desmit, piecpadsmit minūtēm blakts ir paēdusi. Ja cilvēks pats negrib būt par donoru, šim nolūkam var izmantot arī peles. Uz peles astes vienlaikus asinsdzīres var rīkot simt blakšu, un viena pele dienā var pabarot trīssimt četrsimt šo kukaiņu.

Protams, blaktis laboratorijā netiek audzētas aiz dzīvnieku mīlestības. Tas tiek darīts, lai labāk izpētītu šo kukaiņu dzīvesveidu un atrastu efektīvākās metodes cīņā pret viņu brīvībā dzīvojošiem ciltsbrāļiem. Ir izdevies, piemēram, noskaidrot, ka blaktis lāgā necieš aukstumu. Ja temperatūru pazemina līdz —18°C, visas blaktis pēc piecām minūtēm atstāj šo grēcīgo pasauli. Daļa «pusaudžu» ir izturīgāki un šādā aukstumā spēj mazliet ilgāk palikt dzīvi. Tātad ar izsaldēšanu būtu iespējams atbrīvot māju no blaktīm, bet tik zema temperatūra kā —18°C iekšējās telpās, turklāt spraugās reti iespējama. Blakšu olas pret aukstumu un arī pret karstumu ir vēl jutīgākas nekā pašas blaktis. Arī karstumu šie smirdīgie kukaiņi panes slikti. Ja temperatūru paaugstina līdz četrdesmit pieciem grādiem, piecpadsmit minūtēs visas blaktis ir pagalam. Vācijā šis veids tiek reti izmantots. Lai aizsūtītu blaktis uz viņpasauli, istabas labi jānoslēdz un pāris dienu ārkārtīgi stipri jāsakurina krāsnis. Lai karstums nekoncentrētos pie griestiem, bet iespiestos visos kaktos, jāizmanto pārvietojamas krāsnis ar iebūvētiem ventilatoriem. Sādi uzbrukumi blaktīm ar karstu gaisu ir pats modernākais paņēmiens cīņā pret šiem kukaiņiem.

Zinātnieki, kas nodarbojas ar «blakškopību», noskaidrojuši, ka viņu seškājaino kustoņu ganāmpulkam ir diezgan daudz dabisko ienaidnieku. Pie tiem pieder dažas zīlīšu sugas, tāpat arī grāmatu skorpioni, bet galvenokārt prusaki. Taču audzēt prusakus blakšu iznīcināšanai — tas nozīmētu izdzīt velnu ar Belcebulu, turklāt šī metode nav arī visai droša. Tā, piemēram, apaļās ērces gan uzbrūk blaktīm, bet tikpat labprāt ari cilvēkiem. Grieķijā aprakstīti gadījumi, kad noteikta zirnekļu suga ļoti labi ir tikusi galā ar blaktīm. Ari mūsu parastais zirneklis, ievietots stikla traukā kopā ar divām blaktīm, bez kādām ceremonijām tās izsūca.

Blakšu pētnieki ilgu laiku bija pārliecināti, ka blakšu tēviņu ir vairāk nekā mātīšu. Sāds maldīgs uzskats radās tikai tāpēc, ka veiklās blakšu mātītes salīda un paslēpās dziļāk spraugās — tātad tās retāk tika noķertas. Pārbaudot tikko no olām izšķīlušos blakšu mazuļus, konstatēts, ka uz katru «jaunkundzi» iznāk pa vienam brašam «jauneklim».

Blaktis iekļūst visur, kur vien grib, pat pa netīru loga stiklu skrien uz augšu. Ja ceļā tām rodas šķēršļi, tās vienkārši krīt lejā un piezemējas gandrīz vienmēr uz muguras. Tāpēc katrai blaktij ir jāapgūst īstā blakšu māksla apgriezties atkal uz vēdera. Kāds zinātnieks, kas pētījis blaktis jau divdesmit gadus, šajā laikā novērojis un aprakstījis piecus apgriešanās veidus. Ak, cik blaktis ir manīgas, lai iekļūtu mūsu mierīgajos mitekļos! Un nav nekāds kauns un negods, ja mūsu dzīvoklī ieviesušās blaktis. Es pats atzīstos, ka reiz ievācos dzīvoklī, kurā bija blaktis. Pārbīlis bija liels, taču vēl sliktāk bija tas, ka mums vajadzēja dzīvokli apstrādāt ar sera dioksīdu, kā pieprasīja mājas saimnieks. Veselu nedēļu dzīvoklis smirdēja, un četrpadsmit dienas mēs bijām spiesti nakšņot pie atvērtiem logiem, lai gan jau bija novembris, turklāt segas un pārklāji zaudēja krāsu, bet mēbeles — spīdumu. Par laimi, šodien ir ne tikai sēra dioksīds, ar kuru jau Odisejs pēc atgriešanās dzimtenē izkvēpināja no mājas sievas preciniekus; radušās daudz patīkamākas un mazāk indīgas gāzes, kā, piemēram, etilēna oksīds un dažādas citas gāzes. Tomēr pret kukaiņiem ir jācīnās ne tikai ar gāzēm, bet jāizmanto karstais gaiss, jo tas ir drošāks paņēmiens. Slavenā kolocinta sula, ar ko apziež sienas vai ko piejauc tapešu līmei, blaktis ne atbaida, ne nonāvē, ne pievilina. Visi pulveri un apsmidzināšanas līdzekļi tikai tad ir efektīvi, ja tie nokļūst tieši uz blakts brūnā, plakanā ķermeņa. Bet kas var sameklēt katru blakti tās slēptuvē?

Blaktis dzīvoklī nebūt nav netīrības pazīme. Tās taču pārliek nevis 110 netīrumiem, bet gan no asinīm. Cīņā pret tām nepalīdz ne rūpīga dzīvokļa uzkopšana un grīdas mazgāšana, ne putekļu noslaucīšana un mēbeļu tīrīšana. Bet tas, ka trūcīgajos dzīvokļos ir vairāk blakšu nekā bagātajās villās, izskaidrojams nevis ar šo dzīvokļu netīrību, bet gan ar daudzajām spraugām sienās un grīdā. Un pirmām kārtām tāpēc, ka visās istabās nakšņo daudz cilvēku, tā ka blaktīm ir ērta asiņu sūkšana. Pastāvīgi traucējot cilvēkiem naktsmieru, blaktis veicina dažādu slimību, galvenokārt tuberkulozes attīstību. Praktiski vēl nav pierādīts, ka pašas blaktis būtu infekcijas slimību pārnēsātājas. Blakšu dūriens šajā ziņā ir diezgan nekaitīgs, daudz bīstamāki ir blakšu ekskrementi, kas satur mikrobus un, ja tiek kasīta sakostā vieta, var iekļūt brūcītē.

Neviens cilvēks nevar būt drošs pret blakšu parādīšanos savā dzīvoklī. Tās var ielavīties mājā reizē ar jebkuru darbarīku, ar antīkām mēbelēm, ar būvmateriāliem, kas palikuši pēc vecu celtņu nojaukšanas, furgonos, ar ko pārvadā mēbeles. Būdamas izsalkušas, tās rāpjas augšā pat pa ēku ārējām sienām un pa logu iekļūst telpās. Ir pat novērots, ka blaktis pārceļojušas 110 vienas pagalma malas uz otru pa telefona vadiem kā virves dejotājas. Nē, tas nudien nav nekāds negods, ja mājās ir ieviesušās blaktis, tikai nedrīkst aizmirst, ka nekavējoties jāķeras pie to izsvēpināšanas. Tāpēc jāizsauc dezinficētājs (vai kaitēkļu apkarotajs, kā viņus tagad sauc) ar gāzes balonu vai ierīci teipu sienu izkarsēšanai. Tās ir vienīgās efektīvās metodes, b'et nevajag mēģināt blaktis iznīcināt ar pulveriem un dažādiem izsmidzināmiem ūdcntiņiem. Tikai nelaime, ka ikviens blakšu nomocīts īrnieks baidās: kaut viņa «noslēpums» nenāktu gaismā, jo tad mājas īpašnieks vai kaimiņi viņu var nosūdzēt un pieprasīt atlīdzību par zaudējumiem. Tādēļ blakšu saldā dzīve turpinās. Sliktāk brūno parazītu baram klāsies tad, ja visas ģimenes no kādas mājas uz dažām dienām pārvietosies citur un tukšās telpas apstrādās ar gāzi, ja mājas saimnieks vai īrnieks cīnīsies pret blaktīm, ja apdrošināšanas sabiedrība tūlīt pārņems dezinficēšanu, ja katru reizi, iedzīvotājiem pārkravājoties jaunā dzīvoklī, mēbeles vispirms tiks apstrādātas gāzes kamerā.

Tikai tad blakšu saudzēšanas laiks būs pagājis.

PAR LEDUSLĀČIEM

Iedomājieties, ka jūs esat zvēru dresētājs un jums jāstrādā ar divdesmit četriem jauniem leduslāčiem, lai izveidotu no tiem grupu, kura uzstātos cirkā. Šoreiz nav runa par tādām dresētāja rūpēm kā zvēru uzbrukumu vai nelaimes gadījumiem, bet es esmu domājis pavisam ko citu — tās grūtības, kuras skatītājam parasti nav ne prātā: kā atšķirt šos divdesmit četrus lāčus citu no cita — visi balti, visiem melni deguni, divas ausis un četras kājas. Jāsaka gan, ka ar divdesmit četrām baltajām pelītēm stikla būrī šī problēma ir tikpat liela. Nedēļām un pat mēnešiem diendienā ir jādarbojas ar šiem dzīvnieciņiem, lai prastu atšķirt tos citu no cita pēc kādām niecīgām atšķirīgām pazīmēm purniņā vai augumā, pēc rakstura īpašībām. Cirka direktors Kludskis šo iepazīšanās laiku sa- isināja pavisam vienkārši: viņš piestiprināja krāsotāja otu garā kātā un caur krātiņa restēm uztriepa katram lācim uz baltās muguras dažādas krāsas traipus, un pierakstīja sev piezīmju burtnīcā: sarka nais priekšā — Pauls, dzeltenais aizmugurē — Nero, dzeltenais sānos — Kaligula un tā tālāk. Tā arī paši dzīvnieki spēja ātrāk pierast pie saviem vārdiem.

Otras lielākās rūpes rodas vēlāk, kad dzīvnieki ir jau pieauguši un tiem pienāk pārošanās laiks. Baltajiem lāčiem tas sākas maijā tāpat kā brūnajiem, un tad dresēto dzīvnieku grupā notiek asiņainas cīņas ne tikai starp pašiem lāčiem, bet ari bīstami uzbrukumi cilvēkam — dresētājam. Tāpēc dresēto leduslāču grupā tēviņiem vienmēr ir statistu loma. Viņi sēž manēžas malā uz podestiem un — labākajā gadījumā — priekšnesuma beigās kopā ar visiem pārējiem nošļūc lejā no dēļu slidkalniņa. Visus grūtos programmas trikus izpilda vienīgi lāču mātītes; tēviņi tiek ieslēgti; manēžā ir gan mazāk lāču, tomēr priekšnesumi netiek pārtraukti.

Bft kā, pēc kādām pazīmēm leduslāčiem, kuri tērpti gara, baltā vilnā, noteikt, kurš ir tēviņš un kura mātite? Arī, šajā ziņā ir sens, pārbaudīts paņēmiens: pusaudzim lācēnam pasniedz pie nūjas piesietu gaļu tādā augstumā, lai, to saņemot, viņam būtu jāpaceļas uz pakaļkājām. Kam vilna uz vēdera ir balta un tīra, tā ir «jaunkundze». Ja vilna apmēram desmit centimetrus zem tās vietas, kur mums atrodas naba, no urīna ir viegli iedzeltena, nav šaubu, ka tas Ir lāču «jauneklis».

Leduslācis pieder pie tiem nedaudzajiem lielajiem dzīvniekiem, kas nekur un nevienā gadalaikā netiek ar likumu aizsargāts.[6] KMrs drīkst to nošaut vai ievainot, vienalga, lai arī tā būtu lāču māte ar mazuli. Nesaudzīgās iznicināšanas dēļ leduslāči daudzos ziemeļu polārajos apgabalos ir pilnīgi izzuduši. Antarktikā, kā zināms, leduslāču vispār nav. Kinorežisore Lēnija Rīfenštāla kundze inan ir stāstījusi par tām grūtībām, kādas viņai bijis jāpārvar, pirms vairāk nekā divdesmit gadiem Grenlandē uzņemot pazīstamo filmu «SOS — leduskalns». Pēc scenārija filmā bija paredzēti kadri ar leduslāci, bet tie mīt tikai pašos tālākajos Grenlandes rajonos, kur filmēšanas grupai nemaz nebija iespējams nokļūt un uzņemt šos dzīvniekus kinolentē. Tāpēc tika nolemts, ka uzņemšanas grupa vedīs lāčus sev līdzi ar kuģi, ko bija noi'raktējusi filinsabiedrība «Metro-Goldwyn»; divus leduslāčus aizņēmās no kāda vācu zooloģiskā dārza.

Filmas uzņemšanas grupa uzslēja teltis visvairāk apdzīvotajā Grenlandes daļā pie kādas eskimosu apmetnes un klinšainu līci norobežoja no jūras ar tērauda stiepļu režģi, kas divu metru augstumā pacēlās virs ūdens līmeņa, un virs tā vēl nostiprināja dzeloņstiepli; ūdenī režģis ar lieliem klintsb!uķiem tika piespiests pie zemes jūras dibenā. Tad līcī ieveda transporta sprostus, attaisīja aizbīdņus un izlaida abus lāčus brīvībā. Viņi peldēja pa līci, sākumā mēģināja uzrāpties pa režģi augšā, bet tur uzdūrās uz dzeloņstieplēm, tad ienira līdz jūras dibenam, kā rotaļādamies ar galvu pacēla bluķus un izkļuva brīvībā.

Ta bija nepatīkama situācija. Nepieradinātie savvaļas leduslāči baidās no cilvēkiem, bet zooloģiskā dārza dzīvnieki sen aizmirsuši godbijību mūsu priekšā un tādēļ kļuvuši vēl agresīvāki. Jebkuru mirkli viens no tiem varēja paradīties apmetnē un ielīst teltī. Eskimosiem nebija ne jausmas, kā medīt leduslāčus. Vienīgi kāds septiņdesmit gadus vecs vīrs sēdās savā kajakā — eskimosu laivā — un, piebraucis pie lāčiem, sāka ar airi dzīt tos sev pa priekšu kā pīles. Kā zināms, leduslāči ūdenī parasti neuzbrūk, ir miermīlīgi un viegli vadāmi. Abi lāči patiešām iepeldēja atpakaļ līcī, atkal ienira un pa režģa apakšu ielīda nožogojumā. Taču rūpes ar to nebija beigušās, jo visi zināja, ka lielie dzīvnieki tikpat viegli var atkal izlīst ārā. Lāči neļāvās, ka ar gaļas gabalu tos ievilina transporta sprostā, un vienmēr vienu kāju daļēji atstāja ārā, lai ātri apgrieztos, iekams aizbīdnis tika aizšauts. Vecais eskimoss ieteica pamēģināt tos ievilināt sprostā ar medu, un šis tradicionālais lāču pievilināšanas līdzeklis patiešām palīdzēja: ar to lāčus izdevās atkal iesprostot. Tad sprostus iekrāva kuģī, izbrauca atklātā jūrā, kur lāčus palaida brīvībā — uz ledus — un uzņēma brīnišķīgus kadrus, ko apgaismoja polārā saule. Pēc tam lāči norāpās no ledusgabala, ieslīdēja ūdenī un peldēja taisnā ceļā atpakaļ uz filmēšanas grupas apmetni. Arī lidotājs Udets, augstākās pilotāžas meistars, kurš toreiz pelnīja sev maizi, piedaloties dažādās filmās, ar motorlaivu nespēja aizdzīt abus lāčus vēlamā virzienā. Netālu no krasta kinoļaudīm atkal izdevās uzmānit lāčus uz ledusgabala, par ēsmu izmantojot zirga gaļu. Jaunu aktieri, kam nebija ne jausmas, cik bīstami ir lāči, pierunāja ietērpties eskimosa apģērbā un doties ar šķēpu rokā pretī lāčiem. Kinoscenārists bieži vien paredz filmā tik satriecošus trikus, kurus vajadzētu likt izpildīt viņam pašam. Kamēr abi lāči plosīja gaļu, «eskimoss», pienācis viņiem pavisam tuvu klāt, meta šķēpu uz viņu pusi un trāpīja vienam sānā. Tomēr, visiem par pārsteigumu, lācis nelikās traucēties. Viņš tikai pagriezās, izvilka šķēpu ārā, nolaizīja asinis un atkal ķērās pie ēšanas. Pēc šī varoņdarba, ar kuru beidzās epizode ar lāčiem, Udets, kas bija ļoti labs strēlnieks, abus lāčus nošāva — tāds bija Dānijas valdības lēmums. Tā neatjāva lāčus pēc filmas uzņemšanas palaist brīvībā, baidīdamās, ka tādi puspiejaucēti dzīvnieki eskimosiem būtu pārāk bīstami.

Taču pats nepatīkamākais uzņemšanas grupu vēl tikai gaidīja. Nez kādā veidā cilvēkiem bija kļuvis zināms, ka lāči filmai ņemti no zooloģiskā dārza. Tāpēc publika iedomājās, ka tie atvesti kameras priekšā gandrīz vai aiz kaklasiksnas. Filmas pirmizrādes laikā Hamburgā skatītāji katru reizi, kad lāči parādījās uz ekrāna, saņēma tos ar jautriem smiekliem — bet patiesībā epizode taču dalībniekiem bija sagādājusi ne mazumu bīstamu brīžu.

Mans draugs dānis Alvins Pedersens, kas, būdams po- lārpētnieks, ne vienu reizi vien pārziemojis Arktikā, nesen man stāstīja, ka viņš kāda leduslāča dēļ esot gandrīz noslīcis. Viņš uz ledus piezadzies lielajam dzīvniekam pavisam tuvu un pacēlis šauteni, lai drošāk notēmētu, te pēkšņi lācis kļuvis pavisam dīvains. Kā vājprātīgs viņš lēkājis no vienas puses uz otru. Un tikai tajā mirklī, kad ledus jau sācis plaisāt, Pedersenam kļuvis skaidrs, ko tas nozīmē. Viņš jau atradies ūdenī, tad žigli nometies uz ledusgabala un uzrāpies uz tā. Tādā veidā kopā ar saviem suņiem viņam nācies peldēt ledainajā ūdenī, lai nokļūtu uz cietā krasta ledus. Tas viņam izdevies tikai ar lielām grūtībām, jo ledus pa gabalam no malas visu laiku lūzis nost. Par laimi, tas noticis viņa telts tuvumā, tāpēc viņš varējis nomest slapjo apģērbu un ātri ielīst guļammaisā, citādi viņa rokas un kājas vairāk nekā mīnus trīsdesmit grādu lielajā aukstumā būtu nosalušas.

Kā visiem polārpētniekiem, arī Pedersenam bieži vien vajadzēja paciest leduslāču ziņkārību un rijīgumu. Pārtikas līdzekļu novietnes un būdiņas nebija iespējams uzbūvēt tik izturīgas vai nostiprināt ar akmeņiem tā, lai agrāk vai vēlāk tur neielauztos leduslāči. Cs vienmēr tiku uzskatījis, ka leduslāču paradums šūpot galvu no viena

sāna uz otru ir radies tāpēc, ka dzīvnieki turēti sprostos, bet ar lielu interesi uzzināju no Pedcrsena, ka tāds pats paradums ir arī brīvībā dzīvojošiem lāčiem. Vietās, kur nemājo cilvēki, leduslāčiem nav neviena ienaidnieka, tāpēc tie guļ ciešā miegā, no kura cilvēks tos var pamodi- nat tikai ar skaļu uzsaucienu. Polārajā vasarā leduslācim vēderā vienīgi zāle. Ari mūsu zooloģisko dārzu leduslāči labprāt notiesā zaļbarību un dažādu augu barību.

Varētu domāt, ka tieši leduslāčiem patīk aukstums, ledus un sniegs. Tomēr noskaidrojies, ka tic diezgan ātri piemērojas ari citādiem laika apstākļiem. Daudzos zooloģiskajos dārzos novērots, ka vasarā tie ļoti labprāt peldas, bet ziemā ūdenī iet pavisam reti vai nedara to nemaz. Arī leduslāču mazuļi ir gandrīz vai paši lielākie siltummīļi no visu lāču sugu bērniem. Varbūt tas ir tāpēc, ka lāču māte, gatavojoties radībām un bērnu audzēšanai, sniegā izveido dziļu alu. Sniega siena, kā zināms, ļoti labi glabā siltumu; par to liecina sniega būdiņas, kurās eskimosi var dzīvot gandrīz kaili. Lielajai lāču mātei ar sava ķermeņa temperatūru iespējams apsildīt šādu mazu mājokli.

Varbūt tieši tā iemesla dēļ leduslāčiem nebrīvē zooloģiskajos dārzos daudz retāk dzimst mazuļi atšķirībā no citām lāču sugām — brūnajiem lāčiem un Himalaju lāčiem, kuriem pēcnācēji rodas gandrīz katru gadu. Tomēr nereti ir ari izņēmumi: kā ziņots avīzēs, Londonas zooloģiskajā dārzā pirmo reizi tā pastāvēšanas laikā nāca pasaulē leduslāča mazulis, vārdā Brumass. Tajā pašā laikā Nirnbergas zvērudārzā jau bija leduslāča dvīņi. Londonas jaunpiedzimušā lācēna māte bija cēlusies no Nirnbergas zooloģiskā dārza, kur pēc kara tika konfiscēta un no Hannoveras izvesta uz Londonu. No 1948. gada līdz 1951. gadam Nirnbergas zooloģiskajā dārzā ir piedzimuši divdesmit četri leduslāču mazuļi, no kuriem lielāko daļu manam kolēģim doktoram Zeicam izdevās izaudzēt. Tik labus panākumus leduslāču audzēšanā palīdzējusi gūt laimīga nejaušība. Negaisa laikā vētra nolauza koku — un tas nogāzās pāri grāvim, kas norobežoja leduslāčus no publikas, viens no abiem tēviņiem izkļuva pa to ārā, un lāci vajadzēja nošaut. Abi lāču tēviņi kāzu laikā vienmēr savā starpā bija karojuši un traucējuši pārošanos, bet tagad lāču nometnē dzīve iegāja mierīgās sliedēs un sāka dzimt mazie lācēni. Stutgartcs zooloģiskajā dārzā, kas jau sen vairs neeksistē, pagājušā gadsimta septiņdesmitajos gados ne vienu reizi vien ir izdarīta leduslāča un brūnās lāču mātes krustošana. Daļa viņu pēcnācēju dzīvo Londonas zooloģiskajā dārzā. 1943. gadā Prāgā tika izaudzēts kāds leduslāča mazulis, kas bija zaudējis māti; šī bāreņa barošanai izmantoja govs pienu. Tas patiešām bija neparasts sasniegums.

Bieži vien leduslāči zooloģiskajos dārzos var kļūt bīstami, jo peldoties viņi spēj izlēkt augstu virs ūdens, tāpat kā to dara roņi. Citiem dzīvniekiem šādu spēju nav. Pirms kāda laika Bāzeles zooloģiskajā dārzā tā tika smagi ievainots bērns, kas bija pārliecies pāri mūrim (balustrā- dei), kurš atdala leduslāču baseinu no skatītājiem. Pie mums Frankfurtē pirms pusgadsimta kāda jauna sieviete, kam dzīve bija apnikusi, ielēca ūdenī pie leduslāčiem, kur tie viņu saplosīja.

Vēl interesantāks ir notikums, kas atgadījies jau minētajam cirka direktoram un leduslāču dresētājam Klud- skim cirka viesizrāžu laikā Itālijā. Kāds itālis, pēc profesijas frizieris, ieradies pie viņa un draudējis sūdzēties, ka dzīvnieki tiekot acīm redzami slikti apkopti: ķenguriem sprostā neesot pietiekami daudz salmu, leduslāčiem esot dzeltena un netīra vilna un tamlīdzīgi. Viņš pats labprāt uzņemtos apkopt dzīvniekus. Mazliet aizkaitināts, Kjudskis piekritis un beigās jokodams piebildis:

«Nu tad rīt paņemiet spaini, ziepes un suku un notīriet lielo leduslāci — parādiet, ko spējat!»

Viņš pats bija pārbijies līdz nāvei, kad otrā rītā agri pie viņa ieskrēja zirgu puisis un aizelsies stāstīja, ka jaunais cilvēks patiešām iegājis lielo, nikno leduslāču nodalījumā. Puse cirka kalpotāju bija sanākuši ap lāču sprostu un izbrīnījušies skatījās, kā frizieris vienā mierā ieziepē un mazgā ar suku dzīvnieku. Viņš pat nedomāja atstāt sprostu, iekams nebija darbu pabeidzis. Kludskis labprāt būtu viņu izmācījis par dzīvnieku dresētāju, bet frizieris atteicās kopā ar cirku aizbraukt no Itālijas.

Līdzīgu iemeslu dēļ izjuka interesantais plāns, ko bija iecerējis slavenais polārpētnieks Ruals Amundsens. Brau camo suņu vietā viņš gribēja aizjūgt leduslāčus. Pētnieks sadabūja no Hāgenbeka divdesmit vienu jauno leduslāci un lika tos dresētājam Roibenam Kastangam sagatavot; tas pēc deviņu nedēļu darba arī izdevās. Taču Kastangs pats negribēja piedalīties bīstamajā izmēģinājuma brau cicnā tālajos ziemeļos. Tā kā dzīvnieki citam droši vien neklausītu, no šī nodoma bija jāatsakās, un tie tika parādīti cirka arēnā kā dresēto leduslāču grupa.

Mēs, eiropieši, ar leduslāčiem esam pazīstami jau diezgan sen. 880. gadā kāds norvēģis Ziemeļislandē noķēris iāčumāti ar diviem lācēniem, kuri tur bija nokļuvuši uz peldoša ledusgabala. Viņš tos uzdāvinājis Norvēģijas karalim Haraldam Harfagaram, kurš viņam savukārt dāvājis «staltu kuģi», piekrautu ar būvmateriāliem. 1056. gadā Islandes bīskaps aizsūtījis Vācijas ķeizaram Hein- riham III dzīvu leduslāci, un 1250. gadā kāds arābu hronists ziņo, ka arābu tirgotāji, kas toreiz, lai iepirktu kažokādas, brauca uz Krievzemes ziemeļiem, atveduši uz Ēģipti lielas, baltas ādas.

VAI DZĪVNIEKIEM IR «SESTAIS PRĀTS»?

«Pirms trim gadiem pavasara naktī Zicmeļkanādā kāds vīrs iznāca no nometnes un devās uz piecdesmit metru attālo strautu pēc ūdens. Kopš tā laika viņu neviens vairs nav redzējis. Pirms gada kāds lielo zvēru mednieks nolēma pēcpusdienā doties nelielā sirojumā; viņu atrada tikai pēc vienpadsmit dienām viens no tiem divdesmit pieciem vīriem, kuri pazudušo meklēja trīsdesmit kilometru tālā apkārtnē.» Tā mums stāstīja kāds indiānis Kvonne- sins, kas vēlāk kļuva visā pasaulē pazīstams rakstnieks. Parasts vidusmēra cilvēks, kā viņš apgalvoja, nespēj mežā iegaumēt ceļu, ko pats ir nogājis, — tātad neprot noteikt vajadzīgo virzienu, lai atgrieztos mājās. Sī nespēja ir galvenais nelaimes cēlonis, kāpēc Ziemeļkanādas mežos pazūd un aiziet bojā tik daudz cilvēku; šādā veidā iet bojā daudz vairāk ļaužu nekā citos nelaimes gadījumos, izņemot, protams, meža ugunsgrēkus. Gandrīz vienmēr cilvēks, kas nomaldījies, uztraukumā sāk līkumot pa mežu, beidzot nokļūst uz kādas iemītas taciņas un nonāk — pirmo reizi dusmodamies, vēlāk jau izmisis — pie savas nometnes ugunskura, kuru vakar vai aizvakar pats atstājis. Gandrīz ikvienu (arī vecos, pieredzējušos trape- rus) tādā brīdī pārņem panika un viņš nespēj pārvarēt parasto apmaldījušos cilvēka tieksmi par katru cenu izkļūt no šī apburtā loka, tāpēc gluži kā vājprātīgs, ceļu nemeklēdams, sāk sleigties nenoteiktā virzienā; viņš

nežēlo ne apģērbu, ne savu ādu un laužas cauri biezajam pamežam, lai tikai ātrāk izkļūtu no šīs nolādētās vietas. Putnu dziesmas viņa ausīs skan kā izsmiekls — viņš vairs nespēj uztvert apkārtējās dabas skaistumu un harmoniju, cilvēks, visas dzīvās radibas kronis, pēkšņi ir kļuvis te, mežā, par vienīgo bezpalīdzīgo būtni.

Pēc dažām dienām gandrīz visi, kas mežā apmaldījušies, zaudē prātu un reāli vairs nespēj uztvert apkārtni, viņi redz halucinācijas un domā, ka netālu pamanījuši nometnes ugunskuru. Kādu vecu traperu — gandrīz kailu, odu sakostu, novājējušu un bezspēcīgu — atrada pēc sešdesmit divām dienām; viņu ieraudzīja no lidmašīnas. Atklājās, ka veselu nedēļu sauli bija aizsegusi mākoņi; kad tā atkal bija parādījusies, vecā vira prāts jau bija tiktāl aptumšojies, ka viņam šķita — saule uzlec rietumos un noriet austrumos. Tāpēc viņš bija devies uz ziemeļiem arvien dziļāk un dziļāk bezgalīgajos mūžamežos. Tomēr apmaldījušos cilvēku līdz pašam pēdējam brīdim neatstāj cerība izkļūt no meža, un tā dzen viņu uz priekšu. Kā liecina atrastās nelaimīgo mirstīgās atliekas, viņi pēdējiem spēkiem rāpus tiekušies uz priekšu.

Arī mežinieki, kā, piemēram, malkas cirtēji, ja tie strādājot dažkārt nejauši novirzās no stigas, var apmaldīties tikpat viegli kā pilsētnieki. Medību uzraugi, inženieri un mērnieki parasti izmanto kompasu. Vienīgi slazdu licējiem un zeltračiem — gan indiāņiem, gan baltajiem — ir spēja orientēties svešā vietā. Kā apgalvo tas pats rakstnieks Kvonnesins, indiāņiem tā nebūt nav iedzimta spēja. Sie cilvēki prot orientēties pēc citām nemanāmām pazīmēm dabā, piemēram, pēc egļu galotņu noliekšanās virziena, viņi nekad neaizmirst, ka ūdens plūst pa slīpumu lejup, ka martā briežu pēdas noteikti iet pa nogāžu dienvidu pusi, ka kokiem ziemeļu pusē miza vienmēr biezāka. Ja vienai indiāņu paaudzei atņemtu tās dabiskos dzīves apstākļus, ierasto vidi, šīs gandrīz vai neapzinātās spējas ietu zudumā, gluži tāpat kā tās zaudējuši baltie cilvēki.

Tātad cilvēkiem trūkst iedzimtas pareizā virziena izjūtas, spējas orientēties apkārtnē, bet varbūt dzīvniekiem tādas spējas ir? Laikrakstos taču par io bieži rakstīts. Es pats vēl aizpagājušo ziemu izlasīju nelielu paziņojumu par mazu kaķēnu, ko kāds zemnieks, vārdā Kjške, no Atervašas ciema pārdevis pircējam Guberņā, kas atrodas deviņpadsmit kilometrus no Atervašas. Dzīvnieciņš negaidot atskrējis atpakaļ un mierīgi apgūlies savā ierastajā vietā uz siltā mūrīša. Citā rakstā bija lasāms, ka pagājušajā gadā kāds kaķis, kurš kartona kaste ticis aizvests no Karlšteinas Bavārijā uz Rūpoldingu, pēc četrām dienām bijis atkal atpakaļ vecajā vietā. Vairāk uzmanības vērts ir cits gadījums, par ko arī rakstīts avīzē: trīs gadus vecs kastrēts runcis, kuru kāda ģimene Kecšenbrodā uzdāvinājusi paziņām, aizvests ar elektrisko vilcienu un pa apkārtceļu nogādāts Drēzdenē—Lēbtavā. Pēc divām dienām runcis pazudis un tajā pašā vakarā ieradies mājās, turklāt nācis pavisam 110 citas puses, nevis pa to ceļu, pa kuru ticis aizvests. Tā kā viņam ap kaklu bijusi zila lentīte, tad, iztaujājot apkārtnes iedzīvotājus, izdevies pietiekami skaidri noteikt runča vienpadsmit kilometru garo mājupceļu.

Visiem zināms, ka zirgi apbrīnojami precīzi atrod ceļu uz mājam. Vācu mednieks Hinše stāstīja, ka viņš Kanādas ziemeļos kādā laktorijā iznomājis divus zirgus, par kuriem viņam bija jāmaksā trīs dolāri dienā. īpašnieks pateicis, ka pēc aizjāšanas galā viņam tikai jānoņem zirgiem apauši un preču saiņi un zirgi jāpalaiž vaļā. Pēc divām dienām, ieradies nākamajā apmetnē, Hinše noņēma zirgiem saiņus, atbrīvoja no apaušiem, uzšāva tiem ar plaukstu, un — oho! — tie jau peldēja atpakaļ pāri upei. Vēl ilgi pēc tam bija dzirdams viņu soļu troksnis, kas pamazām izgaisa tālumā.

1942. gada 15. maija naktī pie Petavas tika aplaupīta kāda lauku māja; zagļi paņēma daudz pārtikas un drānu. Lai visas mantas aizvestu, viņi «aizņēmās» no kaimiņu saimnieka zirgu un divričus; vēlāk tukšie rati tika atrasti ceļmalā. Zirga īpašnieks ierosināja atkal iejūgt divričos sešpadsmit gadus veco ķēvi, uzbraukt uz ceļa un atlaist grožus. Zirgs notrukšināja pa šoseju apmēram sešpadsmit kilometru, pēc tam iegriezās kādā meža celiņā. Drīz ta's apstājās netālu no veca bunkura. Tur bija visas nolaupītās mantas. Vēlāk pēc dažādu pierādījumu savākšanas izdevās atrast arī pašus laupītājus. Nav šaubu, ka šoreiz lielākais nopelns nozieguma atklāšanā ir zirga teicamajai atmiņai.

Atceros kādu anekdotisku gadījumu ar zviedru majoru, kas bija nopircis ārkārtīgi mierīgu zirgu. Par lielu izbrīnu majoram, tas zināmās Stokholmas ielās stūrgalvīgi apstājās pie katrām otrajām vai trešajām namdurvīm un devās tālāk tikai pēc tam, kad bija iznākusi pārsteigtā istabene un pavaicājusi, ko majora kungs vēloties. Izrādījās, ka pirms tam zirgs pa šim ielām bija vilcis piena izvadātāja ratus.

Vēl apbrīnojamāks ir gadījums, kas noticis pirms Otrā pasaules kara ar kādu garnizona zirgu no pirmā gvardes ulānu pulka, kurš stāvējis Potsdamā. So zirgu pa dzelzceļu pārveda no Potsdainas uz Hiršbergu, kur tam vajadzēja piedalīties manevros. Pēkšņi tas izrāvās zirgkopim no rokām un aizskrēja, un saķert to vairs neizdevās. Pec piecām dienām zirgs sveiks un vesels atkal stāvēja savā Potsdamas stallī, tiesa gan, bez iemauktiem, taču segli bija veseli. Tātad dzīvniekam bija jānoskrien divsimt piecdesmit kilometru pa gluži nepazīstamiem ceļiem, jāšķērso dzelzceļa līnijas, jārikšo cauri vairākām lielām pilsētām un biezi apdzīvotām Berlīnes priekšpilsētām; arī Berlīnes centru, kur vienmēr dzīva satiksme un daudz ļaužu, tas droši vien bija šķērsojis naktī.

Vēl nav neapstrīdami pierādīts, vai zirgiem patiešām piemīt tā saucamais «sestais prāts», kura mums, cilvēkiem, nav. Ir taču iespējams, ka zirgs agrāk bijis kādā no tiem apvidiem, kurus viņš šķērsoja tagad, atgriežoties mājās. Zirgu, kā arī kaķu prasme orienteties nepazīstamā vietā pagaidām vēl zinātniski nav izskaidrota. Kad tika izdarīti analogi izmēģinājumi ar dzīvniekiem, kuru «biogrāfija» bija skaidri zināma, rezultāti reizēm bija visai mulsinoši.

Bitēm savas dzīves laikā jāveic stropā visdažādākie darbi. Jaunajām bitēm vispirms nedēļām jābaro peri, jārūpējas par tiem, un tikai mūža beigās viņas kļūst par darbabitēm, kas izlido, lai savāktu ziedputekšņus un nektāru. Ja tādu jaunu biti, kura vēl nekad nav izlidojusi, izņem no stropa un zināmā attālumā no tā palaiž vaļā, viņa neatradīs ceļu atpakaļ. Pirmo reizi izlidojot uz pu- tekšņu un nektāra vākšanu, bite ilgāku laiku pie stropa lido uz priekšu un atpakaļ, turklāt viņas acis visu laiku ir pievērstas stropam. Tādā veidā viņa iegaumē stropa ārējo izskatu un atrašanās vietu; to pietiekami skaidri pierādījuši arī vairāki citi eksperimenti. Biti pie stropa ved atpakaļ nevis «virziena izjūta» vai neredzams starojums, kas it kā plūstot no stropa, bet gan laba orientēšanās spēja apkārtnē. Ar ļoti jauku eksperimentu izdevies pierādīt, ka bitēm palīdz orientēties ari Saules stāvoklis. Ja biti, kura tikko savākusi pļavā ziedu nektāru, turpat ieliek gaismas necaurlaidīgā kastē un pāris stundu tur pilnīgā tumsā, tad, palaista vaļā, tā lido uz stropu nevis taisnā ceļā, bet zināmā leņķī pret vajadzīgo virzienu; šī leņķa lielums būs vienāds ar Saules pārvietošanās attālumu divu stundu laikā. Nolidojusi apmēram divsimt metru nepareizajā virzienā, bite skaidri redz, ka ir kļūdījusies. Viņa sāk haotiski laidelēties no vienas puses uz otru, meklējot kādas zināmas pazīmes, beidzot nonāk stropa tuvākajā apkārtnē un atrod pašu stropu.

Smilšu tārtiņš, plaši izplatītais smilšaino krastmalu putns, aizlidojot pēc barības, rūpīgi ierok savas olas smiltīs. Cilvēka acs vienveidīgajā, līdzenajā smilšu klajumā nespēj saskatīt, kur tās paslēptas. Tomēr putns nekļūdīgi zina olu atrašanās vietu. Arī šo parādību mēģināja izskaidrot ar kādu pagaidām neizpētītu «virziena izjūtu» vai noslēpumainām «saitēm» starp putna smadzenēm un ligzdu. Bet reiz, kad tārtiņš bija aizlidojis, tika pacelts zīmīgs sarkans akmentiņš, kas atradās smiltīs divdesmit centimetru no ligzdas, un aiznests dažus metrus sāņus. Putns atgriezies sāka meklēt olas citur — divdesmit centimetru no akmentiņa pašreizējās atrašanās vietas. Tātad arī tārtiņš orientējas apkārtnē tikai pēc noteiktām pazīmēm.

Kā briļļainie pingvīni, kas savus bērnus izaudzē salā netālu no Keiptaunas, Āfrikas kontinenta dienvidu smailē, zina ceļu okeāna bezgalīgajos plašumos? Sie putni taču dažkārt sastopami atklātā jūrā pie Madagaskaras, kas atrodas trīs tūkstoši seši simti kilometru no šīs salas, un reizēm pavisam citā virzienā, netālu no dienvidu polārā loka, četri tūkstoši astoņi simti kilometru no viņu ligzdošanas vietas. Tas ir tikpat tālu, cik no Gibraltāra līdz Arhangeļskai, un mēs, cilvēki, kam ūdens klaids ir tikai bezgalīgi plašs tuksnesis, kurā nav neviena punkta, pēc kā orientēties, nevaram iedomāties, kā miljoniem pingvīnu gadu no gada šajā plašumā nekļūdīgi atrod mazo dzimto salu, kaut arī viņi visi ir tur piedzimuši un uzauguši. Varbūt viņiem.tomēr ir iedzimta virziena izjūta.

Par to, ka dzīvniekiem ir spēja pēc kaut kādām pazīmēm orientēties apkārtnē, mēs zinām no ornitologa Tīnemaņa mēģinājumiem ar jaunajiem stārķēniem, kuri bija izaudzēti bez vecākiem. Sos putnus palaida brīvībā labu laiku pēc tam, kad vecie stārķi jau bija aizlidojuši uz dienvidiem. Un jaunie, nesaņēmuši nekādus pieredzējušo svēteļu norādījumus, nekļūdīgi laidās prom pa pareizo, parasto stārķu ceļu! Vai tas nav apbrīnojami, ka stārķis, kas atgriežas no Augšnīlas, precīzi atrod veco ligzdu uz skolotāja šķūņa jumta Sestcrvicē, bet cili putni tāpat sameklē savas ligzdu vietas zem krūma, kas nemaz neatšķiras no tūkstošiem citu tādu pašu krūmu? Te nu tiem nevar palīdzēt nekāda iedzimta «tieksme». Pēc tam kad gājputnu instinkts atvedis viņus atpakaļ dzimtenē, pazīstamajā apkārtnē, viņiem jāvadās pēc iepriekšējā gada atmiņām.

Runājot par gājputnu orientēšanās spēju, var teikt, ka vēl daudz kas līdz galam nav noskaidrots. Izmēģinājumam tika saķerti pieauguši rudie eriekiņi, līdzko tie pavasarī bija atgriezušies no dienvidiem, un pa dzelzceļu aizsūtīti četrsimt astoņdesmit kilometru uz ziemeļiem. Tur viņus palaida vaļā. Pēc neilga laika viņi visi bija atpakaļ vecajā dārzā, lai gan šoreiz viņiem vajadzēja lidot pilnīgi pretējā virzienā, nekā sauc viņu iedzimtais gājputnu instinkts! Ornitologi ne vienu reizi vien veikuši izmēģinājumus arī ar citiem putniem: noķēruši tos un nosūtījuši uz dažādām pusēm simtiem kilometru tālu, tomēr pēc neilga laika tie atkal atgriezušies vecajās dzīvesvietās. Tas ir kāds neizskaidrojams «sestais prāts», virziena izjūta vai māju izjūta, kas viņiem droši rāda ceļu. Tomēr pēdējos gados par to ir radušās zināmas šaubas. Kāds pētnieks 1941. gadā bija izņēmis no ligzdas jaunos strazdus un gandrīz gadu turējis ļoti ērtā, plašā būrī, kur 1ie paši izperēja mazuļus. Sos putnus, kuri nekad nebija skatījuši savu dzimteni no augšas, no putnu lidojuma, aizveda vairāk nekā simt kilometru un tur izlaida no būra. Neviens no viņiem neatgriezās mājās! Dažus izdevās noķert, un tie bija apmetušies izlaišanas vietas tuvumā. Varētu domāt, ka ilgajā iesprostošanas laikā viņi zaudējuši lidotspēju. Lai par to pārliecinātos, tas pats pētnieks noķēra krietni daudz veco strazdu, turēja tos veselu gadu tādā pašā būrī un beidzot aizsūtīja putnus tikpat tālu, kā bija aizsūtīti jaunie strazdi. Vairāk nekā puse strazdu vēlāk bija atgriezušies atpakaļ dzimtenē. Tātad tie putni, kuriem pirms iesprostošanas bija «iespiedusies atmiņā» dzimtene, atrada ceļu atpakaļ uz mājām. Līdz ar to rodas šaubas, vai daudzos putnus, kuri tik apbrīnojamā veidā atrod ceļu uz mājām, ir vadījusi «dzimtenes izjūta», varbūt, tāpat kā pasta baloži, viņi meklējot gaisā ir metuši lokus, līdz uzdūrušies pazīstamai apkārtnei.

Svenam Iledinam bija ļoti uzticams četrkājains draugs — liels, pinkains suns Takars, kas bija pavadījis viņu garajā ceļojumā pa Tibetu. Kad pētnieks beidzot atstāja skarbo kalnu zemi un nokāpa lejā siltajā, saulainajā Indijā, uzticamais dzīvnieks kādu dienu pazuda. Vēlāk Po misionāri rakstīja, ka suns viens pats veicis bezgalīgi garo ceļu atpakaļ uz Tibetu un vienā jaukā dienā, tāpat kā senāk, atkal gulējis pie stacijas vārtiem un nav laidis nevienu ne iekšā, ne ārā. Bet Takars jau bija vienreiz kājām mērojis šo ceļu. Zināms arī kāds notikums ar suni, kas Desavā ticis pārdots un aizvests uz Oranien- baumu, bet trīs reizes aizskrējis atpakaļ pie sava vecā saimnieka, līdz tas, šādas uzticības aizkustināts, suni atkal pieņēmis. Pēc kartes šis ceļš ir vienpadsmit kilometrus garš.

Vairāk apbrīnojams ir gadījums, kas noticis Anglijā 1927. gadā. Kamberlendā ticis pārdots vesels bars dzinēj - suņu, kuri ar vilcienu aizvesti uz Sascksu. Pēc vairākām dienām tic visi bijuši atpakaļ pie saimnieka. Attālums starp abām vietām, mērot pa taisni, ir četrsimt piecdesmit kilometru. Līdzīgi noticis ar citiem medību suņiem, kuri droši un ērti ievietoti sprostos un aizvesti tālu uz dienvidiem. Sūtītājs saņēma telegrammu, ka viņa sūtījums laimīgi ir pienācis, bet nākamajā dienā otra telegramma ziņoja, ka suņi ir izlauzušies no sprostiem un pazuduši bez vēsts. Jau trešajā dienā visi pieci izsalkuši un novājējuši — kauli un āda! — stāvēja pie sava vecā krātiņa. Dažiem kāju pēdu spilventiņi bija pilnīgi noberzti, un viena kuce, par spīti labajai kopšanai, vēlāk nobeidzās.

Oriģinālus zinātniskus pētījumus ar suņiem veica Bas- tians Smios, pārbaudot dzīvnieku «dzimtenes izjūtu». Viņš ievietoja suni Maksi krātiņā un aizveda ar kravas mašīnu pa apkārtceļiem uz sunim nepazīstamu apvidu. Tramīgi un neuzticīgi apkārt skatīdamies, Maksis atstāja sprostu. Drīz viņš nomierinājās, bet acis slīdēja uz visām pusēm, tad arvien biežāk sāka kavēties tajā virzienā, kur atradās viņa «mājas». Šķita, ka viņā sāk darboties kāds mehānisms. Apkārtējiem cilvēkiem suns nepievērsa ne mazāko uzmanību, tie viņu interesēja tikpat, cik sētas suņa riešana kaimiņos. Neviļus radās iespaids, ka pie sprosta sēž plēsīgs savvaļas dzīvnieks, kas mēģina orientēties nepazīstamos apstākļos. Sākumā viņš paskrēja to uz vienu, te otru pusi, atgriezās pie sprosta, atkal aizskrēja un beidzot — pusstundu pēc iznākšanas no sprosta — uzņēma kursu uz Puhcimu, uz mājām. Viņš skrēja taisni, taču centās apiet visus mežus un turēties tālāk no dažādiem transporta līdzekļiem. Kur bija iespējams, izvairījās arī no ciemiem un lauku sētām. Sasniedzis miestiņu netālu no dzimtās pilsētas un izskrējis uz pazīstamā ceļa, Maksis ar augstu paceltu asti lēkšoja uz mājām. Lai aizskrietu līdz tām, pirmo reizi viņam vajadzēja stundu un trīsdesmit astoņas minūtes, otrajā reizē pietika ar četrdesmit trim minūtēm. Arī kāda kuce, kura tika izlaista no sprosta Minhenē viņai gluži svešā vietā un kuru novēroja velosipēdisti, atrada ceļu uz mājām un noskrēja astoņarpus kilometrus deviņdesmit trīs minūtēs, bet atkārtotā izmēģinājumā viņai bija vajadzīgas tikai trīsdesmit septiņas minūtes.

Tātad dzīvniekiem neapšaubāmi ir iedzimta spēja orientēties apkārtnē, un tā palīdz visiem vienas un tās pašas sugas pārstāvjiem nokļūt līdz kādai noteiktai vietai. Ļoti iespējams, ka ir vēl kāds šaurāk specializēts «mehānisms», «dzimto māju izjūta», kas piemīt tikai atsevišķiem dzīvniekiem, tādiem kā suns Maksis, un šī izjūta palīdz tiem atrast ceļu uz mājām mazā pilsētiņā. Sī otra — šaurākā «dzimto māju izjūta», «homings», ir vēl apbrīnojamāka, jo tā vada katru dzīvnieku citā virzienā. Makša vecākiem tādas «mājas» varētu būt Minhene, bet viņa brāļiem un māsām — Hannovere. Taču daudziem dzīvniekiem, kuriem mēs piedēvējam šādu «dzimto māju izjūtu», patiesībā tās nemaz nav. Un daudziem citiem tā vēl rūpīgi un zinātniski pareizi jāpēta.

ZILOŅA KĀJA

Bijušais Drēzdencs zooloģiskā dārza direktors doktors Ingo Krumbīgels pastāstīja, ka reiz zilonis uzkāpis viņam uz kājas. Kā izrādās, neesot bijis nemaz tik briesmīgi: sajūta tāda, it kā uz kājas būtu uzlikts labības maiss.

Sis gadījums man ienāca prātā, kad mēs ar Preisa kungu, Berlīnes zooloģiskā dārza ziloņu apkopēju, vērojām viņa aprūpējamos dzīvniekus. Pieaudzis zilonis sver apmēram septiņdesmit piecus centnerus, bet labības maiss tikai divus centnerus; tā taču ir jūtama atšķirība, vai ne?

— Un jūt jau arī, — Preisa kungs teica. — Reiz pie mums kāds zilonis nejauši uzmina uz kājas vienam no palīgstrādniekiem, un tas nogulēja slimnīcā astoņas nedēļas.

Kā tas saprotams: vienam — kā labības maiss, otram — slimnīca? Teorētiski-tas nav nemaz tik grūti izskaidro jams. Zilonis ejot liek pie zemes tikai pēdas priekšējo malu, kur ir divi nagi. Trešais «pirksts» un pēdas vidus nemaz nepieskaras pie zemes — apmēram tāpat kā cūkai, kas staigā «uz pirkstgaliem». Ziloņa pēdas pakaļēja daļa — «papēdis» — izskatās kā mīksts spilvens. Pēc formas pēda ir apaļa un atgādina blieti. Ja zilonis ar pēdas priekšējo malu uzmin uz kāda priekšmeta, tas tiek saspiests kā plācenis, bet ziloņa mīkstais «papēdis» elastīgi pieskaras dažādiem pamatnes nelīdzenumiem; cilvēka kāja, kas nokļuvusi zem ziloņa «papēža», jūt tikai nelielu dzīvnieka svara daļu. Četri mīkstie «spilveni» nodrošina milzenim apbrīnojami atsperīgu un klusu gaitu.

Es to visu zināju, tomēr gribēju pats pārbaudīt praksē? abi ar Preisa kungu iegājām ziloņu mītnē, un, paklausot viņa aicinājumam, mums tuvojās varena Indijas ziloņ- māte. Viņa atsaucās uz aicinājumu daudz paklausīgāk, nekā to darītu zirgs aplokā. «Jūs gribat, lai paceļu kāju.'' Lūdzu, tas taču tīrais sīkums!» Pēc mūsu norādījuma viņa pacēla vienu kāju, tad otru, vārdu sakot, to, kuru mēs vēlējāmies. Bet, tikko ziloņmāte pamanīja, ka mē ģinu pabāzt zem viņas kājas savējo, viņa kļuva ārkārtīgi uzmanīga un pacelto pēdu nolaida uz zemes viegli, ne- atbalstoties pret to. Nelīdzēja nekāda pierunāšana, piespiešana vai grūšana. Ziloņmāte gluži vienkārši nesaprata, ko mēs no viņas gribam, un, lai demonstrētu savu paklausību, saritināja snuķi vairākos līkumos, pēc tam atkal to iztaisnoja vai arī mēģināja nostāties uz priekškājām, pakaļējās paceļot augšā.

Pa to laiku, interesēdamies par mūsu izmēģinājumiem, pienāca abi jaunie zilonēni, kuru augstums bija apmēram manā augumā.

— Ar šiem jums gan jābūt uzmanīgākam. Tiesa, viņi ir dzimuši šeit, zooloģiskajā dārzā, bet es nudien labāk nodarbojos ar ievestajiem dzīvniekiem, jo mazuļu kopšana un audzināšana ir ļoti grūts darbs. Parasti viņi ir nerātni, nepaklausīgi, kaitina un aiztiek kalpotājus. Skatītājiem tas ļoti patīk. Patiesībā viņi nav nemaz tik nevainīgi, kā izskatās, un būt par mazo zilonēnu rotaļlietu ir diezgan bīstami, kaut arī viņiem prātā nebūtu nekas slikts. Lai radītu viņos respektu, nepaklausīgie mazuļi katrreiz ir pienācīgi jāsoda. Kad apmeklētāji to redz, starp viņiem vienmēr ir žēlotāji, kas šādu rīcību uzskata par cietsirdīgu, nepedagoģisku un skrien sūdzēties direkcijā. No tādiem ziloņu «bēbīšietn», kas ļoti labi saprot, cik bezspēcīgs pret viņiem patiesībā ir cilvēks, dažreiz izaug nepatīkami eksemplāri.

—  Vai jūs pats esat piedzīvojis kādu sliktu gadījumu ar ziloņiem?

—   Jā, reiz zilonis Vastls, kas stāv aiz nožogojuma tur pretī, ar ilkņiem man pamatīgi sadauzīja galvu. Tomēr viss beidzās laimīgi. Ar mūsu iepriekšējo ziloņu tēviņu iznāca sliktāk: viņš mierīgi ļāva cilvēkam pienākt sev pavisam tuvu un tad negaidot uzbruka. Ziloņu tēviņš, kas mums ir pašreiz, vismaz neslēpj savus agresīvos nodomus.

Preisa kungs pasauca lielu Āfrikas ziloni, bet arī tas nebija piedabūjams, lai uzkāpj man uz kājas, kā nākas. Man vajadzēja doties uz mājām «nesamiiam», taču es biju kļuvis gudrāks, jo biju guvis atziņu, ka no laba prāta ziloņi nekāpj cilvēkam uz kājām, tas var notikt tikai nejauši. Ja tomēr tā kādreiz gadās, zilonis cenšas pēc iespējas ātrāk kāju pacelt, kamēr nav nolaidies uz tās ar visu smagumu.

KĀPĒC KAZAS UZ KUĢA NESASLIMA AR SKORBUTU

Manam kaimiņam bija kaza, ar kuru pagājušo ziemu notika kaut kas nelabs. Grūti pateikt, kas tai kaitēja, bet kaimiņš ieradās pie manis un lūdza, vai es nevarētu tai pāris reižu iešļircināt askorbīnskābi. Tādas injekcijas būšot ļoti labas. Ja arī tās kazai maz palīdzēšot, tomēr askorbīnskābe esot ieteicama, jo tad piens saturēšot vairāk C vitamīna, un tas nepavisam nenāktu par ļaunu viņa bērniem.

Šādas injekcijas kazām nepavisam nav vajadzīgas. Jā, slimai jūrascuciņai gan tās derētu, jo mazajiem, ņurdošajiem zvēriņiem ar mums, cilvēkiem, ir viena kopēja īpašība: viņi, tāpat kā mēs, var saslimt ar skorbutu jeb cingu. Tiesa gan, savā dzimtenē Peru, kur bariem vien klaiņo kā savvaļas, tā arī piejaucētas jūrascūciņas, tās nekad neslimo ar šo slimību. Mēs, cilvēki, esam tie, kas nelaimīgos izmēģinājumu dzīvnieciņus «aplaimojām» arī ar tādu slimību. Mēs, divkājainie, esam sākuši slimot ar cingu kompasa dēļ. Jā gan, parastā kompasa dēļ. Lielais vairums slimību ir tik vecas kā pati cilvēce. Kā zināms, mēris nedaudzu gadu laikā pārvērta kādreiz ziedošās Atēnas — pilsētu, kur dzīvoja slaveni valstsvīri, filozofi, skulptori un dzejnieki, — par nenozīmīgu provinces pilsētiņu, tomēr velti mēs meklējam senatnē ziņas par jūrasbraucēju slimību — skorbutu. Turklāt ir zināms, ka jau feniķieši no Vidusjūras aizkuģoja līdz Baltijas jūrai, arī senie grieķi bija drosmīgi jūrasbraucēji. Viņi neko nezināja par kompasu, tādēļ bija spiesti allaž turēties krastu tuvumā, un tas viņiem deva iespēju nodrošināties ar svaigiem produktiem; kas gan cits viņiem atlika, ja sautētas gaļas konservi un marinētas siļķes vēl nebija izgudrotas!

Bet XV gadsimtā, kad spāņi un poringāļi savos kuģos jau apbraukāja pusi pasaules, šī ļaunā slimība lika sevi manīt. 1498. gadā Vasko da Gamas jūrasbraucienā uz Kalkutu briesmīgās mokās nomira piecdesmit pieci viņa komandas locekļi. Kopš tā laika nepārtraukti pienāca draudošas vēstis par bīstamo slimību, kas uzbrūk jūrniekiem tālajos ceļojumos. Tagad, lasot sīkākus aprakstus par to, kā nelaimīgajiem cilvēkiem izkrituši zobi, āda pārklājusies ar plankumiem, bet kājas sarāvuši krampji, mēs kļūstam pikti, jo labi zinām, kā šos nelaimīgos pavisam viegli varēja glābt. Un cik daudzi vēl joprojām mirst ar smagām slimībām, kuras tikai tādēļ ir «neārstējamas», ka šo slimību nākamais Pastērs vēl nav piedzimis!

Toreiz kāds Hamburgas ārsts uzskatīja, ka cingu var izārstēt ar kafiju. Tādu maldu dēļ Hamburga var lepoties ar saviem pirmajiem «kafijas namiem», kas tika atvērti jau 1680. gadā. Kāds cits ārsts slimības likvidēšanai ieteica ēst maijvaboles. Pamazām nonāca līdz tiem līdzekļiem, kas patiešām palīdzēja cīnīties pret skorbutu. Bal- duins Rusa kungs no Gentes ieteica cilvēkiem ēst karote- nes zāles, bet Greifsvaldes profesors Doels, pētīdams vietējos iedzīvotājus, kuru lielais vairums bija jūrnieki, atklāja, ka izsargāties no cingas labi palīdz ķērsas.

Sevišķi mūs aizkaitināja vēsts par to, kā ļaudis rnoci- jušies ar skorbutu uz kāda holandiešu kuģa, kas vedis citronus! Tas ir tāpat kā, sēžot pie strauta, nomirt no slāpēm. Bet, paldies dievam, neskaidra nojauta vai art laimīga nejaušība spieda saslimušos ēst citronus, un — paskat tik! — smaganas kļuva stingrākas un zaudēja zilgano nokrāsu, bet kājas atkal bija lietojamas. Līdzeklis cingas ārstēšanai bija atrasts. Tas notika 1564. gadā.

Taču tas nebūt nenozīmēja, ka skorbuts nu ir uzvarēts. Angļu flotē tikai pēc diviem gadsimtiem pavēlēja, ka komandai noteikti jāizsniedz citronu sula, bet kapteiņus, kas šo pavēli neievēroja un tālos ceļojumos neņēma līdzi pietiekamas citronu sulas rezerves, sodīja. Tomēr vēl 1866. gadā uz spāņu fregates «La Blanca», kas kuģoja rio Sanlorensas uz Rio, no četrsimt piecdesmit cilvēku komandas ar cingu saslima divsimt septiņdesmit deviņi un piecdesmit pieci no tiem nomira.

Kad vēl nebija ne augstāko mācību iestāžu, ne zinātniskās pētniecības institūtu, ne izmēģinājumu, ne moderno klīniku, jaunam ārstniecības līdzeklim bija grūti izlauzt sev ceļu, pārvarēt ('ažādus šķēršļus un cīnīties ar šarlatānismu. Tāpēc ķeizariskais galvenais mediķis pie Reinas, kā toreiz tika godāts Johans Krāmers, vēl 1746. gadā savus jaunos kolēģus izvadīja darbā šādiem vārdiem: «Nenodarbojies ar strutojošo smaganu un paralizēto ceļgalu pārmērīgu smērēšanu, tālab ka no tās nav nekāda labuma, ja slimniekam nedod «iekšķīgas» zāles; lietojot zāles iekšķīgi, šo slimību var izārstēt bez jebkādām ārējām smērēm. Nepieciešamo dziedniecisko ekstraktu satur tikai svaigi un sulīgi, tas ir, ūdeņaini un garšas ziņā diezgan asi, zaļumi. Ja tev tādu nav, izmanto citronu sulu.»

Pieredzi cingas ārstēšanā, lai cik tas savādi, Krāmers apguva uz sauszemes. Tolaik šī slimība vēl diezgan plaši bija izplatīta arī sauszemes karaspēka daļās, it sevišķi ilgstoša aplenkuma laikā. Kā stāsta aculiecinieki, Nirn- bergā cinga bijusi vēl 1911. gadā, galvenokārt ar to slimojuši vīrieši. Krievijā tajā laikā plosījās ne tikai tīfs un citas slimības, bet ari cinga, kas prasīja ārkārtīgi daudz upuru. Tāpat vācu flotē šī slimība lika sevi manīt ne vienu reizi vien: no 1855. gada līdz 1875. gadam uz katriem tūkstoš cilvēkiem bija 2,4 saslimšanas gadījumi. 1847. gadā, kad jaunais Strauss jau bija slavens ar saviem valšiem, «pie skaistās, zilās Donavas» Vīnē uzliesmoja cingas epidēmija. Ļoti iespējams, ka tikai kartupeļu parādīšanās to likvidēja pilnīgi.

Briesmīgo skorbutu var uzveikt, lietojot pārtikā citronu sulu un svaigus dārzeņus, — 1as pirms trim gadsimtiem bija skaidrs arī mazpicredzējušain kuģa pavāram, liet, tieši kādas vielas citronu sulā ir tās, kam piemit dziednieciskās īpašības, par to līdz pat Pirmajam pasaules karam valdīja pavisam ačgārni uzskati. Tikai 1913. gadā secināja, ka cinga ir slimība, ko izraisa vitamīnu trūkums organismā. Un 1920. gadā vitamīnu, kura nepietiekamība organismā izraisa saslimšanu ar cingu, pirmo reizi nosauca par C vitamīnu.

Tīlmanis no trīsdesmit pieciem kilogramiem mežrozīšu augļu ieguva 5,7 gramus tīra C vitamīna, Senžoržs no desmit litriem dārzeņpiparu pākšu sulas ieguva 6,5 gramus, bet Kings no desmit litriem citronu sulas — 1—1,5 gramus tīra C vitamīna. Jau 1933. gada beigās ķīmiskais koncerns «Merck» Darmštatē no svaigajiem, zajajiem pipariem ieguva krietni daudz šī vitamīna zinātniskiem mērķiem. Drīz tika noskaidrots, ka gladiolas satur trīsreiz vairāk vitamīna nekā pipari. Pēc tam C vitamīns jau tika ražots tablešu veidā, par pamatu izmantojot cukuru, vai askorbīnskābes veidā, ko ārsti tagad tik bieži izraksta pacientiem.

Sis jautājums tagad ir atrisināts: cinga jeb skorbuts likvidēts. Tiesa gan, 1870.—1871. gadā, Parīzes aplenkuma laikā, šī slimība atkal parādījās, bet vienīgi cietumos, slimnīcās un nabagmājās, kuru iemītniekiem bija jāsamierinās ar vispieticīgāko kroņa ēdienkarti. Cietuma ārsts Delpchs 1871. gadā pavisam nevainīgi rakstīja, ka cinga, kas prasījusi astoņus upurus, plosoties galvenokārt internēto «prūšu» vidū. Tātad apcietinātie vācieši tika ēdināti sliktāk nekā citi ieslodzītie. Bet, ja kāds vēl šodien grib saslimt ar skorbutu, pietiek, ja tas aiz skopuma veselu gadu no vietas katru dienu pārtiek vienīgi no astoņsimt piecdesmit gramiem rupjmaizes un melnas kafijas. Nemāku teikt, cik šāda ziņa patiesa, bet man stāstīja, ka nesen Berlīnē tikusi konstatēta saslimšana ar cingu. Tas noticis ar kādu pavecāku kungu, kurš, kā vēlāk noskaidrots, pārticis vienīgi no cepta šķiņķa! Pietika ar dažām injekcijām, saprātīgu ēdienkarti, kurā ietilpa salāti un kartupeļi, — un vīrietis atkal bija vesels. Tātad par C vitamīnu viss būtu skaidrs. Vai ir vērts par to vēl interesēties?

Un tomēr ir vērts. C vitamīns jeb askorbinskābe ir un paliek neparasti interesanta viela, kaut arī cinga ir jau pagātnē. Tā pati cinga, par kuru runā, ka «Lielbritānijas flotei tā nodarījusi lielāku ļaunumu nekā Spānijas uti Francijas flotiles kopā», Sis vitamīns ir interesants un apbrīnojams kaut vai tāpēc, ka cilvēka organismā tas nepieciešams pamatīgās devās. Pēc ilgiem pētījumiem tika noteikts, cik liela C vitamīna deva vajadzīga cilvēkam dienā, lai viņš justos labi. Sī deva ir piecdesmit sešdesmit miligrami, tas ir, piecas vai sešas simtdaļas grama. Lai gan pirmajā brīdī tāds daudzums liekas visai pieticīgs, tomēr tā ir liela deva salīdzinājumā ar citiem vitamīniem, kādi nepieciešami mūsu organismā. D vitamīns (kas pasargā no saslimšanas ar rahītu) mums vajadzīgs, piemēram, piectūkstoš piecsimt reižu mazāk!

Vairumam dzīvnieku aslcorbīnskābe nemaz nav vitamīns, jo viņiem nevajag uzņemt to ar barību kā mums, cilvēkiem. Dzīvniekiem tas ir hormons, ko viņu organisms izstrādā pats. Lai suņiem mākslīgi izraisītu saslimšanu ar cingu, izmēģinājumos tos speciāli ēdināja ar barību, kurā trūka C vitamīna. Cik liels bija izmēģinātāju pārsteigums, kad suņi ne tikai nesaslima, bet ar urīnu joprojām izdalīja no organisma askorbīnskābi! Tas bija pierādījums, ka viņi to izstrādā paši kaut kur savā organismā. Bet kur? To mēs pagaidām nezinām. Un, tā kā govis un kazas dara to pašu, mēs pēc šādas lielas atkāpes no sākotnējās tēmas atkal atgriezīsimies pie mana kaimiņa slimās kazas. Viņai nevajag injicēt askorbīnskābi, jo viņai ir sava personiskā «vitamīnu fabrika».

Nabaga jūrascūciņai gan, tāpat kā mums, centīgi jālieto C vitamīns, turklāt vēl lielākās devās. Tātad, ja jū- rascūciņām dod barību, kurā trūkst C vitamīna, bet pievieno tai noteiktu daudzumu, teiksim, mežrozīšu augļu, tad viegli var aprēķināt, cik daudz askorbīnskābes satur sarkanie mežrozīšu paaugļi. Tas ir diezgan apnicīgs un ilgs darbs, kas turpinās mēnešiem, tomēr beigās tiek iegūti daudz precīzāki rezultāti, nekā pētot ar jebkuru ķīmisko metodi.

Sis pašas jūrascūciņas mums palīdzēja uzzināt, ka noteiktās vitamīna devas, ko mēs izlietojam, ir gan pietiekamas, lai glābtu mūs no saslimšanas ar cingu, tomēr neglābj no hipovitaminozes, kas izpaužas kā smaganu asiņošana zobu tīrīšanas laikā, pavasara nogurums un vājā pretošanās spēja dažādām infekcijas slimībām. Lai cilvēks būtu pilnīgi vesels un darbaspējīgs, viņam nepieciešama vēl liela C vitamīna papilddeva. Ārstējot dažādas slimības, piemēram, tuberkulozi, organisma vajadzība pēc C vitamīna ievērojami palielinās, kā to redzēsim turpmāk.

Mums ārkārtīgi nav veicies tādā ziņā, ka cilvēka organisms nespēj uzkrāt sevī lielas askorbinskābes rezerves atšķirībā no citiem vitamīniem. C vitamīna krājumi mūsu organismā ir gaužām niecīgi. Ja mēs mēģinām šos krājumus palielināt, dārgais C vitamīna pārpalikums ar urīnu tiek izdalīts no organisma — un cauri. Tātad, lai saprātīgi un vienmērīgi sadalītu šo labumu, pēdējos gados zinātnieki sāka rūpīgi izpētīt C vitamīna saturu dažādos pārtikas produktos. Un atklāja visai interesantus faktus.

Galvenā C vitamīna krātuve, kā izrādījās, ir mūsu vecais, labais kartupelis. Simt grami svaigu kartupeļu satur vidēji trīsdesmit trīs miligramus askorbīnskābes, tiesa gan, atkarībā no kartupeļu šķirnes, vecuma un sagatavošanas veida vitamīna saturs tajos var svārstīties no viena līdz piecdesmit miligramiem.

Jaunajos agrajos kartupeļos, pie kuriem prasīt prasās svaigi gurķi ar krējumu, C vitamīna ir trīsreiz vairāk nekā nostāvējušos pērnā gada kartupeļos. Vārīšanas laikā (atkarībā no tā, cik ilgi tie atrodas uz plīts) kartupeļi zaudē apmēram pusi no saturošā C vitamīna daudzuma. Sevišķi daudz 0 vitamīna zūd, kartupeļus pēc vārīšanas apcepot, un, jo sīkāk vārītos kartupeļus sagriež uz pannas, jo lielāks ir zudums. Sāda parādība izskaidrojama ar to, ka gaisa skābeklis askorbīnskābei ir kaitīgs, tieši tāpēc ar visu mizu vārīti kartupeļi vārīšanas laikā zaudē tikai desmit procentu vitamīnu. (Tāpēc kartupeļi tieši aukstajos, ar vitamīniem trūcīgajos ziemas mēnešos ir vērtīgs pārtikas produkts.) Tā ka pēc iespējas biežāk ar dakšiņu paņemiet kūpošu, miltainu kartupeli, kas vārīts ar visu mizu, un mierīgi novelciet tā pelēko tērpu. Nebaidieties, ka apdedzināsiet pirkstus! Turklāt par kartupeli atšķirībā no āboliem un citiem augļiem un sakņaugiem nevar teikt, ka «pats vērtīgākais atrodas mizā»; kartupelim, gluži otrādi, vislielākais C vitamīna saturs ir pašā vidū. Ja saimniece nodomājusi vakariņām pagatavot kartupeļu biezeni, tad gan C vitamīnam klājas bēdīgi. Vēl sliktāks ir rezultāts, ja kartupeļi stundām ilgi silst cepeškrāsnī, bet C vitamīnam nāvējoša ir bieža jau saceptu kartupeļu uzsildīšana (parasti tas liek darīts viesnīcu virtuvēs).

Jāpiebilst, ka mākslīgais mēslojums, kā liecina izmēģinājumi, kartupeļos nesamazina C vitamīna daudzumu salīdzinājumā ar kartupeļiem, kuri mēsloti ar kūtsmēsliem.

Somijā no 1917. gada līdz 1920. gadam apmēram 3,5 procenti zaldātu katru gadu saslima ar tuberkulozi. Interesanti bija tas, ka no civiliedzīvotājiem tajā pašā laikā slimoja ne vairāk par 0,6 procentiem, bet, kā zināms, zaldāti ir veselīgi jauni puiši, turklāt tic atrodas pastāvīgā ārstu kontrolē! Gluži neizprotams gadījums. 1921. gadā, kad tika modernizētas kazarmas, virtuves apgādāja ar jauniem, milzīgi lieliem katliem, kuros uzreiz varēja izvārīt ļoti daudz kartupeļu, bet līdz ar to vārīšanas ilgums pieauga līdz pusotrām un reizēm pat līdz trim stundām. Pēc pāris gadiem somu kara ārsti neizpratnes pilni secināja, ka saslimstība ar tuberkulozi zaldātu vidū pieaugusi līdz 6,1 procentam, tas ir, desmit reižu pārsniegusi to slimnieku skaitu, kāds ir starp civiliedzīvotājiem.

Tad pie šī jautājuma noskaidrošanas nopietni ķērās enerģiskais armijas ārsts Fērlands un atklāja sakarību starp saslimušo skaita pieaugumi un C vitamīna saturu kartupeļos. Sākdams nesaudzīgu cīņu ar armijas virspavēlniecību, šis drosmīgais cilvēks beigu beigās panāca, ka 1924. gadā kazarmu virtuvēs tika mainīti vārāmie trauki, kartupeļu vārīšanas laiks saīsināts — tagad tas ilga ne vairāk kā vienu stundu — un kartupeļi tika vārīti ar visu mizu. Saslimstība ar tuberkulozi strauji samazinājās līdz 0,6 procentiem. Kad zaldātu ēdienkarti vēl papildināja ar augļiem un ogām, briesmīgā slimība atkāpās un beidzot nozuda pavisam.

Jāpiebilst, ka diezgan liels C vitamīna daudzums ir atklāts tomātos; tas ir ļoti svarīgi, jo šos dārzeņus galvenokārt ēd svaigus. Pavisam nedaudz C vitamīna ir gurķos un burkānos (toties burkāni satur daudz A vitamīna, kas cilvēkam ir ļoti nozīmīgs). Spināti C vitamīna satura ziņā gandrīz var sacensties ar kartupeļiem. Ja tos konservē, C vitamīns tajos zūd pilnīgi. Askorbīnskābe izgaist erī tad, ja sakapātus vai sīki sagrieztus zaļumus ilgi atstājam vaļējā traukā un neizmantojam uzturā.

Tomēr mūsu galvenais vitamīnu avots ir ogas. Ir tādas šķirnes, kas satur vairāk askorbīnskābes nekā apelsīni un citroni. Kazenes, zemenes, avenes, jāņogas un ērkšķogas mūs apgādā ar C vitamīnu, taču visvairāk tā ir upenēs un plūškoka ogās. Tomēr visbagātākās ir mežrozītes. Mūsu organisma vienas dienas vajadzību pēc C vitamīna pilnīgi apmierina četrdesmit grami mežrozīšu paaugļu sīrupa.

Mūsu četrpadsmit gadus vecie zēni salīdzinājumā ar tāda paša vecuma 1924. gadā dzimušajiem puikām augumā ir garāki par vairāk nekā sešiem centimetriem. Zviedru jauniesaucamie pēdējos septiņdesmit gados arī izauguši gandrīz septiņus centimetrus garāki. Amerikānis ar katru gadu kļūst caurmērā par vienu milimetru garāks. Taču daudz satraucošāki ir procesi, kas pašlaik noliek ar lielo pilsētu jauniešiem. Vēl 1915. gadā pilsētas meitenes dzimumgatavību sasniedza vidēji piecpadsmit gadu vecumā, bet šo pašu meiteņu meitām šodien tas notiek nepilnu trīspadsmit gadu vecumā. Tas nozīmē — trīs gadus pirms likumā noteiktā laika, kad atļauts stāties laulībā! Agrāk dzerokļi bērniem parādījās līdz skolas gaitu sākumam, tagad šie zobi ir jau izlīduši, kad mazulis vēl apmeklē bērnudārzu. Mūsu zēni, kuriem gadsimta sākumā balss lūzums bija vērojams ap sešpadsmit gadiem, tagad jau trīspadsmit četrpadsmit gadu vecumā tiek atbrīvoti no dziedāšanas stundām.

Daži uztura speciālisti minētās parādības saista ar vitamīniem bagāto barību un vispār ar tagadējo daudzveidīgo uzturu, kā ari ar veselīgāku dzīvesveidu. Cilvēki mūsu klimatiskajos apstākļos it kā tikai tagad guvuši visas iespējas pilnīgai attīstībai; tas agrak nebija iespējams, lai gan tiem netrūka ne šķiņķa, ne speķa. Tātad vecais Fricis (Fridrihs Lielais), kas ieveda kartupeļus, bija daudz sekmīgāk rūpējies par to, lai mums netrūktu «slaidu puišu», nekā viņa tēvs, kurš šādus jaunekļus bija importējis no visdažādākajām zemēm. Tomēr tā visa ir tikai teorētiska prātošana, spekulācija un dabaszinātne vēl nekad nav attīstījusies disputējot, teorētiski spriedelējot, zinātnes progress notiek, pamatojoties uz izmēģinājumiem un pierādījumiem. Tāpēc cs neslēpšu, ka daži citi zinātnieki uzskata šādu virzīšanos uz «gigantismu» par zināmu degradāciju. Sāds uzskats radies tāpēc, ka mēs, pastāvīgi atrazdamies zem lielu pilsētu dūmu, putekļu un citu atmosfēras sārņu kupola, faktiski dzīvojam «siltumnīcas» apstākļos, tas ir, tādā apgaismojumā, kurā gandrīz nav nemaz ultravioleto staru. Ir arī zinātnieki ar citādiem uzskatiem: paši enerģiskākie, kustīgākie jaunieši, kas nobrieduši agrāk par saviem vienaudžiem, — tie ir tie, kuri tiecas uz pilsētu; tā ka cilvēku vidū notiek it kā dabiskā izlase…

Runājot par mājdzīvniekiem, jāatzīst, ka mums nav izdevies ar C vitamīnu ne ietekmēt viņu augšanas lielumu, ne arī paātrināt nobriešanu; un tas ir saprotams, jo viņiem C vitamīns nav jāuzņem ne ar barību, ne ampulām, ne arī tabletēm, viņi to ražo paši. Bet to C vitamīnu, ko kādreiz zināmu laiku injicēja govīm, viņas tūlīt izvadīja no organisma, tikai diemžēl ne ar pienu, bet ar urīnu.

C vitamīna saturs govs pienā ir tieši tāds pats kā mātes pienā. Noliekot glāzi ar pienu neilgu laiku saulē, C vitamīns pienā zūd. Sviestā šī vitamīna ir pavisam nedaudz, bet olā tā nav nemaz. Ja vistām speciāli dod C vitamīnu, olās tas tomēr neparādās. Arī gaļā tā ir pavisam maz.

Runājot par C vitamīnu, negaidītu pārsteigumu sagādāja mūsu čaklās bites. Ne tikai tādā ziņā, ka medū askorbīnskābes nav mazāk kā ar C vitamīnu bagātajās upenēs. Pats interesantākais — šis vitamīns medū saglabājas vairāk nekā piecpadsmit gadu, turpretī visos citos produktos tas pakāpeniski, bet nenovēršami zūd! Tāpēc bites, kuras pēdējā laikā cilvēki pat iedresējuši, lai tās apputekšņotu tikai noteiktas augu sugas, noteikti var uzskatīt par visbrīnišķīgākajiem mājdzīvniekiem (lai gan juridiski tās nemaz netiek uzskatītas par mājdzīvniekiem).

Sajā brīdī, kad es beidzu rakstīt nodaļu, kuru iesāku ar kaimiņa kazu, pēc tam, novērsies no temata, pārgāju pie Parīzes aplenkuma, tad pie kartupeļu vārīšanas, pie manis pielidoja bite un, kad cs to gribēju aizdzīt, iedzēla man pirkstā. Neko tamlīdzīgu nebiju piedzīvojis kopš bērnu dienām. Izvilku dzeloni un vēroju, kā nabaga bitīte, kura rāpoja pa loga stiklu, kļūst arvien vārgāka, tās kustības gausākas, un gribu jums teikt: saudzējiet bites, viņas noteikti ir mūsu uzmanības un cieņas vērtas (par spīti tam, ka mans pirksts uzpampst acīm redzami)…

SUŅA BĒRNI

Kā jebkurš kucēns, arī Suflerle — mazais, kustīgais Par- dauca kundzes sunītis — nav nācis pasaulē ar visām suņu sugai raksturīgajām gudrībām, ar bailēm pakļūt zem zirga kājām un naidu pret pastnieku. Viņa šikajai suņa dvēselītei jānoiet garš attīstības ceļš, līdz nevarīgais, aklais mazulis, kas apkārtējo pasauli uztver vienīgi ar ožu un tausti, izaug par pašapzinīgu četrkājainu personību, kurš cienīgi ar savas markas «smaržām» iezīmē visus kaklus Breslavas pilsētas tirgū.

Sufterlcm, tāpat kā ikvienam tikko dzimušam kucēnam, mūža pirmajās dienās patiešām nebija nekādas garšas sajūtas: viņš bija ar mieru zīst no pudelītes jebkuru šķidrumu, pat rūgtu tēju vai rīsu novārījumu. Arī dzirdes tādiem maziem radījumiem, kas tik omulīgi rosās starp mātes kājām, vēl nebūs labu laiku. Kad viņu īpašnieks turpat līdzās dārdoši uzsit ar āmuru pa dzelzs durvīm, viņi neceļ ne ci usu, pat nesaraujas. Lielais klusums ilgst līdz četrpadsmit dienu vecumam. Taču rūgti maldās tas, kurš domā, ka Sufterie ierauga šīs pasaules gaismu desmitajā dienā, kad tam atveras acis. Viņš neredz neko! Mēs varam turēt viņam pie acīm, ko vien gribam — spīdošus priekšmetus vai spoguli —, viņš nekā nereaģē, un tā turpināsies, līdz kucēnam būs vismaz deviņpadsmit dienas. Kad kopš viņa dzimšanas ir pagājis jau vesels mēnesis, arī tad viņš redz vienīgi kustīgas lielas un priekšmetus, un tikai divu mēnešu vecumā kucēns sāk reaģēt uz objektiem, kas atrodas no viņa tālāk par divdesmit metriem.

Tātad nule dzimušie kucēni visai maz ko prot, bet smaržas gan viņi var atšķirt uzreiz. Kucēns, kam nebūs ožas, nespēs sameklēt mātes pupus, un vēlāk, kad tāds mazulis jau redz, viņš sāk ēst zemi un izkārnījumus, uzskatot tos par gaļ u. Tadi kucēni jābaro mākslīgi. Pirmajā savas suņa dzīves nedēļā Sufterie aposta tikai mātes pupus un savus brāļus un māsas. Nedaudz vēlāk viņa mazo degunu sāk interesēt arī svešas smakas, kas ir uz grīdas suņu guļvietas tuvumā; sasniedzis četru nedēļu vecumu, viņš aposta mātes, brāļu un māsu purniņus, bet vēl pēc pāris dienām — regulāri arī savu saimnieku. Kā jau visiem jaundzimušiem mazuļiem, nevarīgajam kucēnam ir ožas sajūta un arī prasme dzert, pareizāk sakot, zīst. īstā dzeršanas prasme rodas daudz vēlāk — pēc tam kad kucēns jau iemācījies ēst. Divdesmit trīs dienu vecumā Sufterie pirmo reizi, ausis saslējis, stāv blakus mātei, kad viņa pie savas bļodas ietur maltīti. Suņu māmiņa brīdinoši ņurd, bet mūsu Suflerli tas nemaz neietekmē. I\ad suņuks sasniedzis trīsdesmit dienu vecumu, viņš mazliet nogaršo no mātes ēdiena trauka, bet vēl pēc vienpadsmit dienām pirmo reizi lok no bļodiņas. Desmit dienas vēlāk Sufterie jau prot dusmīgi aizstāvēt savu ēdienu.

Vispirms gan Suftcrlem, kā jau ikvienam jaundzimu- šain četrkājainam radījumam, jāapgūst daudz svarīgāka

Iemaņa — prasme tikt uz priekšu. Pirmajā nedēļā viņš lien tikai uz vēdera kā čūska, pēc tam arvien neatlaidīgāk mēģina piecelties, atbalstīdamies vai nu uz priekšējām, vai pakaļējām kājām. Septiņpadsmit dienu vecumā suņuks jau skrien uz visām četrām, lai gan kustības ir vēl diezgan neveiklas un nedrošas. Gandrīz pēc katriem pārdesmit centimetriem viņa dibentiņš nosveras uz vieniem vai otriem sāniem. Taču skriešana nekādā ziņā nav atkarīga tikai no kājām, bet, kā izrādās, liela nozīme ir drosmei.

Trīsdesmit ceturtajā dzīves dienā Sufterli, kurš suņu būdā jau prata skraidīt un spēlēties, iznesa un ielika citā mājoklī, un nu atklājās, ka jaunajos apstākļos viņš vairs neprot staigāt, bet pārvietojas uz priekšu rāpus — gluži kā dzīves pirmajās dienās. Nu viņam būs jāpārvar psiholoģiska barjera un no jauna jāmācās skriet, kas tagad — otrajā reizē —, protams, prasīs tikai dažas dienas laika. Un, ja vēl šajā jaunajā, ar svešām smakām piepildītajā telpā ienes kādu kucēnam pazīstamu lietu, piemēram, segu, uz kuras gulējusi viņa māte, vai arī saimnieka rīta- kurpes, tad izrādās, ka viņš nemaz nav aizmirsis prasmi skriet uz visām četrām. Vispār suņi daudz vēlāk iemācās staigāt nekā, piemēram, kaķi un truši.

Šodien Sufterie ir jau pieaudzis suns. Kad viņš tā guļ savā kaktā un miegā smilkst vai rej, nervozi raustot kājas, Pardauca kundze ir ar mieru zvērēt, ka Sufterie sapņo par savu neseno dzīšanos pakaļ trusīšiem. Bet viņš jau desmitajā dienā pēc dzimšanas bija miegā ņurdējis un rējis, kad patiesībā to nemaz vēl neprata darīt… Tiesa gan, vēlāk šie «rejošie» sapņi Sufterlem rādījās tikai pēc lieliem pārdzīvojumiem, kad, teiksim, viņš pirmo reizi pats bija atnācis dzīvojamā istabā un tur nogurumā aizmidzis pie krāsns.

Daudzas iemaņas kucēnam rodas pašas no sevis, piemēram, kasīšanās. Pirmie mēģinājumi to darīt ir neveiksmīgi, jo suņuka ķepas vēl ir par īsām, bet trīsdesmit dienu vecumā viņš ar pakaļējo kāju jau var aizsniegt ausi. Vēcināt asti kucēns iemācās pēc Četrpadsmit dienām, bet sēdēt — pēc trim nedēļām.

Līdz trīs mēnešu vecumam Sufterlem nav ne jausmas, ka pasaulē varētu būt arī kas nepatīkams. Viņš ir īsts vientiesis, un uz viņu, burtiski, var attiecināt sakāmvārdu, ka no kļūdām mācās. Mātes dusmīgajai ņurdēšanai viņš sāk pievērst uzmanību tikai pēc tam, kad tā galu gala viņu ir pāris reižu jūtami iepjaukajusi ar ķepu vai viņam iekodusi.

Kad suņu «bērnistabā» pirmo reizi ienesām kaķi, tas tūlīt mēģināja izlavīties ārā. Sufterie un pārējie kucēni metās tam pakaļ, taču bez ļauna nodoma — viņi gribēja ar to spēlēties. Mura sprauslāšana, šņākšana un uzmestais kūkums mazos suņukus nepavisam neietekmēja. Kucēni parasti gluži nevainīgi kaķēnu aposta, līdz saņem pāris kārtīgu pļauku, tādējādi gūstot pirmo nepatīkamo pieredzi. Tātad mūžīgais naids starp suni un kaķi nemaz nav «mūžīgs», tā nav iedzimta, bet gan iegūla īpašība.

Kad gar mūsu māju ved poniju Pikolo, Sufterie sajūsmināts drāžas viņam pretī, nokļūst starp zirdziņa kājām, ponijs uzmin tam virsū, un kucēns, skaļi kaukdams, paliek guļam uz ceļa. Mēs apskatām un aptaustām viņa kājiņas, bet viņš pat nereaģē. Tātad Sufterie nemaz nav ievainots, viņu paralizējušas izbailes. Toties tagad kucēns būs izārstēts uz visiem laikiem — no zirga viņš vairīsies un, tam parādoties, bez šaubīšanās metīsies bēgt. Jā, šīs bailes no zirgiem pārņems arī viņa brāļi un māsas, un, ja Sufterie būtu kucīte, tās vēlāk mantotu arī Sufterles bērni.

Šādu mācību kucēni parasti apgūst ļoti ātri — pietiek ar vienu pārdzīvotu gadījumu. Mans paziņa Bcge reiz izdarīja interesantu eksperimentu: nepilnus divus mēnešus veciem kucēniem viņš deva apostīt cigareti. Suņuki lo darīja ar interesi un spēcīgi ievilka degunā tabakas smārdu, bet pēc tam steigšus metās prom. Vēl pēc pāris dienām viņi neparko vairs nebija piedabūjami pie cigaretes;' kucēni komiski lēkāja uz priekšu un atpakaļ 1111 šķaudīja, kaut arī viņiem pastiepa neaizdedzinātu cigareti. Kucēni sāka šķaudīt un vairīties arī tad, ja viņiem parādīja roku bez cigaretes, bet pirkstus turēja tā, it kā tajos būtu smēķis. Viņu apziņā ļoti ātri — pēc viena gadījuma — bija izveidojusies pārliecība, ka cigarete nozīmē — bailes.

Vai kucēnu, kas audzināšanas vainas dēļ ir sācis baidīties no šāvieniem, tomēr var pieradināt pie šautenes un šāvienu trokšņa, tātad izveidot no viņa kārtīgu medību suni? Te vairs nelīdz ne pēriens, ne pierunāšana. Arī cilvēkā visdziļāk iesakņojušās bērnībā izjustās bailes, kas saistītas ar noteiktām lietām un parādībām, un vēlāk tās reti izdodas novērst pat ar saprātīgiem argumentiem. Par to liecina, piemēram, mežonīgie kliedzieni, kādi atskan, kad sievietes vai meitenes (protams, ne visas) pamana peli. Arī mūsu riebums pret čūskām ir iegūta, nevis iedzimta īpašība, jo mazi bērni spēlējas ar tām bez bailēm.

Ja bērns kādreiz būs nobijies no trušiem, tad vēlāk vairs nelīdzēs ne zobošana, saucot viņu par bailīgu zaķi, ne arī uzskatāms piemērs, ka citi bērni viņa klātbūtnē rotaļājas ar trušiem, ne arī tas, ka trusis viņam ilgi netiks rādīts. Drošākais līdzeklis, kā bērnam atbrīvoties no bailēm, ir šāds: izsalkušam mazulim pasniedz garšīgu ēdienu un ēšanas laikā no tālienes parāda trusi; dzīvniekam jābūt tādā attālumā, lai bērns nepārtrauktu maltīti. Var atvērt ārdurvis un pa tām pie galda sēdošajam bērnam parādīt trusi pagalmā. Ja baiļu objekts atrodas tik tālu, vēlēšanās paēst ir stiprāka par bailēm. Nākamajā dienā tādos pašos apstākļos trusīti pienes mazliet tuvāk un tā turpina, līdz interese par garausi bērnā gūst virsroku pār bailēm. Beigās mazulis vēlas, lai trusis sēž uz galda vai viņam klēpī. Tādā veidā var palīdzēt cilvēkbērnam — un tieši tāpat arī mazam sunītim — pilnīgi atbrīvoties no bailēm, kas saistītas ar kādu noteiktu priekšmetu.

Un pretēji — suņiem dusmas pirmām kārtām sāk izpausties ēšanas laikā, vēlāk arī spēlējoties. Ar saviem brāļiem un māsām kucēns vispār sāk spēlēties tikai pēc tam, kad viņš ir kļuvis divas nedēļas vecs. Ja nejauši satiekas divi kucēni, vispirms tic aplaiza viens otram purniņu un tad mēģina pārrāpties biedram pāri. Dažas dienas vēlāk tie rotaļājoties kož viens otram galvā, četru nedēļu vecumā suņuki jau neatlaidīgāk mēģina cits citu satvert aiz spranda un sapurināt. Pamazām rotaļa pāraug nopietnībā. Mazie draiskuļi vēl nav ne divus mēnešus veci, kad rotaļu laikā tie arvien biežāk sāk uzbudināties, atiež zobus viens pret otru, tos pārņem niknums, spalva uz muguras saceļas stāvus un tie kož pretiniekam kaklā.

Tāpat kā mazajiem pērtiķēniein un cilvēkbērniem, arī Sufterlcs brāļiem un māsām rotaļas laiku pa laikam mainās — gluži kā mode. Astoņas dienas viņi cītīgi plucinās vecu slotu, tad divas nedēļas svaidīs «zirgābolus» un nēsās tos apkārt, beidzot sāks cīnīties par savu barības trauku, satverot to katrs no savas puses ar zobiem un mēģinot izraut pretiniekam — gluži kā mērojoties spēkiem virves vilkšanā. Ari bērni nedēļām ilgi uz ielas var spēlēt «klases», līdz modē nāk cita spēle — pūķa palaišana.

«Karaspēiēs», kas.bieži vien izvēršas par nikniem kauliņiem, tiek noskaidrots, kurš būs suņu bara vadonis un kuriem būs viņam jāpakļaujas. Šādas hierarhijas kāpnes lielākoties saglabājas nemainīgas visu suņa dzīves laiku. Ja Sufterie pusaudža vecumā būtu dzīvojis kopā ar pavisam maziem vācu aitusuņa kucēniem, vēlāk jaunie milži bez iebildumiem atzītu viņu par vadoni. Ir amizanti noskatīties, kad pēc gadiem pēkšņi uz ielas liels un spēcīgs vācu aitusuns draudzīgi, bet pazemīgi sasveicinās ar mūsu taksi, kas toreizējo mazo kucēnu nemaz vairs nepazīst.

Pardauca kundzes mazais Sufterie nebūt nav tikai paklausīgs un neievērojams saimnieces pavadonis, kas uzticīgi seko viņai pastaigās. Viņš ir maza, bet ievērojama personība, ko «suņu sabiedrībā» ciena vai ienīst, mīl vai vajā, personība, kas dzīvo savu patstāvīgu dzīvi, kurā netrūkst ne labu, ne sliktu piedzīvojumu.

ASTERS

Aslers bija vanags, parasts vistu vanags, bet tik slavens, ka par viņu Kupferhammerē un apkārtējās zemnieku mājās tumšajos ziemas vakaros runās vēl desmitiem gadu, pieminēs tik ilgi, kamēr būs dzīvi cilvēki, kuri paši izjutuši viņa vardarbību. Bērni, kas uz krāsns mūrīša spēlējās ar kastaņu vīriņiem, vērīgi klausījās par viņa ļaundarībām, un, kad nobijušies skrēja pār pagalmu uz mazmājiņu, tiem šķita, ka dzird vanaga spārnu vēdas, lai gan patiesībā tas bija tikai vējš, kas šalca kailajos bērzos pie šķūņa.

Toreiz Kilians bija uzaicinājis mani ciemos. Kaut arī cs nešaubījos par viņa draudzību, man tomēr šķita, ka viņa uzaicinājums nav izskaidrojams tikai ar vēlēšanos mani atkal sastapt, bet viņam ir kāda vajadzība. No savas lielās vistu saimes viņš pēdējā laikā arvien biežāk kūts kaktā atrada kādu dējēju beigtu, un man vajadzēja noskaidrot šīs bojāejas iemeslus. Taču pēc tam ciemā gadījās pavisam satraucoši notikumi — un Kilianam radās nopietnākas rūpes.

Sākās ar io, ka viņa kalps Bruno vairākas reizes pārnesa mājās pussaplosītas vistas, kuras tas bija atradis šur un tur pļavā zem atsevišķi augošiem kokiem. Vakarā, kad vistas bija uzlēkušas laktā, Kilians ķērās pie «tautas skaitīšanas», un, raugi, trūka veselas astoņpadsmit viņa lepnās pelēkraibās itāļu dējējas. Starp aizdomās turētajiem nokļuva visi pēc kārtas: sētas suņi, lapsas, eži, caunas, seski un pat vārnas, līdz kādu dienu Kilians izdzirdēja vistas spalgi ķērcam un izmisīgi kladzinām. Viņš izskrēja pagalmā un paguva vēl ieraudzīt kādu plēsīgu putnu, kas ar vistu nagos smagnēji aizlidoja un nozuda mežmalā. Kilians satvēra pistoli — vienīgo šaujamo, kas bija mājās, — un šķērsām pāri pļavai metās tam pakaļ. Un tiešām — tur pie červeļaina priedes celma sēdēja kaut kas tumšs. Kilians sāka zagšus tam tuvoties, rūpigi nomērķēja un izšāva. Šāviens panāca vienīgi to, ka vanags palaida vaļā upuri — un vakariņās mēs varējām ēst vistas ragū. Mežmalā zem kokiem visapkārt bija redzamas spalvas un citas laupītāja maltītes atliekas, kas liecināja, ka vanags te notiesājis" vismaz duci vistu. Kaut vai raudi!

No tā laika nekaunīgais laupītājs katru dienu sāka lidot tieši uz pagalmu, neapmierinādamies vairs ar tām vistām, kas atradās pļavā. Protams, arī Kiliana gaiļi nesnauda: galvas piešķiebuši, viņi vērīgi pētīja debesis un sāka spalgi brēkt, augstu gaisā pamanījuši kaut pašu sīkāko punktiņu. Taču vanags netuvojās mājām tādā veidā. Viņš lidoja zemu, centimetrus trīsdesmit virs zemes, neviens cilvēks nevarēja viņu redzēt, tad viņš pārslīdēja pāri šķūņa jumtam vai plūškoku biezoknim, un, kad vistas kladzinādamas pajuka uz visām pusēm, viņš jau lidoja prom, atkal turēdams vienu no tām nagos.

Kilians nopirka medību bisi. Viņš ilgi gulēja slēpnī, to pašu darīju arī es. Bet vienā stundā ir trīs tūkstoši seši simti sekunžu, un dienā savukārt četrpadsmit stundas, taču laupītājs uzbrukumam izraugās tikai vienu no šīm piecdesmittūkstoš sekundēm, kuru nevienam nav iespējams paredzēt iepriekš. Uzbrukums vienmēr bija tik zibenīgs, ka mēs tikai vienu vai divas reizes paguvām noblikšķināt.

Kiliana vistu kūts kļuva aizvien tukšāka. Par to liecināja arī olu daudzums, ko viņš ik dienas nogādāja uz pilsētu. Velns parāvis, šis vistu zaglis galu galā nav nekāds ērglis! Tas bija gandrīz neticami, ka putns, kura garums nepārsniedz pusmetru un izplestu spārnu platums ir labi ja metru liels, var nodarīt cilvēkam tik prāvus zaudējumus. Kilians devās pie mežsarga. Viņa vistas, kas bija mirclzoši baltas, kašņājās pa zāli turpat mājas tuvumā, tomēr vanags vēl nevienu nebija aiznesis.

— Jūs droši vien domājat, ka vanags ar mums, mežsargiem, ir noslēdzis savienību, kura vērsta pret jums, zemkopjiem. Ni, ni, šoreiz tas āķis ir pavisam vienkāršs: šim putnam tepat kāut kur manas mājas tuvumā ir ligzda, un šie zeļļi parasti nezog tur, kur paši dzīvo.

Mežsargam tāpat jau bija daudz visādu darbu: pašlaik viņš noklāja meža ce|u ar izdedžiem, kas bija atvesti ar pāris laivām pa kanālu. Taču pie viņa katru dienu lamādamies un gānīdamies ieradās kāds no zemniekiem. Daži pat draudēja, ka nedos viņam pajūgus mežniecības vajadzībām, ja viņš nepalīdzēs dabūt nost 110 kakla vistu zagli.

Mežsargam gribot negribot vajadzēja posties ceļā un sameklēt laupītāja ligzdu. Drīz vien viņš tiešām izdzirdēja kāda vanaga raksturīgo saucienu «kiau-kiau», bet pčc brītiņa otra atbildi — «gi-gi-gig». Izlikdamies pavisam bezrūpīgs 1111 vienaldzīgs, mežsargs pa stigu gāja uz to pusi, no kuras skanēja vanagu ģimenes saruna. Taču izrādījās, ka tie ir divi nekaunīgi sīļi — kaut velns to-< parautu! — kuri atdarināja vanagu. Nē, laikam gan nebija nekādu cerību atrast pašus vanagus, bet viņu ligzdu lāču vajadzēja sameklēt. Desmitiem reižu mežsargs pārskatījās, noturēdams «raganslotas» bērza zaros par meklēto ligzdu, desmitiem reižu viņu izāzēja āmuļu biezais saaugums koku vainagā, taču beidzot kāda neliela, pamesta izcirtuma malā augstu priedē cieši pie paša stumbra viņš ieraudzīja tumšo laupītāja pili. Nākamajā rītā jau pirms gaismas mežsargs noslēpās krūmā zem plēsīgā putna ligzdas, turēdams bisi uz diviem zariem šaušanas gatavībā. Jā, viņš labi zināja, ka viņam nebūs laika pacelt un piesviest bisi pie pleca, viņš saprata, ka nošaut vecu vanagu nav nekāds joks.

Pamazām kļūst gaišāks, saules stari spiežas caur biezo zaru jūkli un apgaismo žagaru cietoksni priedes galotnē. Lai pasargātos no vārnām, kuras zog olas, ligzda no augšas droši vien ir nomaskēta ar zaļiem, nesen lauztiem zariem. Uz olām tup vanagmāte. Viņa snauž, kaklu izstiepusi un galvu nolaidusi uz ligzdas malas, tā ka caur uz- bozto kakla apspalvojumu vīd maigas, gaišpelēkas pūkas.

Taču, izdzirdusi pa stigu braucošo ratu čīkstēšanu, viņa pamostas un vērīgi lūkojas uz to pusi. Kāda žubīte, nolaidusies uz zara pavisam tuvu ligzdai, neko nenojauzdama, gavilējoši dzied savas mīlas dziesmas, taču perējošā nāve pat nepakustas — cietokšņa tuvumā visiem tiek dāvāta dzīvība. Tad pēkšņi vanagmātc ir nozudusi — un mežsargs lejā, savā slēpnī, redz vienīgi pārslīdam pāri tikko manāmu ēnu. Pēc minūtēm desmit kaut kur no apakšas kā bulta uzšaujas pats vanags un tikpat ātri un bez trokšņa nozūd drošajā cietoksnī. Mežsargu pārņem niknums. Tas nenotiek zemnieku sūdzību dēļ, nē, viņam gluži vienkārši tie abi tur, augšā, ir jāapved ap stūrī — tas jau nu ir goda jautājums. Divas dienas viņš te sēž un ir ievērojis, ka abi putni lido pa stingri noteiktu līniju, tātad gaisā tiem ir savi ceļi, tāpat kā zaķiem ir savas iemītas takas labības laukā. Tur, starp divām priežu galotnēm, viņi nolaižas zemāk un tad lido tieši gar stigu. Tagad viņš zina, apmēram kad putni nomaina viens otru ligzdā, un mērķē nevis uz ligzdas malu, bet nedaudz tālāk, tieši uz «skrejceļu».

Sestdien mežsargs pārrodas mājās, nesdams nošautu vanagu. Tas ir mazākais no abiem — tēviņš.

— Nu zemnieki varēs būt apmierināti — beidzot ir piepildījusies viņu vēlēšanās. Bet otrreiz gan vairs no laba prāta cs neiešu šaut. vanagus!

Svētdien Kilians pie pusdienu galda tik strauji pietrūkstas kājās, ka divi šķīvji ar zupu šķindēdami nokrīt uz grīdas un saplīst. Patiesībā viss norisinājās daudz ātrāk, nekā es tagad to spēju aprakstīt. Viena no lielākajām un vecākajām vistām, spalgi brēkdama, caur priekšnamu ieskrien istabā. Viņai uz muguras uzmeties milzīgs, pe- lēkbrūns putns, kas ar izplestiem spārniem mēģina bremzēt trako skrējienu. Ar vienas kājas nagiem tas ir ieķēries vistai mugurā, ar otru rauga aiz kaut kā aizķerties un tāpēc ievelk sev līdzi istabā kājslauķi. Riedams tiem nopakaļ iedrāžas suns Illo. Uztraukumā Kilians sviež vanagam ar šķīvi, tas palaiž savu upuri, metas pret logu, stikli Šķindēdami plīst — vanags ir ārā un prom.

Vecā vista, joprojām skaļi brēkdama, stāv istabas vidū. Ļaujas, lai cilvēks paņem viņu rokās, un nemaz nemēģina izrauties. Līdz pašam vakaram viņa nevar atjēgties no lielā satricinājuma: kur viņu noliek, tur stāv kā zemē iemieta.

Kārlis, kas bija pa pusei zoologs, pēc tam mums nolasīja lekciju par vanagiem, kuru latīniskais nosaukums ir Astur palumbariitsun tāpēc kalps veco vs nagmati iesauca par Asteru; 'drīz vien visi apkārtējie zemnieki to sāka dēvēt šajā vārdā.

Savvaļā dzīvojošam putnam vai zvēram ir jābūt slavenam, tādam, kas izdarījis īpašus «varoņdarbus», lai izceltos pārējo ciltsbrāļu vidū un cilvēks dotu viņam pašam savu vārdu. Tagad Kilians šos «varoņdarbus» izbaudīja uz savas ādas nr katru dienu jūtamāk. Tieši viņam virs galvas, tikai pāris metru attālumā, Asters uz jumta sagrāba un aiznesa viņa baložus. Lielo vanagu vairs nemaz neuztrauca mūsu — cilvēku klātbūtne. Bruno apgalvoja, ka tā ir atriebība par nošauto vanagtēvu, un visi viņam ticēja, lai gan Kārlis gluži pareizi iebilda: vanag- mātes pārdrošie uzbrukumi izskaidrojami ar to, ka tagad viņai vienai jārūpējas par bērniem.

— No šīm rūpēm es viņu drīz atbrīvošu! — Bruno nomurmināja.

Viņš aizņēmās no kāda sakaru darbinieka montiera kāpšļus, sameklēja maisu un rungu un devās ceļā uz vanaga cietoksni. Vai saniknotais Asters viņam neuzbruks, nesaplosīs seju, neieknābs acīs? Tomēr ne, vanags brēkdams aizlaidās. Ar rungu Bruno nosita trīs jaunos vana- ģeļus, bet ceturto pārnesa mājās dzīvu. Viņš bija izstrādājis plānu, kā dabūt rokā veco vanagu.

īngo — tā Kilians nokristīja jauno vanadziņu — varēja būt apmēram divas nedēļas vecs, un viņa ķermeni vēl klāja baltas, mīkstas pūkas, lai gan uz muguras jau parādījās pelēkas spalvas. Bruno sameistaroja tam ligzdu un katru dienu baroja to. Tas bija mazs, rijīgs riebeklis, kas sākumā metās cilvēkam uz muguras tin mēģināja sagrābt ar asajiem nagiem. Pec nedēļām četrām, kad Ingo jau sāka lidot, istabā nejauši ieskrēja kāda vistiņa. Tā nepaguva nokļūt līdz galdam, kad Ingo to jau bija sagrābis un sēdēja atkal savā ligzdā, turēdams nagos nogalināto laupījumu; viss notika tik ātri, ka neviens nepaguva ne acu pamirkšķināt.

Kilians man atsūtīja uz pilsētu vēstuli, kurā rakstīja, ka viņam droši vien būšot jāpārdod īpašums. Viņa fermai,

1 Astur palumbaritis ir novecojis nosaukums; tagad lietojamais pareizais visi» vanaga zinātniskais nosaukums ir Accipitar geiitilis. (Konsultanta piezīme.) kurā bija nabadzīga smilts augsne, vistu audzēšana bija galvenais ienākumu avots, bet tagad peļņa no tās ar katru dienu samazinājās. Viņš bija apsolījis trīssimt marku par Astera galvu — tin divi citi zemnieki bija pievienojuši vēl pa piecdesmit katrs. Ziņojums par to bija izkārts viesnīcā, un tas pats bija rakstīts ciema draudzes apkārtrakstā — gluži kā bīstama noziedznieka apcietināšanas pavēle. Bet kas spēs nopelnīt šo naudu? Pat Bruno viltīgais plāns bija cietis neveiksmi: viņš bija gribējis izmantot Ingo par esmu un piesējis to pie mietiņa, bet ap vanadzēnu izvilcis ķeramo tīklu. Kilians nemaz nezināja, ko darīt — priecāties, ka Bruno tik pacietīgi ar auklu rokā sēž, noslēpies aiz šķūņa durvīm, vai dusmoties, ka tas neiet strādāt tīrumā. Jau otrā dienā Asters turpat pie tīkla saplosīja jaunu vistiņu. Par savu bērnu vecajam vanagam nebija ne mazākās intereses.

Arī no šī vanadzēna tagad bija drošāk turēties pa gabalu. Kambarītī pie viņa varēja ieiet, vienīgi paslēpjot rokas aiz muguras, lai viņš tās nevarētu sagrābt. Ja viņam bija izdevies ar nagiem sakampt vienu roku un cilvēks ar otru mēģināja no viņa atbrīvoties, viņš ar savas otras dzeltenās kājas nagiem ieķērās arī tajā — cilvēks nu bija ieslēgts sāpīgos roku dzelžos, jo asie nagi iedūrās miesā līdz kaulam. Ingo bija īsts savas mātes bērns! Par laimi, viņš nevienam nemetās sejā, ieķērās tikai rokās un kājās, kur caur biksēm nagi iecirtās miesā. Ja kāds ienāca istabā ar beigtu trusi vai vistiņu rokā un nepaguva šo vanagam domāto ēdamo pietiekami ātri nomest zemē, Ingo acumirkli uzklupa laupījumam, to sagrābjot ar visu devēja roku. Medījums tika notiesāts lēnām un apdomīgi. Ingo sēdēja savā ligzdā un novēroja, piemēram, kā Bruno kurpē kustina kājas pirkstus, tad viņš pagrieza galvu tik dīvaini, ka likās, tūlīt vanags izmežģīs sev kaklu.

Turpretī Asters joprojām mums visiem bija neatminama mīkla. Mežsargs zināja stāstīt, ka vanagmāte ir nogalinājusi un aprijusi pat klijānu mātīti, kad tā gribējusi atņemt viņai laupījumu. Asters medīja ne tikai mājas vistas un baložus, bet galvenokārt iztika no savvaļas dzīvniekiem — zaķiem, trušiem, vāverēm, cīruļiem, ķīvītēm, žagatām, meža strazdiem, meža pūcēm, žubītēm, dzeņiem, lauku baložiem, kā ari meža pelēm, zīlītēm un dzeltenajām stērstēm. Dažos citos apvidos vanagi pārtiek galvenokārt no- ūdensputniem. Šeit, pie mums, bija tikai mākslīgie zivju dīķi, un šejienes vanagi nebija pieradināti pie medībām ūdenī. Treknajām pilēm viņi nepievērsa ne mazāko uzmanību. Ja tuvumā nebūtu mājas vistu, diez vai pietiktu sīko dziedātājputnu, lai remdētu laupītāju izsalkumu, lai gan viņu medību lauki bija piecu kilometru rādiusā no ligzdas. Asters pievārēja pat zivju gārni. Mežsargs atrada putna atliekas un pats savām acīm redzēja, kā bezbailīgā vanagmāte uzbruka otram gārnim.

—  Ja jau šī nozūmē zaķi, vai tad neklups virsū arī mūsu mazajiem bērniem? Tie nav nemaz daudz lielāki par garausi! — vecās zemnieku sievas sprieda.

Nākamajā dienā piecus gadus vecais Bengels kliegdams brēkdams ieskrēja pagalmā. Viņš apgalvoja, ka liels, pelēks putns dzinies viņam pakaļ.

—   Sis nezvērs aiznes mūsu mājkustoņus, viņš mūs pavisam izputina, nu jau arī bērni vairs nevar būt droši, — mātes norūpējušās runāja un nelaida bērnus vairs mežā.

Veci ļaudis stāstīja, ka senos laikos naktīs kāds liels, melns suns ar baltām, nekustīgām acīm vienmēr skrējis pakaļ pajūgiem un nekā to nav varējuši aizdzīt, līdz pie Karātavu kalna pēkšņi tas nozudis. Stāslīja arī par vērsi, kurš vienmēr divpadsmitos naktī klīdis pa Birnenšulca aploku, notrenkājis govis, salauzis žogus, līdz atradis mirušu ubagu, ar ragiem izrausis zemē bedri un apglabājis to.

Vai esi kādreiz naktī viens pats pajūgā braucis caur vientuļu mežu? Nupat vēl sēdēji spoži apgaismotā trak- lierī, stāstīji dažādus notikumus, iedzēri pāris glāzīšu degvīna, tagad citi vēl sēž turpat un spēlē kārtis, bet tu esi gluži viens, tavs pajūgs tuvojas vējlauzai, kur pirms desmit gadiem tika nošauts resnais lopu tirgotājs. Un tad pēkšņi tu saliecies un izvelc pātagu no maksts, jo zirgi tramīgi sāk griezties uz otru pdsi, tālāk no lielajiem kokiem. Tur kaut kas tumšs slīd uz tavu pusi, tas kliedz kā bērns, kā pieaudzis cilvēks, kā nogalinātā tirgotāja dvēsele, un tu uzšauj zirgiem ar pātagu un neskaties vairs apkārt, dzirdi tikai čaboņu aiz sevis un spārnu vēzienu troksni…

Kad pēc tam putās nobrauktie zirgi ielēkšoja pagalmā un kalpam vispirms vajadzēja izdzert trīs degvīna mēriņus, iekams viņš atguva valodu un spēja ko pastāstīt, cilvēki beidzot saprata, kāpēc ļaunais Asters nav notverams. Viņš bijis apsēsts. Viņā iemājojis pats nelabais.

No tāda ellcsputna visiem jābīstas, tas vairs nav nekāds vanags, tas ir stiprāks par ērgli vai lāci…

Ko vairs līdzēja tas, ka draudze palielināja atlīdzību par Astera galvu vēl par trīssimt markām, tā ka tagad tā maksāja veselus septiņus simtus! Ciemā tas tika pavēstīts draudzes paziņojumos.

Izlasījis šajā «meklējamo personu sarakstā» par Asteru, vasarnieks Lebcrehts Zīdetopfs sāka svilpot dziesmu par daiļo meldermeitiņu. Tā viņš darīja vienmēr, kad nojauta vieglu peļņu. Lai noslēgtu izdevīgu darījumu, vajadzīga vienīgi ideja un prasme kombinēt. Zīdetopfs nemaz nezināja, kāds izskatās vanags, un nevarēja ne iedomāties, kā to ķer. Taču viņš kādreiz bija lasījis, ka vārnas, vanagus un visus citus putnus iespējams pievilināt ar dzīvu upi; pēc tam tos var nošaut. Dzīvu, gandrīz piejaucētu upi sev mājās Kotbusā turēja kāds dīvains putnu mīļotājs. Nebūsim sīkumaini un piedāvāsim šim vīram trīsdesmit markas, lai aizdod putnu. Šaujamo aizņemsimies tepat…

Kur cilvēka acs nesaskata nekā vairāk kā tikai miglā tītu horizontu, tur vecais vanags Asters redzēja riņķojam vārnu baru un uzmanīgi pielidoja tuvāk. Bet, kad viņš ieraudzīja mieta galā sēžam savādu ausaiņu, šņācošu putnu, kas klakšķināja knābi, viņa aukstasinīgā plēsoņas piesardzība pagaisa kā nebijusi. Kas viņā modināja tik briesmīgu niknumu? Kupferhammeres apkārtnē ūpji taču nebija manīti desmitiem gadu. Asters nekad nebija tos redzējis. Vai viņš varēja zināt, ka ūpis, baismīgais nakts valdnieks, pats nonāvē tādus bīstamus dienas laupītāj- putnus kā vanagus, ka melnā tumsā tas nogalina un aprij veselus vanagu perējumus un arī vecos vanagus? Izperini desmit cāļu paaudzes inkubatorā, un tomēr vienpadsmitā paaudze, kad izaugs, skaidri zinās, kā jāaicina pie sevis mazie cālēni, kā par tiem jārūpējas, vārdu sakot, mātes mīlestība izpaudīsies visā pilnībā, lai gan pašai cāļumātei tā bijusi liegta. Un, tāpat kā mīlestību, daži dzīvnieki cauri neskaitāmām paaudzēm mantojuši arī aklu naidu: kad Asters ieraudzīja briesmoni, kas vārstīja acis, viņš acumirklī metās tam virsū. Vārnu dusmas tagad tika vērstas gan pret ūpi, gan vanagu, bet ko gan viņas varēja tiem abiem padarīt! Asters aplidoja apkārt brūni melnajam ienaidniekam, kurš bija piesiets pie mieta un grozīja galvu līdzi vanaga lidojumam, līdz aizdomīgā ūpja «seja» bija pagriezta par simt astoņdesmit grādiem un

atradās viņam aiz muguras, jā, pat vēl mazliet tālāk uz otriem sāniem. Tikko Asters gribēja mesties lejā tam virsū, no slēpņa, ko maskēja zāle, izšāvās spožs zibens.

Ak, jūs varenie, kaucošie, nāvi nesošie iznicinātāji, kurus mēs uzlūkojam ar drebošam sirdīm, kāds nožēlojams salauzīta skārda, tērauda un samudžinātu stiepļu jūklis 110 jums paliek pāri, kad esat notriekti zemēl Ak, drosmīgo Asler, tu, kas pārredzēji ezerus un kalnus, un visas zemes 110 Altfāterforstes līdz pat drūmajai Firstbišofsval- dci, — cik nevarīgi tu tagad rausties zālē, nespēdams vairs pacelties spārnosi Tad tevi satver ādas cimdā tērpta roka un aiz spārniem kā kaujamu vistu nes uz ciemu un iesprosto stiepļu būrī… Te 11u sēdēja viņš — vecais, nežēlīgais valdnieks — un gaidīja savu galu. Spilgti dzeltenās acis stingi vērās cilvēkos, kuri katru dienu nāca viņu apbrīnot un pakaitināt. Tie, kuri vēl pirms dažām dienām bija apgalvojuši, ka viņam var trāpīt vienīgi ar sudraba lodi, tagad secināja, ka viņš ir gluži parasts, varētu teikt — pat pamazs plēsējputns; tic, kuri svētdienas vakaros neuzdrošinājās vieni iet pastaigāties pa mežu, tagad, stāvot pie būra, kaulējās par viņa ādu, no kuras gribēja gatavot izbāzni un pakārt krodziņā. Ak, cik nīstami ir šādi cilvēki, kuri zooloģiskajā dārzā pie lunkanās ņurdošās panteras sprosta prot sapņot tikai par leopardādas kažoku; viņi ir tie, kuri arī pie mirēja gultas spēj čukstus sadalīt mantojumu.

Dažiem skatītājiem drīz vien kļuva garlaicīgi blenzt uz Asteru, kurš nekustīgi tupēja uz šķērskoka, viņi gribēja uzjautrināties. Tika atnests Ingo, vanaga bērns. Abi putni vienaldzīgi nopētīja viens otru un palika nekustīgi sēžam. Tomēr pagāja tikai puse dienas — un skatītāji ieraudzīja Asteru nometušos uz Ingo atliekām un drudžaini rijam upuri. Viņš bija palicis sev uzticīgs arī pēc brīvības zaudēšanas.

Cilvēka daba ir apbrīnojama, un tajā ierakstīts, ka mēs instinktīvi, paši to neapzinoties, klusi apbrīnojam varmācīgus stipras gribas cilvēkus — tirānus. Tā kā viņi moka un apspiež cilvēkus, traucē to mieru un labklājību, mēs varbūt novēlam viņiem nežēlīgu, grūtu nāvi, nevis necienīgu, smieklīgu galu — par prieku ļaunajam pūlim. Tāpēc, kad dienu vēlāk Asters aizbēga pa caurumu stiepļu pinumā, biju pārliecināts: es neesmu vienīgais, kas priecājas, ka lepnā vanaga izbāznim nebūs jākarājas biezajos pīpes dūmos krodziņā «Zelta šūpulis». Vai vanags ir aizlidojis uz citu apvidu vai ari viņu — gurdu, ar paralizētu spārnu — aprijis ūpis, kas nesen te pārcēlies uz dzīvi un naktī mežā pārbaidijis zirgupuišus, — kas to lai zina?

Neviens viņu vairs nav redzējis

APBURTIE PUTNI

Kad mēs, noliekdamies zem šķērskoka, ienācām aplokā, ķēve tūlīt lēkšoja prom. Kumeļš stīvām kājām viņai sekoja. Kas viņam bija to mācījis, kā viņš zināja, ka jāskrien mātei pakaļ? Tā ir vai nu pieredze, kas nedaudža- jās mazuļa dzīves nedēļās likusi viņam ielāgot, kur atrodams silts piens, kur ir drošība un aizsardzība pret belzieniem, vai arī iedzimts instinkts, kas liek kumeļam sekot mātei. Arī mums, par sevi tik pārliecinātiem un saprātīgiem cilvēkiem, ir diezgan daudz šādu iedzimtu instinktu: nevienam nav jāmāca mūs ēst, sakošļāt un norit barību, aši mirkšķināt plakstus, kad acij tuvojas uzmācīgs ods, un vienā jaukā dienā mēs iemīlamies kādā meitenē, lai gan pirms tam mums neviens nav mācījis to darīt. Dzīvniekiem šādas rīcības pamatā var būt trīs iemesli: instinkts, pieredze vai pat gudra apsvēršana. Tomēr dabaszinātnieki ir atklājuši, ka pastāv vēl ceturtais iemesls, kas ir visai pārsteidzošs: tā ir iclāgošana vai iegaumēšana. Par šo atklājumu īpaši jāpateicas inkubatoram.

Ja ornitologs «apzog» kuitalas vai puskuitalas ligzdu un iegūtās olas izperina inkubatorā, tikko izšķīlušies mazuļi sākumā neliekas par cilvēku ne zinis. Tie saspiežas kopā bariņā, un, ja viņš grib tos satvert un paņemt rokā, putnēni cenšas izvairīties no viņa, skrien prom un palien pat zem mēbelēm. Pavisam citādi notiek ar meža zosu olām. Pārplēsušas čaumalu un izbāzušas galvu no olas, mazās radībiņas cilvēku uzlūko pavisam mierīgi, un tam nav nekas pretī, ja paņemam tās rokās. Ja esam nodarbojušies ar mazuļiem ilgāk, mums ir krietni jāpapūlas, lai tiktu no tiem vaļā. Tie žēli čiepst un, cilvēkam aizejot, skrien viņam pakaļ. Oskars Heinrots bija pirmais, kas par šo novērojumu runāja kādā ornitologu kongresā. Viņš teica:-

— Es esmu pieredzējis, ka šāds radījums dažas stundas pēc tam, kad biju viņu izņēmis no inkubatora, jutās apmierināts, ja varēja apmesties zem krēsla, uz kura sēdēju.

Ja tādu inkubatorā izperētu meža zosu bērnu aiznes pie citas zosu ģimenes un grib pievienot citiem zoslēniem — viņa vienaudžiem —, sākumā šķiet, ka viss ir normāli. Abas vecās zosis, savu bērnu baru aizsargādamas, šņāc un agresīvi tuvojas cilvēkam, satraukumā uzskatīdamas svešo zoslēnu, ko cilvēks vēl tur rokās, jau par savējo. Bet tieši šis zoslēns izjauc visus mūsu plānus. Viņam nenāk ne prātā uzskatit par savas sugas biedriem abus vecos un viņu bērnus — zoslēnus. Viņš nepaliek ar tiem kopā, tiecas prom un tek pakaļ mums vai arī skrien līdzi pirmajam cilvēkam, kas iet garām. Mēs mierīgi varam doties prom ar visu zoslēnu, jo viņš gluži vienkārši uzskata cilvēkus par saviem vecākiem.

To, kas norisinās zoslēnā, mēs saucam par ielāgošanu. Acīmredzot viņam par «tēvu un māti» var kļūt viss, kas vien kustas, kaut vai, piemēram, laiva. Daudzu citu putnu sugu pārstāvji, ja tie tiek uzaudzēti vieni, bez vecākiem, saskata cilvēkā ne tikai vecākus, bet vēlāk pat iemīlas cilvēkos, riesto pie viņiem un savas sugas biedriem parāda garu degunu. Meža zosu mazuļi cilvēku ielāgo pat nevēlami ātri. Lai inkubatorā izperētos meža zoslēnus varētu pabāzt zem audžuvecāku spārniem, mums mazie putnēni ātri jāsavāc, jāieliek somā un steidzīgi jānes prom, pirms viņi paguvuši mūs kārtīgi apskatīt. Kad, tādā veidā nogādāti, tie dažas dienas padzīvojuši pie audžuvecākiem, nekāda vara pasaulē tos vairs nepiespiedīs saskatīt savus vecākus cilvēkā. Ar grūtībām varbūt varam zoslēnus pieradināt, bet panākt, lai viņi ielāgotu kaut ko 110 jauna un aizmirstu iepriekš iegaumēto, — tas nekad nav iespējams. Kas reiz ielāgots, to nekad vairs nevar aizmirst. «Cilvēka putni», kuri vēlāk gadiem dzīvo kopā ar savas sugas biedriem, tomēr paliek «cilvēka putni», kaut arī neredz cilvēku. Jauniem kovārņiem šāda ielāgošana nenoliek tik ātri. Jn cilvēks izņem tos no ligzdas, kur mazuļi jau divas nedēļas dzīvojuši kopā ar saviem vecākiem, viņam vēl izdodas panākt, ka putnēni iegaumē viņu. Tiklīdz šādi kovārnēni iemācījušies lidot, viņi vairs nav spējīgi ielāgot kovārni. Un otrādi — lidot- spējīgus kovārņus vairs nevar pārveidot par «cilvēka kovārņiem».

šī parādība nav nemaz tik apbrīnojama, kā liekas pirmajā mirklī. Putnu jaunuiim ir iedzimts tikai tas, ka viņam jāizturas pret vecākiem: mazie ligzdguļi plati atplēš knābīšus, lai uzņemtu barību, bet ligzdbēgļi tek rindiņā vecākiem pakaļ. Turpretī, runājot par vecāku ārējo veidolu, putnu mazulim ir iedzimta dziņa atzīt par saviem vecākiem to būtni vai priekšmetu, ko viņi šajā pasaulē redzējuši pašu pirmo. Brīvā dabā šajā ziņā nekādu pārpratumu nevar būt. Mazais zoslēns, pārplēsis čaumalu, pirmo ierauga tēvu un māti, bet kovārnēns — savus vecākus — kovārņus. Ja par zoslēniem vai kovārnēniem sāk interesēties kāds cits, tas notiek tikai tādēļ, lai mazos apēstu. Zoslēnā šim ielāgošanas procesam jānotiek ātri, jo drīz pēc izšķilšanās tas tek mātei nopakaļ, un tāpēc nedrīkst viņu sajaukt ar kādu citu, teiksim, zaķi. Kovārnēns liek ilgāk sevi barot ligzdā, tāpēc tam ir vairāk laika ielāgošanai.

Putnu pētniekam Konrādam Lorencam reiz bija seši jauni kovārnēni, trīs no tiem bija nonākuši viņa paspārnē vēl pavisam kaili un nevarīgi, bet trīs pārējie — jau paaugušies, īsi pirms izlidošanas. Visi seši izturējās pret viņu, kā jau kovārņbērni izturas pret saviem īstajiem melnpclēkajiem vecākiem. Kad «bērnišķīgo tieksmju» laiks visiem kovārņiem bija beidzies un pamazām viņi nobrieda, kļuva pieauguši, arī viņu izturēšanās bija dažāda: trīs vēlāk noķertie cilvēka klātbūtnē ātri kļuva bailīgi un sāka flirtēt ar citiem kovārņiem, turpretī pārējie trīs riestoja pie Lorenča. Tātad vēlākā dzimumpartnera ielāgošana notiek citā laikā nekā vecāku iegaumēšana, un kovārņiem, kā par brīnumu, tā notiek pirms vecāku iegaumēšanas. Kovārnis, kas ielāgojis cilvēku kā savu dzimumpartneri, vēlāk «iemīlas» ne tikai savā kopējā, bet jebkurā cilvēkā, ko tas sastapis. Tas pats notiek arī brīvā dabā, kad kovārņi, redzēdami vecākus, ir ielāgojuši kovārni, bet vēlāk iemīlas citos savas sugas pārstāvjos, nevis pašu vecākos. Kāds jauns kovārnis, kas dz"īvoja Lorenča pieradināto kovārņu kolonijā, bija pilnīgi pieskaņojies cilvēkam, izņemot divas darbības: lidoš anu un mazuļu aprūpēšanu. Lidošana kopā ar cilvēku pie vislabākās gribas nebija iespējama; turklāt jaunais kovārnis bija iegaumējis nevis kovārņus, bet pelēkās vārnas. Tie bija bijuši pirmie plēsīgie putni, kuriem viņš kā cilvēka audzēknis bija varējis pievienoties. Lai gan viņš tagad dzīvoja starp kovārņiem, tomēr katru rītu devās lidojumā, lai sameklētu lielos, pelēkos putnus, un pievienojās pelēkajām vārnām, tomēr tuvākos sakaros ar tām neielaidās.

Mazuļu kopšanas un audzēšanas laikā mūsu kovārnis adoptēja nule lidot iemācījušos jaunu kovārni, kuru viņš baroja un vadāja pēc kovārņu paražām, Tātad kovārņa mazuļa izskats viņā jau bija iedzimts, jo parasti paša bērni ir pirmie mazuļi, kurus kovārnis vispār redz; kovārņa bērnu ar skatīšanos viņš nevarēja ielāgot.

To, cik ātri ligzdbēgļiem notiek ielāgošana, vislabāk pierāda novērojumi ar lauku irbes cālīšiem. Pļaujot labību, bieži vien gadās uziet bez mātes palikušu irbīšu baru. Dažkārt tie ir vēl tik mazi un vārgi, ka spēj pate- cēt tikai nelielu gabaliņu, ik pa brītiņam atkrītot uz dibena. šādi nule izšķīlušies radījumi, kurus māte var aizvest, tālākais, pāris metru, ir tik ļoti bailīgi, ka neuzdrošinās saņemt barību no cilvēka un iet bojā 110 bada. Turpretī inkubatorā izperinātos irbes cālēnus, kuri pat mazu brītiņu nav bijuši kopā ar māti, var viegli pieradināt pie cilvēka. Varbūt pietiek, ka cāļi redz māti vienu vienīgu reizi un vienu reizi seko viņas aicinājuma saucienam, lai irbe neizdzēšami tiktu ielāgota.

Ielāgošana no pieredzes atšķiras ar to, ka ielāgošana notiek strauji un tikai noteiktā vecumā. Turklāt pieredze var zust, tikt aizmirsta. Ja es esmu pieradinājis lauvu pie gaļas tādā veidā, ka ikreiz, kad tas kāpj uz poclesta, pasniedzu tam gabalu gaļas, tad atradināt no tās varu, vie- nigi ja šī garduma vietā viņu «pacienāju» ar pātagu. Bet, ko dzīvnieks reiz ielāgojis, tas vairs nekad «nav izdzēšams 110 viņa galvas». Ielāgošana ir norise, kurai līdzīgas cilvēkā acīmredzot nav.

NOTIKUMI AR PLATĪNLAPSāM

Tūkstoš deviņi simti trīsdesmit trešā gada aprīlī norvēģu kažokzvēru audzētāja īlvertsona sudrablapsu fermā nāca pasaulē oriģināls lapsēns. kas radikāli atšķīrās no citiem šīs sugas pārstāvjiem. Līdzās solīdajiem tumši sudrabainajiem vecākiem mazulis izskatījās varen raibs ar balto deguntiņu, gaišajiem «zābaciņiem» visās četrās kājās, balto astes galu un plato, gaišo apkakli. Ieraudzījis tik lielu neatbilstību šķirnei, saimnieks tūlīt būtu varējis šaubās pakratīt galvu un nolemt mazuli iznīcībai, jo visas sudrablapsas, kam nav skaists melns apmatojums ar baltu akotu, ir bez žēlastības jāizbrāķē: ziemā kārtējā kažokādu izsolē tāda āda nedotu vajadzīgo peļņu, jo par to varētu iegūt parastās rudās lapsādas cenu, bet tālākai lapsu audzēšanai un pavairošanai tamlīdzīgi raibi eksemplāri nav derīgi. Taču Evertsona kungs neizdarīja šo slepkavību, viņš dāvāja raibajam neglītenim dzīvību, nokristīja to par Monsu (varbūt tas bija no vārda «monstrs», tas ir, briesmonis, nezvērs) un pats sev teica: «Kur dzīvo simtiem lapsu, tur arī tev atradīsies dažas zivis.»

šīs «dažas zivis» pilnīgi atmaksājās, jo pēc pāris nedēļām fermā ieradās Hanss Kjaers, viens no ievērojamākajiem norvēģu zvērkopjiem, kurš, ieraudzījis savādo baltdeguni, samaksāja par to veselas četrsimt markas. Tas bija vairāk, nekā maksātu krāšņa īstā sudrablapsa, un tomēr drīz pēc tam Evertsonam sāpēja sirds, ka viņš Monsu vispār bija atdevis.

Monss kļuva par platīnlapsu ciltstēvu, kas aizsāka «platīna konjunktūru» un ārkārtīgi plašas spekulācijas ar platīnlapsām. Monss padarīja cilvēkus bagātus, bet viņa pēcnācēji vienu otru arī izputināja …

Vispirms Monsu «saprecināja» ar kādu krietnu parastu sudrablapsu, kura valkāja savu senseno tērpu. Tieši tādā veidā ir izaudzēta daža laba jauna mājdzīvnieku šķirne, nosprieda viņa jaunais saimnieks, kas vēlējās saglabāt šo zvēriņu, kurš izskatījās gluži citāds nekā viņa ciltsbrāļi un 110 kura varētu sākties jauna, oriģināla līnija. Tā bija noticis ar sudrablapsām, kuras kopš zināma laika var uzskatīt par mūsu jaunākajiem piejaucētajiem dzīvniekiem, bet starp to pēctečiem ne vienu vien reizi ir vērojama novirze no normas, un šīs novirzes ar laiku vajadzētu atzīt par jaunu šķirni. Un saimniekam bija taisnība: Monsa draudzene ar tumšo kažoku dāvāja viņam lielu baru mazuļu, un tiem visiem bija tēva gaišie «svārki». Jau agrāk Kanādas un ASV zvērkopības fermās ne vienu reizi vien bija piedzimušas šādas platīnlapsas, bet tās acīmredzot nebija atradušas īstos «antreprenicrus». Turpretī Norvēģijā Monss sastapa zvēraudzētājus, kas viņu saņēma atplestām rokām. Pēdējos gados šajā zemē bagātīgi kā sēnes pčc lietus bija saradušās sudrablapsu audzēšanas fermas. Un ienākumi, ko visā pasaulē deva skaistās, sudrabainās ādas, sāka pakāpeniski samazināties. Jaunā, gaišā āda ar platīna spīdumu bez vārda runas pasaules tirgū aizēnotu visus amerikāņu, kanādiešu un krievu konkurentus.

Monsa mazbērnu un mazmazbērnu skaits auga. Sākās īsts «platīna bums». Jau pirmie Monsa pēcnācēji deva katrs vismaz astoņus tūkstošus marku. Ja kāds kažokzvēru audzētājs atveda savu sudrablapsu mātīti «precībās» pie Monsa dēliem, par šo «sīkumu» bija jāmaksa ne vairāk un ne mazāk kā trīstūkstoš sešsimt marku. Izstādē, kas notika tūkstoš deviņi simti trīsdesmit devītā gada novembra vidū nelielā pilsētiņā Sīenā Oslo tuvumā, bija aplūkojamas jau simt astoņdesmit lapsas. Piecpadsmit labākie tēviņi tika pārdoti par vairāk nekā piecpadsmit tūkstošiem marku katrs. Pirmajā starptautiskajā platīnlapsu izstādē Oslo Monss tika godināts tā, kā vēl nebija godināta neviena lapsa šajā pasaulē, pat viņa slaveno priekšteci Reinekes Lapsu ieskaitot. «Publika, kas drūzmējās gar sprostiem, kuros bija eksponēti Monsa trīssimt desmit pēcteči, redzēja pašu ciltstēvu sēžam goda- vietā,» rakstīja toreiz kāds laikraksts. «Viņa sprosts ērtākai aplūkošanai bija novietots augstu virs pārējiem. Pie viņa kājām sarāvušās dirnēja divas parastās sudrablapsas — tās šķirnes pārstāvji, no kuras Monss bija cēlies. Jaunās lapsu dzimtas ciltstēvs lepni nolūkojās uz neskaitāmajiem apmeklētājiem, kas apbrīnoja viņa mirdzošo, gaišo kažoku.»

Tūkstoš deviņi simti trīsdesmit devītajā gadā Norvēģijā jau bija četri tūkstoši simt platīnlapsu, no kurām 1940. gadā cerēja iegūt trīsdesmit tūkstošus mazo lapsēuu, bet vēl gadu vēlāk katru norvēģu sudrablapsas mātīti varētu sapārot ar «platīna» tēviņu. Ja vien šajā laikā nebūtu sācies karš…

Taču kādā no lielākajām lapsu audzēšanas fermām Hedmarkas provincē kapitāla apgrozījums pārsniedza miljonu marku. Citas fermas īpašniece, kas par platin- lapsāin bija ieņēmusi divsimt sešdesmit tūkstošus kronu, samaksāja simt četrpadsmit tūkstoši trīs simti kronas lielu nodokli! Un nekāda nozime nebija tam, ka pat. vienā metienā jaundzimušo platīnlapsēnu mirstība bija mazliet lielāka nekā parastajām sudrablapsām!

Tomēr zvēraudzētāji manīja jaunajā, ienesīgajā pasākumā vieglus trauksmes signālus. Visa pasaule kāroja iegūt tikai platīnlapsu tēviņus, ar kuriem varētu «saprecināt» parasto sudrablapsu mātītes un dabūt pēc iespējas vairāk platīnlapsu bērnu; pieprasījums pēc platīnlapsu mātītēm bija daudz mazāks. Un vai pašas ādas kaut aptuveni maksāja tikpat, cik dārgie šķirnes tēviņi? Reiz taču pienāks laiks, kad vajadzēs pārdot kažokādas, nevis tikai dzīvas lapsas vaislai. Kad muita Ilaparandā laida vairāk

solīšanā desmit platīnlapsu ādas, kuras bija konfiscētas kontrabandistiem, par tām tika caurmērā ieņemtas tikai divi simti piecdesmit markas… Turpretī Ņujorkā viens no elegantākajiem gatavo apģērbu tirdzniecības namiem izsolē par pašu labāko platīnlapsas ādu samaksāja divdesmit septiņus tūkstošus piecus simtus marku. Zvērau- dzēšanas fermu īpašnieki atkal atviegloti uzelpoja. Tomēr drīz vien kļuva zināms, ka tajā pašā izsolē visas pārējās platīnlapsu ādas maksājušas vidēji «Līkai» tūkstoš pieci simti marku. Tādas atsevišķas «supercenas» iespējamas vienīgi Amerikas Savienotajās Valstīs. Pircējs pats «uzskrūvē» cenu, cik augstu vien iespējams. Divdesmit astoņi tūkstoši marku par vienu ādu — tā ir sensācija, kas parādās visos laikrakstos un ir vislabākā reklāma firmai, kura pērk tādas luksusādas un šuj no tām apkakles saviem mēteļiem! Pašā Oslo drīz pēc šī gadījuma bija iespējams nopirkt tādas pašas platīnlapsu ād as par trīssimt četrsimt markām …

Ja arī šim biznesam nav lemta mūžīga dzīvošana, lai tas vismaz saglabājas pēc iespējas ilgāk, nodomāja norvēģu zvēraudzētājs. Nevienu Monsa pēcleci vairs nelaist pāri robežām! Taču visā cilvēces vēsturē nevienai valstij nav izdevies saglabāt monopoltiesības uz kādu dzīvnieku vai augu sugu, jo kontrabandistu darbība vēršas plašumā. Ja jau kaučukkoka dēsti, par spīti nāvessoda draudiem, tika pārvesti pār robežu krokodila izbāžņa vēderā, bet zīdtauriņu kokonus valstī nespēja noturēt pat Ķīnas mūris, ko varēja sagaidīt no Norvēģijas ar tās garo robežlīniju un zemajām sodanaudām par platīnlapsādu izvešanu kontrabandas ceļā! 1939. gadā policija Halden.ī pēc trakas vajāšanas panāca motorlaivu, kurā tika vestas trīs lapsu mātītes. Tās bija pašas parastākās sudrablapsas, kas, draudzīgi saostīdamās, piegāja pie savu sprostu režģiem. Taču, kā izrādījās, tas jau bija «apprecinātas» ar platīnlapsu tēviņiem. Kad tas nāca gaismā, Norvēģijas valdība aizliedza izvest jebkurus kažokzvērus, arī ūdeles un caunas, bet nu jau bija par vēlu.

Drīz vien visā dāņu presē parādījās ziņa, ka vienā no lapsu audzēšanas fermām nākuši pasaulē četri platīnlapsu mazuļi. Kā tas varēja notikt — par to fermas īpašnieks klusēja. Zviedrijā jau bija vairāki simti platīnlapsu, un no turienes tās likumīgā veidā tika pārsūtītas uz visām citām zemēm, arī uz Vāciju. Norvēģi sāka prātot, vai viņi paši nevarētu nodarboties ar šo izdevīgo tirdzniecisko da- vijumu un apgādāt pārējās valstis ar šīs šķirnes vaislas dzīvniekiem.

Kāda nākotne gaidāma Monsa pēctečiem? Pēc manām visai pieticīgajām- domām, siļķe garšvielu sālījumā ir daudz garšīgāka par kaviāru. Siļķei ir vienīgi tas «trūkums», ka tā ir lētāka, bet lētāk siļķe maksā tāpēc, ka pasaulē siļķu pagaidām ir vairāk nekā storu un tās ir vieglāk zvejojamas. Ja būtu pretēji, tad greznāko restorānu ēdienkartē blakus omāriem un austerēm lepni būtu rakstīts «siļķe un kartupelis ar mizu». Spriežot pēc visa dzirdētā, platīnlapsu audzēšana nav ne grūtāka, ne dārgāka par parasto sudrablapsu audzēšanu. Tajos pašos aplokos, kur tagad dzīvo sudrablapsas, nākamajā gadā varētu iemitināt platīnlapsas ar baltajiem purniem, pat «ēdienkarti» nevajadzētu mainīt. Tātad nav tālu tas laiks, kad mūsu modes dāmas par vienādu cenu varēs iegādāties vai nu sudrablapsas, vai platīnlapsas apmetni. Un laikam tas ir iemesls, kāpēc mūsu lietišķos vācu kažokzvēru audzētājus nav skāris «platīna» drudzis.

KAZAS UN DIEVI

Jūs visi droši vien esat redzējuši okeāna milzeņus un plūdlīnijas dīzeļvilcienus, bet parastai kazai dziļi ieskatījušies acīs jūs noteikti neesat

Lai to izdarītu, jānoguļas zālē uz muguras tā, lai pāri liektos vienīgi zem sēklu smaguma nolikuši zāļu stiebri un zilais debesjums ar baltajiem mākoņiem. Un blakus, tepat pie galvas, būtu dzirdama vienmuļa skaņa — tur kaza steidzīgi skrubina zāii. Kad es samiegojies to uzrunāju, aiz pieklājības tā noteikti atsaucas: ar pilnu muti pa kazu modei kaut ko mekšķina, nepaceļot galvu un nepārtraucot ēšanu.

Zēna gados man piederēja pašam sava kaza, kuru biju izaudzējis no maza kazlēna. Kad tā jau bija liela un tai saradās mazie kazlēni, pats to baroju un slaucu, un skolas brīvdienās bieži iejūdzu rokasratiņos. Kopā mēs tos aizvilkām lidz vecajai garnizona kapsētai, un tur viņa ganījās visu laiku, kamēr es pļāvu sienu.

Es jutu pret kazu kaut ko līdzīgu slēptai cieņai un bijībai. Viņa droši un bez iebildumiem ļāvās, lai viņu piesienu un sukāju ar zirgu skrāpi, tomēr mani pārņēma dīvaina sajūta, ka viņa to dara aiz Iekšēja pārākuma un iecietības pret mani — sak, gudrākais vienmēr piekāpjas.,. Jā, galu gaiā viņa bija pieaugusi, pašai jau bija bērni, un man viņa šķita mātišķi gādīga un noslēpumaina spēka pilna. Dažkārt, no kaut kā nobijusies, viņa sāka skriet un desmit, divpadsmit soju vilka mani sev līdzi, bezspēcīgi ieķērušos virvē. Taču tas gadījās visai reti un nekad nelika darīts tīšām.

Manai kazai bija |oli slaids, gluds un silis kakls. Ap ņemdams to ar rokām, es sajutu, cik tas tievs, tin nodo māju: savādi gan, ka dzīvniekam, kas ir lielāks un smagāks par mani, var būt tik tievs kakls. Es pagriezu viņas galvu pret sevi un ieskatījos lielajās, plati atvērtajās zeltaini zaļgandzeltenajās acīs. Manī nekustīgi vērās melno redzokļu šaurās spraudziņas, kas šķita vedam katlā neizdibināmā pasaulē. Sajā stingajā skatienā bija jaušams kas baigs, tas vedināja uz savādām domām. Man, piemēram, bija ilgi jādomā par lielajiem un mazajiem pasaku velniem, no kuriem patiesībā vajadzētu baidīties, bet kuri izskatās tik amizanti un jautri, ka es pats ļoti labprāt ar tiem būtu parotaļājies, kaut ari, jāatzīstas, mazliet tomēr baidījos. Ak dievs, es daudz ko būtu devis, lai uzzinātu, kādas domas par mani slēpjas kazas skaistajās acīs!

Kazu gani pirms trim tūkstošiem gadu bija gluži tādi paši kā šodien. Arī kazas bija tādas pašas. Toreiz vecajā,- jaukajā Grieķijā kazu gans dzīvoja viens ar savu ganāmpulku dienām un nedēļām ilgi, klīda ar to pa gravām un skrajiem, gaismas cauraustiem mežiem, pakļauts visiem vējiem un negaisiem. Viņa fantāzijas lidojumu un domas par bārdainajiem biedriem neviens nepārlaboja un nepie zemēja dabaszinību stundās, kā notiek mūsdienās. Tāpēc iztēlē kazas saplūda ar cilvēkiem, bārdainie kazasģimji ieguva cilvēka izskatu, un radās jautrie, atjautīgie un palaidnīgie pusdievi — ragainie, bārdainie un nagainie satīri. Tie vienmēr bijuši uzmācīgi un baudkāri. Vientuļākos Senās Grieķijas ciemos jaunas sievietes ar lielām grūtībām spējušas atkauties no viņu uzmācības. Vajadzēja liet vīnu kazu silē, jo reibumā šie mežonīgie zeļļi kļuva miermīlīgāki. Viens no tādiem satīriem tikko neizvaroja nimfu Sīringu, kura briesmu brīdi pārvērtās par niedri. Viņas saldā balss vēl šodien skan vējā dziedošajās niedrēs. Kāda cita nimfa, vārdā Driora, dzemdējusi sprogainu, jēram un kazai līdzīgu būtni, pārbijās, ievīstīja to zaķ- ādā un aiznesa uz Olimpu, Līksmajiem grieķu dieviem patika uzjautrināties par amizanto mazuli, un viņi to izaudzināja. Tas bija Pāns, pats slavenākais satīrs. Viņi — šie baudkārie un draiskie zeļļi — uz mūžīgiem laikiem palikuši ganu un zemnieku dievi, viņiem par godu nav uzcelts neviens templis vai radīta vieta, uz kurieni plūstu svētceļnieku straumes. Viņu attēli bieži bija redzami uz raupjiem māla traukiem, ko darinājuši grieķu podnieki, un nevar teikt, ka šie attēli būtu sevišķi pieklājīgi un smalki. Tikai viens no satīriem — Pāns guva neparastu, noslēpumainu popularitāti. Romas imperatora Tibērija valdīšanas laikā (14.—37. g. m. ē.) jūrasbraucēji Joni- jas jūrā kuģoja garām Naksas salai un izdzirdēja balsi, kas pavēstīja: «Kad nonāksiet Epeirā, dariet visiem zināmu, ka lielais Pāns ir miris!» Kad kuģotāji, ieradušies Epeirā, izdarīja, kā viņiem pavēlēts, klintis, koki un zvēri sāka raudāt: visa daba vaimanāja un sēroja par Pānu. Kā liecina Plūtarhs, Tibērijs uzdevis, lai mācītie vīri izdibina šo noslēpumaino parādību, tomēr lielā Pāna nāves dramatiskās sekas palikušas noslēpumā tītas. Gandrīz pēc diviem gadu tūkstošiem, kad visi pārējie Oiimpa dievi bija zuduši un pārvērtušies par senu teiku varoņiem, kristīgā baznīca vēl ilgi mēģināja atklāt šo noslēpumu, tomēr bez panākumiem. Bet, kas savas dienas pavada vientulībā kalnu pļavās pie ganāmpulka un, gulēdams zālē, sapņo, tas zina, ka lielais Pāns, no kura vārda nācis izteiciens «paniskas bailes» un kurš no niedres iztaisīja saldsēri skanošo «pāna flautu», nemaz nav miris. Vecais kazu dievs ir brīvas, neiegrožotas, cilvēku nepakļautas dabas iemiesojums, un viņš dzīvos, kamēr vien pastāvēs klusas, ļaužu taku nešķērsotas ielejas un nostūri, kur dabas mieru netraucē fabriku darba duna.

MELNBALTIE DZīVNIEKi

Man vienmēr ir patikušas mīlīgās, amizantās Āfrikas pundurkaziņas, pats nezinu, kāpēc šie dzīvnieki man šķiet tik simpātiski. Kādu dienu paziņa apsolīja man atsūtīt pārīti šo jauko dzīvnieciņu. Vēl pēc dažām nedēļām viņš ziņoja, ka ir tos jau izsūtījis, piedevām vēl arī lielu, skaistu Valī kazu.

No manas sen pagājušās bērnības dienām, kad es, ceturtās klases skolnieks, Neisē pats audzēju, ganīju un slaucu skaistu, baltu kazu bez ragiem, man vēl bija saglabājusies veca grāmatiņa ar nosaukumu «Kaza, tās uzturs, kopšana un audzēšana». Tagad es to izvilku no grā- matskapja paša dziļākā kakta. Ak dievs! Starp lapām vēl glabājās dažas sakaltušas zālītes no vecajiem garnizona kapiem, kur es, būdams visai uzņēmīgs zēns, nomāju stūrīti zemes, lai nopļautu un izžāvētu kazai sienu… Ak, šīs brīnum jaukās vasaras dienas, ko pavadīju starp pamestajām un dziļi zemē iegrimušajām kapu kopiņām! Virs galvas klusu sačukstas vecās liepas, bet blakus, gandrīz pie pašas auss, zāli skrubina kaza ar balto bārdu …

No šīs derīgās grāmatiņas es uzzināju, ka Valī kazām «kā piena lopiem nav nekādas nozīmes un galvenokārt tās izmanto par eksponātiem zooloģiskajos dārzos». Tas nu gan ir jaunums! Interesanti, ko par to teiks vecā Vcg- maņa kundze, kas dzīvo manā būdiņā augstu kalnos, kur es gatavojos aizvest un nomitinat visas trīs man dāvinātās kazas!

Nākamajā reizē aizbraucis pie viņas kalnos, es uzzināju:

— Tā taču nav kaza, bet gatavais velns! Viņa saārda visu, kas gadās ceļā! Par izslaukšanu nevar būt ne runas! Un vispār nevar saprast, vai tā ir kaza vai āzis.

Nu protams! Dzīvnieks taču ir no zooloģiskā dārza, kur kazas neviens neslauc. Tādām vajadzībām ir govis un aitas.

Kaza izskatījās skaista. Viņas ķermeņa priekšējā daļa bija melnum melna, vidū — šķērsām pār muguru un vēderu — taisna, kā ar lineālu novilkta, robežlīnija, kur sastopas melnā un baltā krāsa, un visa pakaļējā ķermeņa daļa — balta kā sniegs. Jā, viņa bija īsts izstāžu eksponāts! Skatoties uz viņu, man neviļus nāca prātā pasaka no grāmatas «Tūkstots un viena nakts» par apburto pili un nelaimīgajiem cilvēkiem, kuriem tikai ķermeņa augšējā daļa ir dzīva un sastāv no miesas un asinīm, bet zem jostasvietas sākas melnais, aukstais marmors.

Valī kazu patiešām drīz vien vajadzēja sūtīt atpakaļ uz zooloģisko dārzu. Atklāti sakot, man bija neērti un es kaunējos no apkārtējiem zemniekiem, ka turu kazu, kas gan priecē acis, bet ko nevar slaukt.

Ne vienu reizi vien esmu domājis, kā Valī kazas tikušas pie sava dīvainā kažoka. Viņu dzimtene ir Valisa, Šveice, kur viņas dzīvo savrupās, gandrīz nepieejamās alpīnās ganībās, un viņu pienu praktiski nav iespējams izmantot. Tur, augstu kalnos, kur dzīves apstākļi ir slikti, viņas, lāpāt kā ģemzes vai kalnu kazas, tik tikko velk dzīvību. Tiek uzskatīts, ka Valī kazas ir ļoti veca kazu šķirne, Senās Romas kazu pēcteči, — tā apgalvo kazu pētnieki. Kuram cilvēkam, kas dzīvo tur, augšā, kalnos, bulu ienākusi prātā doma, rūpīgi selekcionējot, izaudzēt šķirni ar tieši tādu krāsu sakārtojumu: kazas ķermeņa priekšējā daļa ir pavisam melna, bet pakaļējā balta, un abu krāsu savienojuma vieta ir taisna, kā novilkta ar lineālu.

Runājot par dzīvnieku krāsām, daudz vairāk izdevies noskaidrot par melnbaltajiem Holandes trušiem. Agrāk tie bija parasti nobarojamie truši, ar kuriem tirgojās Brabantes tirgos. Arī tie bija melnbalti, taču melnās un baltās krāsas plankumi bija izvietoti nesimetriski. Tādi šie truši bija līdz tam laikam, kamēr pagājušajā gadsimtā ar tiem sāka nodarboties truškopji — amatieri, kurus šis darbs aizrāva. Viņi pūlējās desmitiem gadu, izraudzīdami vajadzīgos pārus, līdz panāca, ka melnā krāsa dzīvnieciņiem koncentrējās ķermeņa pakaļējā daļā, bet baltā — tikai priekšējā, kā žakete, un «vidukli» abas krāsas savienojās taisnā līnijā. Neviens vairs nepievērsa uzmanību šo agrāko «cepešu» lielumam, un garauši ar laiku kļuva aizvien mazāki, bet tas nebija svarīgi… Galvenais, lai ap acīm būtu skaidri izteikts melns plankums, bet melnajās pakaļkājās — jauki, balti «zābaciņi». Vācu truš- audzētāji pieļāva, ka melnie plankumi ap garaušu acīm stiepās uz aizmuguri, uz pakausi, un aiz ausīm saplūda kopā, turpretī angļu standarts, gluži pretēji, prasīja, lai šos plankumus atdalītu balta līnija. Kā redzat, kaut kas tomēr ir palicis prāta no tiem laikiem, kad, mācoties ceturtajā klasē, es nodarbojos ar trušu audzēšanu!

Tātad mūsu mazo, dzīvespriecīgo trusīšu kažoka krāsas, kas it kā sadala viņu uz pusēm, nav nekas cits kā cilvēku untumainā iegriba? Diez vai dabasmātes daudzveidīgajā garderobē tik dīvains, uzkrītošs tērps bija paredzēts, jo tur pats krāšņākais un skaistākais kažoks domāts vienīgi cīņai par eksistenci, nevis sirds un acu prie- ccšanai… Bet pagaidiet — kā tad nu iznāk? Gleznās, ko atstājis venēcietis Džakopo dc Ponte, kurš dzīvojis no 1515. gada līdz 1592. gadam, mēs pēkšņi ieraugām tos pašus trušus, kurus mūsu truškopji ar tādām grūtībām tika izaudzējuši pagājušajā gadsimtā! Acīmredzot mazie četrkājainie holandieši radušies tieši tāpat kā dažādas citas mājdzīvnieku šķirnes: nevis kā asprātīga selekcionāra iegriba, bet pēc dabas vēlēšanās, kura, laiku pa laikam pārskatot savu modeļu krājumu, raida eksistences cīņā kādu jaunu iedzimtu «mutāciju». Taču šajā nežēlīgajā cīņā nevajadzīgais jauninājums drīz vien tiek atkal izskausts, jo ir nepraktisks un nepilnīgs, kā, piemēram, melnbaltais kažoks savvaļas trusim. Bet truškopis, atradis tādu kailu un aklu «dabas dāvanu» trušu mītnes kaktiņā uz mīkstiem pakaišiem, sava prieka pēc glābj mazo, «uz pusēm pārdalīto» trusēnu no nežēli s cl cl biskas izlases, vēl vairāk —1 viņš var pacensties saglabāt nākamajā paaudzē šo nejaušo defektu un izaudzēt «jaunu raibu šķirni».

Tomēr reizēm, kaut arī neviens žēlīgs selekcionārs amatieris nepastiepj roku, lai glābtu jocīgo melnbalto radījumu, tas var izdzīvot un nenozust no zemes virsas. To es sapratu, kad stāvēju pie Indijas tapira sprosta Berlīnes zooloģiskajā dārzā. Sis dzīvnieks mīt Dienvidaustrum- āzijā un Sumatrā. Pēc ārējā izskata un dzīvesveida Indijas tapirs atgādina cūku, taču šim radījumam ir neliels snuķis, kas to dara līdzīgu zilonim. Tieši tāpat kā zilonim, tapiram krūškurvī nav pleiras, tas ir, plaušas tam ir cieši pieaugušas pie ribām. Taču, par spīti visām līdzīgajām pazīmēm, tapirs ir rada nevis šiem dzīvniekiem, bet — zirgam! Apmēram tāds izskatījās mūsu čaklo zirdziņu vecvectēvs: arī viņa kājai bija vairāki pirksti, nevis viens nags kā tagad, un augumā viņš bija daudz mazāks. Tapiri parādījās ap terciāra perioda vidu, un, ja viņi ir saglabājušies trīsdesmit miljonus gadu, pavisam nedaudz mainot savu ārējo izskatu, turpretī lielais vairums citu toreizējo dzīvnieku sugu vai nu izmira, vai arī attīstījās tālāk, evolucionēja, — tas nozīmē, ka tapirs eksistences cīņā ir lieliski bruņots!

Tātad baltā «sega» uz šī dzīvnieka muguras viņam ir acīm redzami noderīga, lai gan visiem tapiriem tā nav nepieciešams «apģērba» piederums (piemēram, Amerikas tapiri ir vienkrāsaini). Dienvidaustrumāzijas pētnieku un tapini mednieku apraksti un nostāsti liecina, ka spilgtā, kontrastainā krāsa no tālienes pilnīgi izkropļo šī lielā dzīvnieka apveidus, sadala to it kā vairākās daļās. Starp klints bluķiem, kā arī tur, kur notiek nemitīga gaismēnu rotaļa, tapirs uz apkārtējā fona ir diezgan grūti pamanāms, kaut arī mierīgi stāv un nemaz neslēpjas. Bet tapira mazulim, kura tumšo apmatojumu izraibina mirdzoši baltas, neregulāras svītras, nejauši var uzkāpt virsū, ja tas bezrūpīgi guļ koka paēnā, kur notiek nepārtraukta lapotnes ēnu rotaļa. Cilvēki tikai Pirmā pasaules kara laikā pārliecinājās, ka pelēkā krāsa, tā saucamā aizsarg- krāsa, nebūt nav labākais maskēšanās līdzeklis un maskēšanās mākslā tā nemaz nav galvenā. Jau Otrā pasaules kara laikā lielgabali, gāzes glabātavas un karakuģi tika izkrāsoti ar dzeltenas, zaļas, zilas, pelēkzilas vai baltas krāsas kvadrātiem, apļiem un dažādām citām ģeometriskām figūrām. Pēc tādas objekta nomaskēšanas kaut kas ir saskatāms, bet, tieši kas, — tas nav redzams.

Protams, nevar apgalvot, ka jaunos maskēšanās veidus mēs esam pārņēmuši no tapiriem un Valī kazām, gluži tāpat kā izpletņa izgudrotāji nebūt nav kopējuši lidojošas pieneņu pūkas un lidmašīnu būvē nav kopēts putna lidojums. Visa dzīvā radība uz Zemes ir pakļauta vieniem un tiem pašiem nežēlīgajiem eksistences cīņas likumiem — vienalga, vai tā būtu žirafe, kas slēpjas zem akācijas zariem un to ņirbošajā, dzeltenbrūnajā ēnā kļūst šķietami neredzama, vai… pats «radības kronis» — cilvēks.

VAI DZĪVNIEKI IR MUZIKĀLI?

Pirms vairākiem gadiem sāku interesēties par tā saucamajiem izslaukuma paaugstināšanas koncertiem. «Nav vairs tālu tas laiks, kad manus priekšlikumus organizēt izslaukumu paaugstināšanas koncertu translāciju pārņems arī citas valstis.» Ar šādiem vārdiem beidzas grāmata, kas izdota Hallē un ko sarakstījis diplomēts lauksaimnie čības speciālists — mājdzīvnieku audzēšanas inspektors. Grāmatas nosaukums ir šāds: «Mūzikas ietekme uz piena izslaukumu». Pamatojoties uz saviem novērojumiem, autors mēģina pierādīt, ka dažas — it sevišķi «muzikāli apdāvinātas» govis dod vairāk piena, ja slaukšanas laikā kūtī kāds spēlē vijoli vai arī tiek ieslēgts magnetofons. Starp tām govīm, kuras viņš novērojis valsts lopkopības saimniecībā Strovaldē, viņa vārdiem runājot, bijusi viena kura iecienījusi plates ar Karūzo iedziedātām ārijām, bet kādā individuālajā saimniecībā Bilenā citai vislabāk pa tikusi ārija «Ak, meitenes, meitenes!» no operetes «Frīde- rīlce». Tomēr jāiegaumē, ka nav ieteicams atskaņot vairākas reizes pēc kārtas mājdzīvnieka iemiļoto skaņdarbu, jo tas var notrulināt viņa uztveres spēju — un tad viņš pārstās uzmanīgi klausīties. Autors min, piemēram, govi ar 9. numuru; tā bijusi tik muzikāla, ka, izdzirdot Karūzo balsi, pārstājusi pat gremot: viņa pagriezusi galvu uz skaņu avota pusi un tādā pozā sastingusi līdz bridirn, kad ārija beigusies. Var, protams, iebilst, ka slaucējas, ja viņas strādā skaistas mūzikas pavadījumā, turklāt zina, ka viņu darbu vēro vairākas ieinteresētas personas, slauc govis centīgāk un rūpīgāk nekā parasti. Iespējams, ka arī tam ir sava nozīme.

«Kurš kaut reizi novērojis, cik uzmanīgi govis klausās mūziku un cik augstas ir viņu prasības skaņdarbu izvēlē,» raksta mājlopu audzēšanas inspektors, «tas nemēģinās apstrīdēt apgalvojumu, ka piena atdevi ietekmē nevis slaucēja, bet tieši pati govs.»

Lai nu saka, ko grib, bet es gan neticu, ka govis, ja tās slauc orķestra pavadījumā, dos vairāk piena, turklāt tas notiks ilgāku laiku. Tomēr skaidrs ir kas cits: govis nebūt nav vienaldzīgas pret mūziku. Tiesa gan, veicot šos izmēģinājumus, būtu vajadzējis kādā brīdī mūzikas vietā ieslēgt asu svilpienu treļļus un pavērot, vai govis tāpat pagriež galvu skaņas virzienā un pārstāj gremot, tas ir, tādā veidā noskaidrot, vai viņu uzmanību saista tikai svešas, neparastas skaņas vai arī viņas patiešām ir «muzikālas».

Vispār jau kopš seniem laikiem ir zināms, ka dzīvnieki nav vienaldzīgi pret mūziku. Orfejs tik burvīgi spēlēja liru, ka ar savu mākslu padarīja rāmus meža zvērus, pat lauvas lēnprātīgi nogūlās pie viņa kājām un aizkustinājumā lēja asaras, bet žurku ķērājam pasakā, spēlējot flautu, izdevās ievilināt upē žurku karaspēku un noslīcināt to; tāpat arī drošsirdīgais skroderis, nokļuvis būrī pie niknā lāča,.zvēru tik ļoti aizrāva ar savu vijoli, ka tam gribējās iemācīties spēlēt un tas pats labprātīgi ielika ķepas spīlēs, lai varētu apgriezt nagus… Vēl līdz šai dienai cilvēki tic, ka indiešu faķīri ar flautas spēli «savalda» un «apbur» kobras — un tās izslējās stāvus, noliec galvu un šūpojas mūzikas ritmā, un nemaz vairs nekož.[7]

Jau Brēms rakstīja, ka roņi Orkneju salās, izdzirdot skanam baznīcas zvanus, pārsteigti izbāž galvas no ūdens, piepeld cik iespējams tuvu krastam un ar sajūsmā sastingušu skatienu ieklausās skaņās, kas viņus savaldzinājušas. Kāds pētnieks, kas nokļuva pingvīnu apdzīvotajās salās Atlantijas okeāna dienvidu daļā, izmantojot gramofonu, noskaidroja, ka «īsta mūzika izraisa putnos reakciju, kas nozīmē kaut ko daudz vairāk nekā vienkārša ziņkāre».

Kā tad galu galā iznāk — vai dzīvnieki ir muzikāli vai nav?

Lakstīgalas pogošanu un cīruļa treļļus augstu zilajās debesīs mūsu dzejnieki ir tik daudz apdziedājuši, ka mēs nemaz neuzdrīkstamies šaubīties par šo putniņu izcilajām muzikālajām dotībām. Liela daļa cilvēku, kas mūsu dziedātājputnus pazīst tikai pēc grāmatām un dzejoļiem, cer arī dabā noklausīties īstus simfoniskos koncertus un tāpēc bieži jūtas yīlušies. Ja viņus uzaicina ieklausīties žubītes dziesmā, viņi neizpratnē pēc tam parausta plecus: sak, vai tad šī čivināšanā ir daudzinātā putnu dziedāšana? Un tomēr — kurņ gan ncsaviļņo melnā meža strazda vienkāršā dziesma! Tā vienīgi jāklausās nevis pilsētas apstādījumos braucoša tramvaja dārdoņas pavadījumā, bet vientuļas birztalas zaļajā puskrēslā — tur gan strazda mīlīgā dziesma ir pārsteidzoša. Jāpiebilst, ka pat cikāžu mātītes prot patīkami melodiski sirsināt. Tomēr nevienam pat prātā nenāks šos kukaiņus saukt par muzikāli apdāvinātiem radījumiem. Un ko vispār nozīmē jēdziens «muzikāls»? Tas ir grūti definējams jēdziens pat attiecībā uz cilvēku. Lai varētu saukties par muzikālu būtni, ir jābūt muzikālai atmiņai, tas ir, jāprot iegaumēt noteiktas skaņas, tempu, ritmu, tembru, atsevišķas melodijas, jābūt priekšstatam par skaņas daiļskanību un vispār interesei par mūziku. Vai dzīvniekos kas tamlīdzīgs ir novērojams?

Kā zināms, gan Mocarta, gan Vāgnera sunim nebūt nav bijusi vienaldzīga savu saimnieku muzicēšana. Tiesa gan, Mocarta suns dabūja kāvienu, kad tas ar gaudošanu mēģināja papildināt topošo mūzikas šedevru. Turpretī Vāgners, gluži otrādi, atzina suņa tiesības «iejaukties saimnieka jaunradē un kritizēt viņa mākslas darbus» un bieži vien laboja kārtējo muzikālo sacerējumu, pieklusinot pārāk skaļās un uzbudinošās vietas, kas bija aizkaitinājušas suni.

Bastiana Smida mājā dzīvoja piejaucēta lapsa, kurai bija paradums dienā gulēt savam saimniekam uz ceļiem.

Pirms iemigšanas viņa, gluži kā mazs bērns, dziļi ievilka elpu un skanīgi, gari nopūtās. Kad jaunā lapsas kūmiņa (tas bija tieši kūmiņš, nevis viltniece lapsa) saimnieks reiz mēģināja šo skaņu atdarināt, zvēriņš pacēla galvu un izbrīnā sāka blenzt uz viņu. Tas pamudināja Smidu skaņu atkārtot, kūmiņš atbildēja, un drīz viņi sasaucās ar gari stieptiem kaucieniem. Tad saimnieks nolēma pāriet uz citu tesitūru (diapazona daļu). Viņam par lielu izbrīnu, ari lapsēns pārgāja uz to pašu toņkārtu, bet pēc stundas tas jau bija iemācījies veselu oktāvu. «Nav tā, ka viņš uzreiz būtu uztvēris katras atsevišķas skaņas pareizu augstumu, brīžam viņš kauca līdzi pustoni vai veselu toni augstāk, brīžam zemāk un pēc tam viens pats atkārtoja tik ilgi, kamēr tā bija līdzīga skaņai, ko dūca viņa saimnieks. Pēc pāris dienām lapsēns pats sāka veidot no dzirdētā toņa savu oktāvu un pat pāriet no oktāvas pie kvartas, viņš prata «izdziedāt» oktāvu no pamat- toņa — un otrādi.1 Vispār var teikt, ka lapsēns bija apguvis gandrīz divas oktāvas, prata imitēt skaņas, ko nodziedāja saimnieks; vispirms viņš it kā izmēģināja, bet pēc tam atdarināja ļoti precīzi.» Neviens no pārējiem divpadsmit lapsēniein neguva tādus panākumus. Kad dziedošajam dzīvniekam atveda draudzeni, dziedāšanai pienāca gals, skaņu pasaule lapsēnu vairs neinteresēja, bet tajā pašā dienā, kad atvestā lapsiņa izbēga no sprosta, lapsēns atkal atsāka savu iepriekšējo nodarbošanos. Arī cirka īpašnieks Sarazāni stāsta, ka viņa jaunības dienās cirkā uzstājies «dziedošs ēzelis», kas guvis milzīgus panākumus skatītāju vidū un kam piederējušas arī viņa paša simpātijas. «Poineo — pasaulē vienīgais dziedošais ēzelis» pēc komandas pratis atkārtot skaņas, kuras veido veselu muzikālu frāzi, un publika smējusies vēderu turēdama.

Ornitologs Kuncs jau pirms daudziem gadiem bija novērojis, ka melnais strazds, kas dzīvoja būrī, izdzirdot spēlējam re mažora un la mažora akordus, kļūst jautrāks, šīs skaņas viņu uzbudināja, satrauca, turpretī uz citiem akordiem viņš gandrīz nemaz nereaģēja. Kad Kuncs pēc tam spēlējot pārgāja uz sol mažoru un do mažoru, strazda uzbudinājums pamazām norima, turpretī blakusbūrī sēdošais kanārijputniņa tēviņš, it kā to vien būtu gaidījis, pievienoja mūzikai savu skanīgo treļļu kārtas. Grūtsirdīgās, gari stieptās dziesmas melnais meža strazds pavadīja ar sentimentālu, gausi vilktu dziedājumu, bet,līdzko ieskanējās dzīvespriecīgas, jautras marša skaņas, putns acumirklī atdzīvojās un sāka gavilēt, izdodams ātrus, sajūsminātus pīkstienus. Visvairāk, šķiet, viņš priecājās par valsi, lai gan, protams, nevarēja būt ne runas par to, ka viņš ievērotu ritmu.

Putni dzied ar patiesu sajūsmu. Melnais eriekiņš vienā minūtē spēj izdziedāt apmēram desmit dziesmiņu. Ja putniņš tik īsā laikā izdzied tikai sešas, viņam vēl atliek brītiņš, lai nomedītu lidojošos kukaiņus. Taču arī šādā «darbadienā», kas ilgst piecpadsmit stundas, melnais eriekiņš ir nodziedājis piectūkstoš četrsimt reižu. Sim mazajam putniņam ir pilnīgas tiesības saukties par «ievērojamu dziedoni».

Par putnu labo muzikālo atmiņu liecina arī tā saucamie «zobgaJi» jeb «izsmējēji». Starp dziedātājputniem īpaši ievērojams šajā ziņā ir māju strazds, purvu ķauķis un brūnā un sarkangalvas čakste, kuri citu «izsmiešanā», tas ir, citu putnu balsu atdarināšanā, sasnieguši augstu meistarības pakāpi. īsti parodisti viņu vidū ir mūsu viļņ- papagaiļi un citu sugu papagaiļi.

Doktore Zigrīda Knehta no Vīnes laimīgā kārtā ir uzņēmusies pūles zinātniski izpētīt mūsu putnu dziedāšanu. Ar putniem viņa veica tādus pašus izmēģinājumus, kādus agrāk bija izdarījusi ar zivīm, suņiem un citiem dzīvniekiem. Viņa pieradināja savus ģirličus, viļņpapagaiļus, ķivuļus, dadzīšus, kanārijputniņus, kaņepīšus un krust- knābjus saņemt barību, tikai noteiktai skaņai skanot. Sīs skaņas tiek dotas ar kamertoni vai ar īpašu stabuli. Drīz putni iemācījās lidot pie barotavas tikai tad, kad atskanēja tiem iemācītais noteikta augstuma skaņas signāls, jo barības galda vāks bija atvērts, skanot vienīgi šim signālam. Tas nav nekas neparasts, jo ikviens, kurš kādreiz audzējis vistas, zina, cik vienkārši sasaukt mājputnus ar aicinājumu «cip-cip-cip!»; atskanot šim saucienam, no visām pusēm vistas skrien pie saucēja, jo pēc šī uzaicinājuma seko putnu barošana; arī baložu audzētāji zina, kā ar svilpšanu spārnoto pulku aicināt pie sevis.

Daži putniņi savu «maltītes skaņu» iemācās jau pēc desmit mēģinājumiem, citi, pavisam «dumjie», neko nesaprot arī pēc trīssimt reizēm. Izdzirdot līdzīgu skaņu, tikai augstākā vai zemākā toņkārtā, putni sākumā tomēr mēģina piekļūt pie barības, taču drīz vien viņi iemācās pavisam labi atšķirt «svešos» toņus un kļūst pret tiem

vienaldzīgi pat tajos gadījumos, kad šo skaņu augstums pakāpeniski arvien vairāk sāk līdzināties viņu «maltītes signālam». Ir tādi putni, kas pavisam labi atšķir tercas, sckundas, ceturtdaļu un astotdaļu toņa un pat vel mazāku intervālu! Putnu spēja noteikt vajadzīgo toņa augstumu ir apbrīnojama, jo viņiem jāprot atšķirt toni, ko viņi pašlaik dzird, no tā, kas viņiem glabājas atmiņā.

Tātad putniem ir absolūta dzirde. Tas nozīmē, ka viņi īsāku vai ilgāku laiku spēj atcerēties noteiktu skaņu. Kā mēģinājumos pierādīts, tādas pašas spējas Ir ari suņiem, zivīm, salamandrām un vēl dažiem dzīvniekiem, bet nav lielākajai daļai cilvēku — vienalga, vai tie būtu muzikāli vai nemuzikāli. Tikai pavisam māžiem bērniem, ar kuriem veica tādus pašus izmēģinājumu? kā ar dzīvniekiem un putniem, vēl bija absolūtā dzirde. Arī daži pieaugušie cilvēki šīs spējas var sevī attīstīt.

Ne reizi vien dzirdēts apgalvojums, ka dziedātājputni nespēj atkārtot kādu melodiju citā — augstākā vai zemākā toņkārtā, tas ir, nespēj mūziku transponēt. Taču Zigrīda Knehta pierādījusi, ka tas nav pareizi. Eksperimentā ar pa pagaiļiem dažadi cilvēki gan nodzied vienu un to pašu melodiju, bet tas tiek izdarīts dažādās toņkārtās — kaut vai tāpēc, ka cilvēkiem ir dažādas balsis un nav absolūtās dzirdes, un toinēr papagailis atkārto šo melodiju. Ne vienu reizi vien novērots, ka putni sāk muzikālo frāzi ar pārāk augstu toni, tā ka visaugstākās skaņas tie vairs nespēj nodziedāt, jo ir pārkāpuši savas balss iespēju robežas. Tad viņi tūlīt pārtrauc dziesmu un sāk no gala vajadzīgajā toņkārta.

,Arī starp brīvībā dzīvojošiem putniem ir zīlītes, vālodzes un citi putni, kas dzied savu dziesmu dažādās toņkārtās. Ar izmēģinājumiem izdevies pierādīt, ka tādas transponēšanas spējas ir arī viļņpapagaiļiem. Papagailis tika pieradināts meklēt  barību, tikai noteiktai tercai skanot.

Kad skanēja kvarta papagailis nereaģēja, jo neko nesaņēma. Drīz vien putns saprata, ka barību viņš var dabūt tikai tad, ja skan terca — neatkarīgi no toņkārtas —, un viņš atstaja bez ievērības tā paša augstuma kvartas. Tātad tas nozīmē, ka putni spēj transponēt; cilvēkam šīs spējās sauc par muzikalitātes pazīmi. Tikai putni tās izmanto retāk, jo atšķirībā no cilvēka tiem ir absolūtā dzirde.

Cik lielas svešu balsu atdarināšanas spējas piemīt arī mūsu parastajiem dziedātājputniem, liecina amizants gadījums 1922. un 1923. gadā ar lauku cīruļiem, kuri dzīvo apkaimē starp Kremlingeni un Vedeli pie Braunšveigas. f*a galvenajām maģistrālēm brauca automobiļi, kas signalizēja ar taurēm, kuras toreiz nāca modē. Sīm signalizācijas ierīcēm bija nepatīkama gari stiepta skaņa. Tajā apkaime ceļa tuvumā dzīvojošie cīruļi, atdarinot šis skaņas, drīz saka izdot asus, griezīgus svilpienus, kas ļoti atgādināja automašīnu taures. Taču Vedeles ciemā, kas atrādās pāris kilometru sāņus no automaģistrāles, šādi sķaņu atdarinājumi bija dzirdami daudz retāk, bet vēlākajos gados, kad griezīgie automašīnu skaņu signāli tika nomainīti, arī tādas cīrpļu «jlziesinas» izzuda pavisam.

Knehta kundze veica izmēģinājumus ar vēl kādu viļņ- papagaifl, lai pārbaudītu, vai tas pazīst savu «maltītes signālu», ja to izpilda ar citiem instrumentiem. Stabules un kamertoni nomainīja, piemēram, ar vijoli un harmonikām. Arī šīs skaņas putns pazina, bet tikai tad, ja izmantoja instrumentu, kam gandrīz nebija virstoņu un kas pēc skanējuma visvairāk bija līdzīgs pierastajām svilpēm, tātad Koncertfļautu un strinkšķināmos instrumentus. Skanas, ko radīja harmonikas, it īpaši čells vai vijole, tika pazītas vienīgi ar grūtībām, jo vijoles lociņa pieskārieni Stigām pārveidoja skaņas nokrāsu.

Melodijas, ko dzied putni, skan tik patīkami, ka Mocarts un Bēthovens tās pat izmantojuši savos skaņdarbos. Putnu apbrīnojamā dzirae ir pārsteidzoša un grūti izskaidrojama, jo putna auss uzbūvēta daudz vienkāršāk ņekā cilvēka dzirdes orgāns. Arī tā galvas smadzeņu daļa, kurā notiek auss uztverto skaņu kairinājumu pārveidošana, ir daudz primitīvāka nekā mums. Smalkas šķiedras, kuru skaits mūsu dzirdes aparātā sasniedz divdesmit Četrus tūkstošus, ir kā stīgas, un katra tāda stīga svārstās atbilstoši kādai noteiktai skaņai. Putnu ausi ir tikai tūkstoš divsimt tādu šķiedru, un tomēr nav ne mazāko šaubu, ka putni arī mūsu — cilvēku izpratnē ir muzikāli.

VAI PIEKŪNS ZINA, KĀPĒC VIŅŠ ĶER BALODI?

Arā uz sētas staba sēž māju strazds. Viņš nepārtraukti groza galvu, vērīgi skatīdamies gaisa un meklēdams lidojošos kukaiņus. Pēkšņi viņš pamana kādu knisli, paceļas spārnos, ar knābi satver medījumu, atgriežas atpakaļ un ar sitienu pret sētu nonāvē upuri. Norijis to, strazds mazliet uzbož spalvas. Viņš prot savu darbu.

Bet ko lai mēs sakām par citu — pieradinātu strazdu, kas, sēdēdams uz bronzas statujas istabā, kur nav neviena lidojošā kukaiņa, tieši tāpat, galvu grozīdams, uzmanīgi peta gaisu un izseko ar acīm neesošu medījumu, paceļas spārnos, satver to, nogalina un pa vairaki lāgi norij? Strazda rīcība tur, ārā, mums likās pārdomāta un mērķtiecīga, bet šeit, telpā, tā šķiet pavisam ačgārna un bezjēdzīga. Nule aprakstītajā gadījumā redzējām putnu darbojamies instinktīvi, bet «tukšgaitā».

Meža zosis istabā spēj cītīgi «plūkt zāli», tvertnē ar tīru ūdensvada ūdeni stundām ķert tur neesošu zooplan- ktonu, lai gan pilnie barības trauki — zosu vienīgais uz- turavots — stāv turpat rezervuāra malā. Mani pundur- papagaiļi sajūsmināti staipa apkārt pa būri koku zariņus un cītīgi tos sasmalcina, taču ligzdu vēl netaisa, jo nav pienācis viņu īstais kāzu laiks. Ja šādu rīcību novēro īsi pirms tam, kad papagaiļi sāk dēt olas, varētu domāt, ka putniņi zina, kādai vajadzībai viņi zarus apstrādā, bet ko viņi domā tādās reizēs, kad acīm redzami strādā «tukšgaitā»?

Mēs zinām, ka zivju gārnis būvē ligzdu no žagariem tikai vēlā pavasarī, tāpēc, redzot, kā tas jau agri, labu laiku pirms kāzu perioda, nolūko sev sīkus koku zarus, nolauž tos un nevērīgi nomet zemē, mums putna rīcība liekas dīvaina un bezjēdzīga, jo esam pieraduši domāt, ka gārnis vāc zarus tikai ar vienu mērķi — lai uzbūvētu ligzdu saviem bērniem. īstenībā viss ir citādi: gārnis taisa ligzdu gluži vienkārši tāpēc, ka šī instinktīvā darbība viņam sagādā prieku un apmierinājumu. Kamēr perēšanas tieksme viņā vēl īsti nav pamodusies, viņu apmierina arī nepabeigts, daļēji veikts ligzdas būvēšanas darbs. Instinktīvā rīcība dzīvniekam ir pašmērķis, nevis d abiska nep icciešamība.

Zvirbuļmāte stūrgalvīgi cenšas pabarot ar graudiem veselu ligzdu svešu putnēnu, lai gan īstenībā tie pārtiek no kukaiņiem, ko mazuļiem piegādā īstie vecāki. Vai arī tradicionāls gadījums ar sīko paceplīšu pāri, kas pūlas paēdināt lielo, rijīgo dzeguzēnu. Kāpēc viņi negantnieku vienkārši neizgrūž no ligzdas? Viņi to nedara tāpēc, ka bērna barošanu putni neuzskata par apgrūtinājumu, bet nodošanās šai instinktīvajai darbībai viņiem sagādā milzīgu prieku. Acīmredzot viņiem ir patīkamāk iebāzt noķerto guvumu tādā sevišķi plati atplestā mutē kā dzegu- zēnam nekā pašu bērnu mazajos knābīšos. Kad dzeguzēns izgrūž no ligzdas kādu mazuli un tas, žēli čiepstēdams, paliek karājoties koka zaros, vecāki tam nepievērš uzmanību: viņu barošanas instinktu modina tikai tas putnēns, kas sēž ligzdā ar atplestu knābi.

Mums nekad nav ienācis prātā, ka zosurnāte nemaz nezina, kāpēc viņa šņākdama metas mums virsū, kad esam paņēmuši rokā viņas bērnu. Turpretī tam, ka staltragu briedis pārojas ar briežuināti nevis tāpēc, lai radītu pēcnācējus, mēs labprāt ticam, jo līdzīgos gadījumos arī cilvēks domā nevis par galamērķi, bet pakļaujas instinktam, kas ved uz šo mērķi. Runājot par cilvēkiem, mums nemaz neliekas tik bezjēdzīgi (kā minētajā piemērā ar gārni), ka Ansītis skūpsta savu Grietiņu, kaut arī viņam nemaz nav nodoma meiteni precēt. Rīcība, kam pēc dabas ieceres ir jānoved pie sugas turpinājuma, kā izrādās, arī cilvēkam pārvērtusies par pašmērķi.

Jaunie stārķēni uz šķūņa jumta kādā jaukā dienā izpletis spārnus un stārķiem raksturīgā veidā aizplanēs pa gaisu, kaut arī neviens viņus nebūs tā mācījis darīt. Sāda instinktīva darbība viņos ir iedzimusi tāpat kā garās, sarkanās kājas, un, sasnieguši attiecīgo vecumu, viņi lido. Tā kā mazais putnēns sākumā nemākulīgi laidelējas, daudzi domā, ka mazulim vispirms jātrenējas, jāmācās lidot no vecākiem. Patiesībā instinktīvais akts — prasme lidot — «nobriest» un izpaužas nevis uzreiz, bet pakāpeniski. Sī prasme nostiprinās pēc tam, kad putnēnam ir pietiekami nobrieduši spārni. Dažreiz notiek arī otrādi. Piles bieži aizstāvas pret ienaidnieku vispirms ar knābi un pēc tam sit ar cietajiem, stiprajiem spārniem. Arī mazie pīlēni rīkojas tāpat: mēģina sagrābt pretinieku ar knābi un vicina smieklīgi mazos spārnu aizmetņus, ar kuriem nemaz nav iespējams aizsniegt uzbrucēju. Šajā gadījumā instinktīvā kustība ir izpaudusies agrāk, nekā nobrieduši spārni. Ja paceļam gaisā strausu, kas vispār nespēj lidot, un šūpojam to, lielais putns ar spārnu ru- dimentiem izdara tieši tādas pašas kustības, kādas izdarītu vista līdzīgā stāvoklī. Instinktīvās kustības, tas ir, spārnu vēzēšana kā lidojumā, kas mantotas no strausa lidotspējīgajiem senčiem, saglabājušās ilgāk nekā paši spārni.

Izdarot vienkāršu mēģinājumu, viegli var pārliecināties, ka jauna putna laidelēšanās ir nevis vingrināšanās, bet gan pakāpeniska instinktīvo kustību nobriešana. Vienam no balodēniem sasien spārnus, bet otru tā paša perējuma putnēnu atstāj nesaistītu. Līdzko nesaistītais jau pilnīgi apguvis lidošanas māku, atraisa spārnys arī otram, un — paskat tik! — viņš prot lidot tikpat labi kā viņa brālis, turklāt nemaz nav «trenējies»! Varžu kurku- lēni, kurus tur zem narkozes visu laiku, kamēr viņu brāļi un māsas «trenējas» peldēšanā, pēc uzmodināšanas prot peldēt tikpat labi kā pārējie. Instinktīvās kustības ir tik stabilas, ka tās nevar ietekmēt pat iegūtā pieredze, gluži tāpat kā viena stirna nevar iegūt balto aizsargkrāsu, kaut arī viņu no dzimšanas turētu sniegotā apvidū. Glodeni, kas Hamburgā bija nebrīvē nodzīvojusi četrdesmit sešus gadus, trīsdesmit vienu gadu baroja ar pinceti. Un visus šos gadus viņa tvēra vispirms mirdzošo pincetes metālu un tikai pēc tam miltu melnuļa kāpuru vai sliekas gabalu.

Manā dārzā aiz mājas meža strazds ir uzbūvējis brī- num jauku ligzdu — apaļu ka bļodiņu, no iekšpuses izziestu ar māliem. Tādas ligzdas taisa visi meža strazdi ari tad, ja tie ir izperināti inkubatorā un nekad svešu strazda ligzdu pat nav redzējuši, nemaz nerunājot par tas būvēšanas tehniku. Sļ spēja uzbūvēt apaļu ligzdu, kaut arī strazdam nav nedz pieredzes, nedz saprašanas, kā tas darāms, viņā ir jau «no olas»; kādā jaukā dienā šī spēja izpaudīsies gluži tāpat, kā noteiktā laikā strazda pūkas nomaina pieauguša putna apspalvojums ar tumšiem raibumiem uz vēdera. Ja kāds meža strazds iedomātos novīt sev pavirši nostrādātu zvirbuļa ligzdu zem jumta spāres, tas nebūtu nekāds meža strazds.

Agrāk zoologi dzīvniekus pēc to ķermeņa uzbūves iedalīja noteiktās radniecīgās grupās. Visiem baložiem, piemēram, gan maigajām ūbelēm, gan mūsu mājas baložiem, gan lauku baložiem, par atšķirīgu pazīmi uzskatīja knābjus ar īpatnējām «uzpūstām» nāsīm. Bet glītajam Samoas salu zobknābja balodim ir pavisam citāds knābis, un tomēr nav nekādu šaubu, ka tas ir balodis. Arī pēc visrūpīgākās analīzes mums nav izdevies atrast nevienu īpatnību ķermeņa uzbūvē, nevienu orgānu, kas būtu tikai baložiem, turklāt visiem, bet nebūtu citiem putniem. Tomēr ir kāds instinktīvs akts, darbība, kas noteikti raksturīga visiem baložiem, vienalga, vai tie būtu pasta baloži vai lielie augļbaloži — sēklu izplatitaji: baložu tēviņš sēž uz olām no agras priekšpusdienas līdz vēlai pēcpusdienai, bet mātītei jātup uz tām visu pārējo laiku. Kopīga iezīme ir ari tā, ka visi baloži dzer, iesūcot šķidrumu knābī, nevis pēc katra malka paceļot un atgāžot galvu, kā to dara vistas, par kurām sakā, ka tās «pateicas debesīm par slāpju remdēšanu», Runājot par gulēšanu, jāpiebilst, ka ari šajā ziņā ir atšķirības: baloži guļot tikai ievelk galvu plecos, nevis pagriež uz sāniem un paslēpj spalvās, kā to dara citi putni.

Kad ķīvīte ir par kaut ko norūpējusies un grib pakasīt galvu, viņa pabāž garo kāju zem spārna un, pastiepjot to uz priekšu, aizsniedz ar spalvu kroni rotāto galviņu, turpretī pile kasās ļoti parasti. Un pat ļoti pieredzējušam zvēru dresētājam nekad neizdotos panākt, lai ķīvīte kasītos kā pīle vai pile — kā ķīvīte. Instinktīvā rīcība ir tikpat stabila un nemainīga kā ķermeņa daļas. Stārķis ar apgrieztiem spārniem gadiem ilgi var nodzīvot zooloģiskajā dārzā un nespēt pacelties gaisā, un tomēr katru reizi, kad mēs gribēsim viņu noķert, viņš mēģinās aizlidot, bet vienmēr nokritīs uz krūtīm zemē. Viņam nekad neienāk prātā, ka ar garajām kājām viņš varētu no mums aizbēgt.

Es zinu, ka daudzi dzīvnieku draugi būs sašutuši, ja tagad rezumējot teikšui instinktīva rīcība ir iedzimta, atsevišķas kustības dzīvnieki izdara instinktīvi, jo tās sagādā viņiem apmierinājumu un prieku, savas rīcības jēgu viņi nepavisam nesaprot; visi vienas sugas pārstāvji, tātad visas bezdelīgas vai visas vistas, izdara instinktīvās kustības ar fotogrāfisku precizitāti; neviens dzīvnieks ar prātošanu vai pieredzi nav spējīgs uzlabot vai pārveidot iedzimto instinktīvo rīcību. Tomēr, pirms jūs sašutumā noliekat šo grāmatu, es lūdzu, uzklausiet mani līdz galam: es taču runāju tikai par to, ka dzīvnieka instinktīvā rīcība ir sastingusi un nemainīga, bet nesaku, ka dzīvnieku izturēšanos nosaka vienīgi instinkti. Pats par sevi saprotams, ka uzkrātā pieredze palīdz krauklim kļūt gudrākam, bet pērtiķis noteikti ļoti bieži apzinās, kāpēc viņš rīkojas tā un ne citādi.

Glumā zaļā varde, ieraudzījusi mušu, ar ļoti sīkām, nemanāmām kāju kustībām pārvieto savu ķermeni nolūkotā upura virzienā: viens lēciens, un — caps! — mušas vairs nav. Paies gadu desmiti — un nevienai vardei nekad neienāks prātā piezagties nelaimīgajam upurim un notvert to ar kāju. Vispirms neuzkrītoši pagriezties pret upuri, sagatavoties lēcienam un tad lēkt — tās vardei ir iedzimtas kustības, bet, cik daudz jāpagriežas uz labo vai kreiso pusi, tas atkarīgs no apstākļiem, no medījuma atrašanās vietas.

Kad cilvēks, kam patīk pašaudīt, ar bisi pienāk pie ūdens, visas meža pīles kā pēc komandas veikli ienirst, nozūdot no mednieka acīm. Bailes no bises tām nebūt nav iedzimtas, tāpēc ka šaujamie parādījušies pasaulē samērā nesen. Baidīties no šaušanas pīles noteikti iemācījusi viņu pašu rūgtā pieredze vai arī mātes brīdinājumi, bet ieniršana briesmu brīdī zem ūdens atkal ir instinktīva darbība.

Uz diega cieši savērsim pamīšus gumijas un zelta gabaliņus. To daļu, kur atrodas gumija, var izstiept un saliekt, bet vieta, kur savērti zelta gabali, ir nelokāma. Tātad cieši savērto virkni var salocīt vai iztaisnot tikai tāpēc, ka gumija ir elastīga. Arī dzīvnieka uzvedība ir tāda «zelta un gumijas gabalu» virkne: to veido ne tikai stabilie «zelta» gabali, tas ir, instinktīvā rīcība, bet pamīšus ar to atrodas kustīgie, lokanie «gumijas» posmi — iemantota, saprātīga darbība, kas kopā ar instinktīvo rīcību veido nedalāmu vienību. Un tieši tur, kā saka, ir tas suns aprakts, tur slēpjas zoopsiholoģijas būtība, kā mums parādījis Konrāds Lorencs savos pēdējo gadu darbos. Zoopsihologiem, kas mēģina iedziļināties «mūsu mazāko brāļu — dzīvnieku» domās un atklāt viņu izjūtas, vajadzēs vēl pūlēties ne vienu gadu vien, lai noskaidrotu, kas kraukļa vai kaķa uzvedībā ir gluži instinktīvs un kas saprātīgs solis, kas ir zelts un kas — gumija!

Kovārņiem un kraukļiem, piemēram, ļoti patīk nočiept dažādas lietas un paslēpt tās pašās tumšākajās un dziļākajās spraugās. Tādus trikus šie putni dara pat tad, ja viņiem knābī nekā nav, jo pats slēpšanas process viņiem sagādā patiku. Tā ir instinktīvas rīcības liecība. Taču kovārņi slēpj gaļas gabaliņus visu acu priekšā — to redz gan cilvēki, gan citi kovārņi, kas pēc tam paslēpto var nozagt. Turpretī kraukļi atšķirībā no kovārņiem drīz vien apjēdz, ka slēpt kaut ko, visiem redzot, nav nekādas jēgas un ka savi dārgumi jāglabā no cilvēkiem pēc iespējas augstākās vietās. Tātad krauklis instinktīvajai rīcībai, savam «zeltam», var pievienot arī elastīgo «gumiju», kas balstās uz personisko pieredzi vai saprātu. Kovārnis to nevar.

Drosmīgais lielais piekūns rīkojas saprātīgi tikai tajās reizēs, kad no gaisa pārlūko savu medību rajonu, jo viņš atceras, ka agrāk viņam te izdevies sagrābt treknu kumosiņu. Bet, tikko viņš pamana balodi, viss turpmākais — zibenīgais izrāviens, cirtiens ar knābj, medījuma norīšana — ir stabila,'nemainīga instinktīva darbība. Jo vairāk dzīvnieks attīstīts, jo mazāk viņa barības iegūšanas procesam ir instinktīvs raksturs un vairāk tajā ir saprāta un dzīves pieredzes. Runājot par mums, cilvēkiem, varam teikt, ka mūsu cīņā par dienišķo maizi, mūsu barības iegūšanas procesā, vienīgais, kas saglabājies no instinktīvajām kustībām un kas sagādā mums patiku, ir ēdiena sakošļāšana un norīšana, bet pati maizes iegūšana mums nozīmē pūliņus «sviedriem vaigā». Ka pašā ēšanas procesā mūs galvenokārt vada instinkti, liecina kaut vai tas, ka bieži mēs ēdam tikai sava prieka pēc un nemaz nedomājam, ka mums «jāuzņem barība», lai saglabātu veselību un darbaspējas. Vai citādi mēs lietotu sasaldinātu, sasaldētu ūdentiņu — augļu saldējumu, kurā vispār trūkst barības vielu, vai arī salietu sev iekšā litriem alu? Daudziem dzīvniekiem rada patiku nevis medījuma ēšana, bet gan tieši tā noķeršana un nonāvēšana. Ir tādi plēsīgie zvēri, kuri, nebrīvē dzīvojot, labāk badojas nekā aiztiek viņiem pasniegto laupījumu, ko paši nav nomedījuši. Barības sasmalcināšana, tās saplosīšana un norīšana zvēriem atšķirībā no mums, cilvēkiem, ir tikai nenozīmīga piedeva, kas seko pēc medību azarta un dzīvā medījuma nokošanas, tas ir, pēc barības sagādāšanas. Kā zināms, suņi ar lielu sajūsmu dzenas pakaļ medījumam ari tad, ja viņi ir labi baroti un jūtas paēduši. Siem suņiem vieglāk iemācīt, lai nesaplosa medījumu.

Jo vienveidīgāka ir dzīvnieka instinktīvā rīcība un mazāk viņā «elastīgo elementu» — spējas kaut ko iemācīt —, jo vairāk šis dzīvnieks kļūdās, nonākot neparastos apstākļos. Mājas muskuspīle saniknota metīsies mums virsū, ja būsim paņēmuši rokā čiepstošu meža pīles mazuli. Bet, tikko pīle «drosmīgi izglābusi» pīlēnu no mums, tā tūlīt pati sāk mazuli nikni knābāt un cenšas pat nonāvēt. Tam ir pavisam vienkāršs izskaidrojums. Muskus- pīles un meža pīles cāļu sauciens pēc palīdzības ir vienāds, tāpēc tas izraisīja pīlē atbilstošu reakciju — māte aizstāvēja savu pēcteci. Taču neparastais, svešādais spalvu raksts uz meža pīles mazuļa muguras acumirklī izraisīja citu instinktīvu reakciju, ko prasa rūpes par sugas saglabāšanu: svešie pīļu mazuļi ir jānonāvē, lai tie neaprītu barību, kas paredzēta pašas pēcnācējiem.

Kur Jauta vaļa gluži instinktīvam solim, tur vairs nav vietas saprātīgai, pārdomātai rīcībai. Arj cilvēkiem, it sevišķi vīriešu kārtas pārstāvjiem, ir taču tāpat, lai gan mūsu uzvedībā instinktīvā elementa diemžēl ir pavisam maz. Kļuvis gandrīz vai par tradīciju, ka arī nopietni un augsti izglītoti vīri, kas noteikti spēj būt paškritiski, tomēr var neiedomājami kļūdīties, kad runa ir par tādiem instinktīviem soļiem kā iemīlēšanās vai dzīvesbiedres izvēle.

VIENKĀRŠAS IZCELSMES DIŽCILTĪGIE SUŅI

Pirms paris gadiem Eiropā par trīsdesmit sešiem tūkstošiem marku tika pārdots kāds čau-čau suns un aizvests uz Ziemeļameriku. Amerikāņu speciālie laikraksti apmierināti konstatēja, ka tā ir visaugstākā cena, kāda jebkad maksāta par suni. Cilvēkiem tajās zemēs, kur par dižciltību un vērtību liecina tikai augsta cena, čau-čau suns tā bija pierādījis, apstiprinājis, ka viņš ir vissmalkākais un dižciltīgākais no visām suņu šķirnēm. Turklāt piederība pie zilo asiņu īpašniekiem viņiem daļēji ierakstīta jau «sejā». Cau-čau vienīgajiem no visām suņu šķirnēm un, domājams, vispār vienīgajiem starp dzīvniekiem ir izteikti zila mēle; pat nēģerim vispirms vajadzētu saēsties mellenes, lai pēc mēles krāsas varētu sacensties ar čau- čau. Ja suns «smejoties» rāda nevis zilganmelnu, bet plankumainu vai pat sārtu mēli, tas gluži vienkārši nav nekāds čau-čau, kaut arī saskaņā ar priekšrakstiem tam piere būtu dziļas rūpju rievas un kuplā aste, saritināta uz muguras, sniegtos līdz pašam pakausim!

Dažkārt ir vērts, it sevišķi runājot par smalkiem, dižciltīgiem cilvēkiem, neuzkrītoši ievākt ziņas par viņu ģenealoģiju. Arī dižciltīgu suņu ciltskoks var būt interesants. Cau-čau suņi cēlušies no Ķīnas. Tur viņi nav turēti karaļpilīs kā mazie strupdeguņi pekinieši, bet gan ziemeļos izmantoti par ragavu vilcējiem un sevišķi par zemnieku būdu sargātājiem, viņiem vajadzēja arī palīdzēt aitu ganam un medniekam, vārdu sakot, viņi bija vienkārši, krietni četrkājaini strādnieki. Tomēr, par spīti tam, čau-čau suņu ciltskoks ir sens, vismaz divtūkstoš gadu vecs. Ko 150. gada pirms mūsu ēras ir saglabājies mazs, jauks keramikas trauks, uz kura čau-čau redzams tieši tāds pats kā viņa pēcteči, kas šodien skraida pa Kūr- firstendarnu. Tam ir pat īsts, moderns aizjūgs uz krūtīm.

Taču stāsts par- čau-čau kļūst patiešam interesants, varētu teikt, pat baigs tikai pēc tam, kad izteikts jautājums, kas visu laiku bijis uz mēles, proti, ko īsti nozīmē suņa dīvainais nosaukums. Ķīnieši viņu sauc par čau-kau, un tas nozīmē — ēdams suns.

Ap 1880. gadu Kantonā vēl bija divdesmit restorānu, kuros bija iecienīti čau-čau gaļas izstrādājumi. Pirms divdesmit pieciem gadiem tur tika aizliegts pārdot suņa gaļu. Nabaga dzīvniekus baroja tikai ar augu barību, un sešu mēnešu vecumā tie tika nokauti. Melnajiem čau-čau bijusi vissātīgākā gaļa un mele — lielākā delikatese. Eiropiešiem, kas ceļoja pa Ķīnu, zemes vidienes tējas namiņos tika pasniegtas cepta suņa šķiņķa šķeles, bet pēc mielasta viņiem parādīja visu šķiņķa gabalu, pie kura bija atstāta ķepa par zīmi, ka gaļa nav viltota. Ķiniešu ciemos dzīvoja suņu kavēji, un brīnumainā veidā tos pazina visi suņi; tie kāvējiem sekoja, nikni vaukšķēdami, tomēr neuzdrošinājās pieiet pavisam tuvu. Korejā suņu turēšana nobarošanai ir visai ienesīga nodarbošanas, un smalki cilvēki zupā vāra nevis vistiņas, bet treknus sunīšus.

Suņu ēšanā gan ķīniešiem nekādā ziņā nav prioritāte. Kad Zelta Krastā vēl tirgojas ar vergiem, par labi barotu vidēja lieluma suni vajadzēja dot vismaz divus vergus, un vergs toreiz bija desmit dukātu vērts. Četrsimt marku par suņa cepeti — tā tomēr ir dārga gaļa! Angolā cilvēki, kuri gribēja iekļūt dižciltīgo kārtā, pasniedza valdniekam pāris treknu suņu, un tas bija drošākais līdzeklis, lai iegūtu viņa labvēlību. Tur par vienu kaujamu suni tika doti divdesmit divi vergi. Suņu gaļa arī šodien Āfrikā vēl ir ļoti iccicnīta.

Kad pirmais tvaikonis ieradās pie siu cilts indiāņiem, divu lielāko cilšu virsaiši ielūdza baltos uz svinīgu mielastu. «Sājos svētkos mēs nesam jums savas sirdis, mēs esam nokāvuši savus uzticamos suņus, lai jūs ar tiem pamielotu, un Lielais Gars apstiprinās mūsu draudzību.» Acīmredzot suņu gaļu ēdušas visas indiāņu ciltis, vienīgi dakoti to nav darījuši.

Parīzes aplenkuma laikā 1870. gada novembri ar baloniem gaisā pacēlās pavisam pieci suņi un aizlidinājās pāri vācu karaspēkam. Laikam gan viņu īpašnieki dzīvniekus ļoti mīlēja, ja tādā veidā gribēja suņus pasargāt no izsalkušajiem laikabiedriem, kuri varētu tos apēst, proti, šajās nedēļās diezgan bieži pārdošanā bija gan «jērgaja», bet suņu skaits proporcionāli tai samazinājās. Ja, suņu gaļa toreiz pavisam atklāti parādījās viesnīcu ēdienkartēs līdzās jaunu žurku cepešiem, bet agrāk Londonā arī parastos mierīgas dzīves apstākļos suņu gaļas pārdevējs piederēja pie ekstravagantākajām personām pilsētas dzīvē. Novava, pazīstamā audēju kolonija pie Potsdamas, ieguva sliktu slavu «suņu mīlestības dēļ». Ja kādam tajā pusē bija kārtojamas darīšanas, suni tam drošāk bija vadāt līdzi saitē. Kemnicā un tās apkārtnē, Leipcigā, Drēzdenē un Cvikavā suņu gaļa tika lietota uzturā vēllīdz pēdējam gadu desmitam, kā liecina oficiālā gaļas parbaudes statistika. Ir cilvēki, kuri uzskata suņa gaļu gandrīz par delikatesi, bet dažas lāga dvēseles naivi tic, ka viņu astmu vislabāk var izārstēt ar suņu taukiem. Suņa — cilvēka uzticamākā drauga ēšana man šķiet līdzīga kanibālismam, cilvēkēšanai. Tā kategoriski ir jāaizliedz.

«Ēdamie suņi», kurus no Ķīnas eksportēja uz Eiropu, par laimi, visi netika apēsti. Divus mazus kucēnus kāds matrozis 1780. gadā Ķīnā paņēma uz kuģa. Suņukus ievēroja angļu garīdznieks un, aprakstīdams tos, minēja ne tikai zilo tintesinēli, bet arī īpatnību, ka pakaļkājām trūkst īstu papēžu kā citiem suņiem, bet kājas ir ļoti stāvas. Tomēr par mūsu šodienas čau-čau ciltstēviem abi suņuki nekļuva; tie ieradās tikai pēc simt gadiem un vispirms tika ievietoti zooloģiskajos dārzos ļaužu apskatei blakus pērtiķiem un papagaiļiem, kamēr suņu audzētāji tos pieņēma par savējiem. Viens no eksemplāriem ar zilo mēli — Cau Astotais, kas 1895. gadā ieceļoja no Ķīnas, kādā suņu izstādē jau saņēma augstu balvu un lika pārdots par vairāk nekā divtūkstoš markām. Sim tad arī bija lemts kļūt par Eiropas un Amerikas dižciltīgo čau- čau suņu ciltstēvu (suņu šķirne, kurai asinis no paaudzes uz paaudzi kļuva arvien zilākas). Tagad čau-čau ir kļuvuši jau tik smalki, ka vienā no amerikāņu grāmatām par tiem lepni teikts: neviens čau-čau no Ķīnas šodien Amerikas vai Eiropas izstādēs nevarētu saņemt pat atzinības balvu. Tomēr ķīniešu vārdus šiem suņiem labprāt dod arī vēl šodien: Ai-Sings (Mīlošā Sirds), Ķuan-Jin (Dieviete), Mai-mai (Mazā Māsa), Vū-Tip (Taurenītis), Sip- Peh (Dziedi, Meitene); tādus vārdus dzirdot, laikabiedri uz ielas ir vairāk pārsteigti, nekā saklausot parastos Ķekšus vai Ringo.

Kad pie paziņām fotografēju viņu čau-čau suņus, gaitenī, kur vilka caurvējš, aukstums no akmens flīzēm man spiedās caur zābaku zolēm. Cik biezai jābūt tādai īstai «ēdamā suņa» ādai, to es sapratu tikai pēc tam, kad Ļoti Godātais Kungs un Zelta Sirds, Hin-Tsu un Kurn-Sun, vienā mierā savos kažokos nolikās gulēt, čau-čau patiešām ir kļuvuši jauki, solīdi un izskatīgi mājasdraugi, un tāpēc, ka' šo suņu ir tik maz, arī pie mums viņi kļuvuši par īstu dārgumu cilvēkiem, kuri prot viņus novērtēt. Tomēr var gadīties arī saimnieks, pie kura viņiem var iziet tāpat kā vienam vērtīgas šķirnes sunim, ko angļu ģenerāļa Gordona radinieks uzdāvinaja diplomatam Li Hung Čangam, kad tas apceļoja Eiropu. Tā kā šis valstsvīrs pie ģenerāļa pieminekļa bija nolicis lielu vainagu, misters Gordons šķīrās no sava mīļotā suņa — godalgotā bulter- jera. Nepacietīgi gaiditais pateicības raksts skanēja tā: «Mans mīļais Gordon! Sirsnīgi pateicos par suni, ko Jūs man atsūtījāt; daru Jums zināmu, ka es pats vairs neēdu suņa gaļu, bet manam pavadonim, kuram atdevu sūtījumu, tas ļoti labi garšoja. Jums labu vēlēdams — Li.»

ZIRGI KALNOS

Tas notika pirms daudziem gadiem kādā vasaras dienā. Ar grāmatu padusē klaiņoju pa ieleju, aizgāju līdz trošu dzelzceļam, iekāpu vagonā un uzbraucu kalnos septiņsimt metru virs tveicīgās Bocencs (tagad Bolcāna) ieplakas. Runkelšteinas cietoksnis, kas no augšas lepni un augstprātīgi bija nolūkojies uz mani, sīku un nožēlojamu ceļinieku, līgani slīdēja pretī, pazemīgi noliecās un nozuda aiz muguras, grimdams arvien zemāk un zemāk. Pēc brīža tas jau bija kļuvis tik mazs kā bērnu spēļu namiņš un līdz ar simtiem pilsētiņu un ciemu nogrimis milzīgajā kādreizējās jūras ieplakā.

Es atlaidos zem kāda ozola bijušās varenās jūras krastā un pāri nogāzē izkaisītajiem namiņiem skatījos uz ielejas pretējo krastu, uz mirdzoši baltajām, sniegotajām virsotnēm.

Grāmatu veikalā biju iegādājies senu izdevumu — Džona Iiāgenbeka «Pie Indijas klejotājiem». Kā jau īsts šādas literatūras cienītājs, es pilnīgi iegrimu grāmatā un drīz atrados Garīgas krastos, bet, atrāvis acis no lasāmvielas, domīgi pārlaidu tas apkārtējām dolomīta šķautņu virsotnēm un vasarīgi zilajām debesim. Pusstundu lasījis, sniedzos pēc jakas, ko biju nometis turpat pie galvas, bet tās tur nebija. Un visapkārt nevienas dzīvas dvēseles.

Tad pār mani nāca it kā apskaidrība — un es apjautu, kas būtu varējis paņemt manu jaku. Un tiešām — aiz krūmiem za]ajā kalnu pļavā ganījās trīs zirgi, bet pāris soļu no viņiem vīdēja mans gaišais apģērba gabals. Kad tuvojos zirgiem, notika tieši tas, ko jau biju gaidījis: jaunais ērzelis satvēra jaku zobos un valšķīgi skrēja ar visu prom. Tieši pāri rododendru krūmiem un zilraibajām genciānu audzēm tam sekoju. Sākām aizrautīgi spēlēt «sunīšus», pareizāk sakot, šī spēle aizrāva tikai ērzelēnu un viņa māsas. Lielākais joks bija tas, ka viņš mani pielaida sev pavisam tuvu un it kā netīšām ļāva jakai izslīdēt no zobiem, bet pēdējā mirklī atkal to satvēra un auļoja projām tā, ka brūnas zemes pikas lidoja man gar ausim.

Kā zināms, gudrākais vienmēr piekāpjas, it sevišķi, ja viņam ir īsākas kājas, turklāt to skaits ir divreiz mazāks. Tāpēc es atkal atlaidos zālē un no jauna atvēru grāmatu. Drīz vien arī kumeliņš zaudēja jebkādu interesi par spilgto jaku un, zāli plūkdams, pamazām attālinājās. Tikko viņš bija nozudis aiz biezās krūmu audzes, es, pieliecies gluži kā indiānis, žagos uz priekšu un pēc pāris ātriem lēcieniem atkal biju atguvis savu īpašumu.

Jūs jautāsiet, kā es varēju zināt, ka tieši zirgs ir aizstiepis manu vējjaku. Jāatzīst, ka tā bija dīvaina sagadīšanās, kā tas dažkārt notiek; tieši tajā brīdī Hāgenbeka grāmatā lasīju par trim Sumatras ponijiem, kuri ganījušies kopā ar indiešu aitām:

«Aitām katru gadu atskrēja jēri, un jaunā paaudze draiskojās turpat lielajiem pa vidu. Jēru amizantie lēcieni nez kāpēc ļoti bija iepatikušies mazajam ponijam — ērzelitim, jo tas zibensātri piedrāzās pie baltā kamoliņa, ar zobiem satvēra to aiz muguras un pastiepa dažus soļus uz priekšu, bet jēra māte, satraukti blēdama, skrēja abiem pakaļ. Mazajam ērzelēnam bija ļoti iepatikušies gaiši priekšmeti. Stundām ilgi viņš varēja aizrautīgi spēlēties ar baltu papīra lapu un, tā kā viņš mēdza noraut no veļasauklas zirgupuiša izmazgātos kreklus, aizstiept tos kaut kur sāņus un atstāt, tad ar savu rīcību dzina nabaga cilvēku vai izmisumā. Kādu dienu ponijs ar gluži nevainīgu izskatu piegāja pie bērna ratiņiem, jaunajai māmiņai jāva sevi pacienāt ar cukuru, bet mazulim, kas no prieka skaļi gavilēja, ļāva sevi paglaudīt. Negaidot viņš ar zibenīgu- tvērienu sagrāba zobos spilvenu zem bērna galvas, izrāva un lepni auļoja ar visu prom. Atņemt mazajam zaglēnam laupījumu izdevās ar lielām piliem, bet, tikko spilvens bija nolikts atpakaļ ratiņos, ērze- lēns bija klāt un to atkal izrāva.»

Es aplūkoju uzmanīgāk glītos zirgus, kuri ganījās netālu no manis un kuri šeit, kalnos, bija izāzējuši mani līdzīgā veidā, kā tikko biju lasījis grāmatā. Tie bija sarkanbrūni, patiesībā diezgan nelieli dzīvnieki. Un pēkšņi man kļuva skaidrs, kāpēc tie šķiet tik pazīstami: tieši tādus, tikai ar raibiem spalvu pušķiem uz galvas, pirms gada biju redzējis cirkā spožo prožektoru gaismā! Tie ir tā saucamie haflingi — mazi, neievērojami darba zirdziņi, kurus toreiz slavenais cirks pirmo reizi demonstrēja dižciltīgo arābu rikšotāju vai sniegbalto lipicāniešu vietā.

Es taču pašlaik atrodos Dienvidtirolē — šo zirgu dzimtenē; pēdējos divdesmit gados tie no šejienes izvesti ne tikai cirku vajadzībām, bet arī ieaudzēšanai dažādos citos Vidusciropas kalnu un pat līdzenumu rajonos. Mazajiem zirdziņiem, kuriem skausta augstums vidēji nepārsniedz 1,55 metrus, ir sava īpatnēja vēsture. Viņu dzimtene ir augstkalnu apgabals starp Zārntāli un Ectāli ziemeļrietumos no Bocencs, kur līdz daudziem ciemiem un mājām var nokļūt vienīgi kājām pa šaurām, stāvām kalnu takām. Šejieniešus, spēcīgos Zārntāles zemniekus, kuru sejas atgādina kokgriezumus, bija ievērojuši arī kinorežisori, un dažā labā filmā mēs esam redzējuši viņus blakus savām tiroliešu mājām.

So kalniešu zirgi te, augšā, bija vēl bezbailīgāki, ar vēl drošāku soli pa klinšaino kalnu šķautnēm nekā viņu saimnieki un zirgu eksistences apstākļi bija vēl pieticīgāki un trūcīgāki nekā saimniekam. Arī šodien te ir daudz zirdziņu, kuri visā savā mūžā nav redzējuši nevienu auzu graudu, bet pārtikuši tikai no smaržīgā Alpu pļavu siena.

Laimīgs gadījums, kāds lopkopja dzīvē notiek tikai vienu reizi desmit vai pat simt gados, saveda kopā piecus gadus veco dižciltīgo arābu rikšotāju ērzeli El-Be- dāvi XII ar Tiroles zemnieka ķēvi. Un tā 1874. gadā skaistajā Tirolē nāca pasaulē sarkanbrūns kumeļš ar tumšas krāsas joslu pār visu muguru. Viņu nosauca par

Foliju, un visi tagadējie liaflingi ir ši slavenā ciltstēva pēcteči. Apskatot pašreiz esošo šīs šķirnes vaislas ērzeļu ciltskoku, atklājas, ka ne mazāk par divi simti četrdesmit vaisliniekiem ir ievērojamā Folija mazdēli un mazmaz- dēli. Divi viņa dēli bija padevušies sevišķi skaisti; vienu no tiem, vārdā Hafiings, tā vērtīgo pēcnācēju dēļ Austrijas valsts divas reizes atpirka no zirga saimnieka, un vēl divdesmit trīs gadu vecumā, būdams jau «sirms», ērzelis Steiermarkas zirgaudzētavā «Kalvanga» gādāja, lai pasaulē nāktu izturīgie liaflingi. Izmantojot citus arābu šķirnes ērzeļus, enerģiskie Tiroles zirgaudzētāji vēlāk atkārtoja krustošanas mēģinājumus, kas tik veiksmīgi bija izdevušies ar El-Bedāvi, bet, tāpat kā Mocarta vecākiem starp visiem viņu bērniem bija tikai viens Volfgangs Amadcjs, iegūt otru Foliju vairs neizdevās.

Krustošanās starp pašiem haflingiem notiek ārkārtīgi plaši. Ja zirgi no paaudzes uz paaudzi tomēr paliek tikpat spēcīgi, veselīgi un izturīgi, tas izskaidrojams ar viņu dzimtenes skarbo klimatu, kuros viss vājais iet bojā, notiek nežēlīga dabiskā izlase. Zemniekiem pārdzenot zirgus uz vasaras ganibām Alpos divtūkstoš metru augstumā, ceļš bieži vien ir jāatrok, lai tiktu cauri dziļajam sniegam. Rētijas Alpi, kas pa lielākajai daļai atrodas Šveicē, ir tik nepieejami, ka ganībām izmantojami vienīgi Austrijas pusē. Vētras, sniegputeņa vai krusas laikā dzīvniekiem nav kur paslēpties, tāpēc nereti sniegā līdzās zirgiem atrod nosalušus telēnus un aitas. Seit izdzīvo tikai stiprie un veselie dzīvnieki. Ne jau velti haflingu šķirnes kumeļiem kalnos ir bieza, sprogaina vilna un mātes tos baro ar pienu līdz sešu mēnešu vecumam.

Mazos zirgus saukt par haflingiem ir gluži tādas pašas tiesības, kā Tilzītes sieru saukt tieši par Tilzītes sieru (būdams šajā pilsētā, apvaicājos par to kādam policistam un saņēmu atbildi, ka šeit neesot nevienas siera darītavas). Gluži tāpat pirms gadiem divdesmit par zemnieku kopienu Haflingu, kura atrodas augstu kalnos un kuras baznīcas tornis paceļas pār Merāno, rakstīja kāds zirgu speciālists: «Nav ne mazāko pazīmju, ka tur nodarbotos ar zirgkopību, un vispār tur ir ļoti maz zirgu.»

Kaut arī šo zirgu nosaukums nav visai pamatots, tomēr viņi ir izpelnījušies pilnīgi pamatotu slavu kā krietni alpīnisti, kas ar simt piecdesmit kilogramu smagu kravu uz muguras spēj uzrāpties kalnos tūkstoš divtūkstoš metru augstumā.

Nākamajā dienā aizņēmos no kāda zemnieka haflingu šķirnes ķēvīti un izjāju ar to apskatīt Alpus. Dažu labu reizi bailēs gribējās aizmiegt acis, kad zirdziņš, viegli šūpodamies, uzmanīgi rāpās lejup pa neiedomājami stāvām, plaisu sašķeltām, līdz spīdumam nogludinātām klinšu taciņām vai arī nesatricināmā mierā spēra soļus, ejot pa galvu reibinoši augstas klints pašu malu. Bet zirgi taču ir stepes dzīvnieki, tāpēc vēl jo vairāk apbrīnojama ir viņu drošā izturēšanās augstu kalnos. Pazīstamais Tibetas pētnieks Filhners reiz neviļus kļuva par interesanta «izmēģinājuma» dalibnieku. Zirgs, ar kuru viņš jāja, uz apledojušas nogāzes paklupa. Viņi abi sāka slīdēt uz bezdibeņa pusi, līdz Filhneram izdevās iecirst ledū savu dunci. Zirgs, kas nāves bailēs ar zobiem bija ieķēries zinātnieka mētelī, gulēja pilnīgi nekustīgi, it kā zinādams: mazākā kustība var būt par iemeslu, lai atkal sāktos lejupslīde. Viņš nekustējās arī pa to laiku, kamēr Filhners sēja pie viņa iemauktiem virvi. Līdzko zinātnieks, pats nokļuvis drošā vietā, sāka vilkt aiz virves, zirgs acumirklī pielēca kājās un, kaut arī slīdēja un klupa, tomēr laimīgi tika prom no apledojušās kraujas.

DZEGUZES BĒRNS

Cilvēkiem par dzeguzi ir visai atšķirīgas domas. Vieni uzskata, ka šajā putnā iemiesojies pats nelabais ar zirga kāju un govs asti,[8] otri — ka tas nes lielu laimi. Bieži vien dzeguzei jābūt par tiesnesi, no kura gaidām labvēlīgu spriedumu.

Tikko pavasarī pirmo reizi mežā atskan dzeguzes balss, mēs neviļus izsakām savu lielāko vēlēšanos un sākam ātri skaitīt līdzi viņas «ku-kū», lai uzzinātu, cik gadu mums lemts vēl dzīvot šai pasaulē. Un, tā kā esam pieraduši vienmēr rūpēties par savu labklājību, pataustām kabatā arī pēdējās monētas, cerot ar šādu nelielu viltību panākt, lai mums visu gadu netrūktu naudas. Bet pirms četrsimt gadiem dzeguze palīdzējusi cīnīties arī pret blusām! Vecā «Kustoņu grāmatā» rakstīts, ka, izdzirdot dzeguzes balsi, ar labo kāju uz zemes žigli jāapvelk riņķis, lai neviena blusa tev netiktu klāt… Taču visi šie jautājumi vairāk attiecas uz cilvēkiem, kas interesējas par tautas ticējumiem, nekā uz dzīvnieku draugiem. Tomēr arī mums, zoologiem, dzeguze vēl līdz šai dienai daudzējādā ziņā ir neatminēta mīkla. Kaut vai, piemēram, tāds jautājums: kad patiesibā dzeguzes guļ? Pavasarī līdz vēlai tumsai, līdz pulksten vienpadsmitiem, mežā dzirdami viņu saucieni, ko laiku pa laikam pārtrauc pūces brēcieni, bet ap vieniem nakti dzeguzes jau atkal ir kājās.

Ornitologi ir izpētījuši, kādam jābūt gaismas stiprumam, lai putni pamostos un sāktu dziedāt. Dažādu dziedātājputnu pārstāvjiem tas ir atšķirīgs. Izrādās, ka pats trauslākais miegs ir meža strazdam un sarkanrīklītei. Tie pamostas, ja gaismas stiprums ir 0,5 lūmeni (viens lū- mens ir gaismas daudzums, ko izstaro viena svece viena metra attālumā). Tūlīt aiz šiem putniem seko dzeguze, kura pamostas, ja gaisma ir vienu lūrnenu liela. Gaismai jābūt četrreiz stiprākai, lai pamostos vālodze un meln- gnlvas ķauķis; žubītei vajadzīgi divpadsmit lūmeni, bet zaļžubilei simt lūmenu!

Iemīlējies dzeguzes tēviņš ir neatlaidīgs bļauris. Viņš paceļ asti slīpi uz augšu, nedaudz izpleš spārnus, piepūš pakakli un sauc savus «ku-kū» uz visām pusēm dažkārt pat sešdesmit septiņdesmit reižu no vietas. Viņa saucieni dīvaini, mulsinoši ietekmē sīkos putniņus: tie no augstuma metas lejup uz dzeguzi, sit ar spārniem, riņķo ap dzeguzes galvu un cenšas tai ieknābt. Dzeguzei ir krietni jāpapūlas, lai tiktu vaļā no mazajiem agresoriem; aizsmakušā balsī šņācot, putns atvaira uzbrukumus. Līdzko pēc viņa saucieniem parādās dzeguzes mātīte, tūlīt sākas traka pakaļdzīšanās, kurā reizēm piedalās pat divi trīs tēviņi. Pēc labākajām dzegužu tradīcijām mātītei nav aizliegts aplaimot vairākus tēviņus pēc kartas. Laulības saites šiem savādajiem putniem vispār nepastāv. Reizēm kāds tēviņš nolūko meža iecirkni, kur apmetušās četras piecas mātītes, un gūst piekrišanu pie visām, bet ir arī gadījumi, kad dzeguzes mātīte pārmaiņus apciemo divus tēviņus viņu īpašumos.

Dzeguzes mātīte nespēj izdot tās skaņas, ko sauc par kūkošanu un kas vēsta, cik gadu klausītājam vēl atlicis dzīvot; tas ir pa spēkam vienīgi tēviņiem. Mātītes sauciens ir steidzīgais «vik-vik-vik». Tomēr iemīlējušos tēviņu var pievilināt ar viņa paša saucienu. Lai tēviņu pieaicinātu, nepietiek, protams, ar to vien, ka cilvēks vienkārši sauc «ku-kū», bet mums pēc iespējas dabiskāk jāatdarina šis viņa aicinājuma sauciens. Tad tēviņš iedomājas, ka tuvojas kādam no nīstajiem sāncenšiem.

Sīkajiem putniņiem ir pamatots iemesls dusmoties uz dzeguzi, jo viņi, kā zināms, ir spiesti būt par audžuvecākiem dzeguzes pamestajiem bērniem — bēdīgi slavenajiem dzeguzēniem. Ir simt sešdesmit divas putnu sugas, kuras dzeguzes «aplaimo» ar savām olām, — gan mazītiņo zeltgalvīti, gan arī lielās ūbeles un lauku baložus. Pieaugusi dzeguze sver apmēram tikpat, cik melnais meža strazds, tātad aptuveni simt gramu. Tomēr viņa dēj olas, kas nav lielākas par zvirbuļa olu un sver tikai trīs gramus, turpretī melnā meža strazda uu citu tada paša lieluma putnu olu svars ir astoņi grami. Tik mazu olu dēšana nav bez pamata, jo dzeguze ar savu dējurau «aplaimo» galvenokārt sīkos putniņus. Tie nebūt nav sajūsmināti par dzeguzes nekaunīgo ielaušanos savā ligzdā un aizstāv to izmisīgi un neatlaidīgi. Tāpēc dzeguziene nemaz neilgojas sastapt ligzdas saimnieku mājās. Huligāniskajā olu iedēšanā svešā ligzdā dzeguzes mātītei dažkārt palīdz arī tēviņi: ar saviem «ku-kū» saucieniem viņi cenšas pievērst sev mazo, saniknoto, nemitīgi uzbrūkošo vecāku uzmanību, bet mātīte pa to laiku zagšus pievieno savu olu likumīgo ligzdas saimnieku dējumam. Si paša iemesla dēļ dzeguzes mātite atšķirībā no mazajiem putniem cenšas dēt nevis no rīta, bet pēcpusdienā, kad iespējas atrast tukšu ligzdu ir vislielākās. Ar dēšanu dzeguze pārak nesteidzas, jo nav taču paredzēts, ka visas viņas olas tiks perētas vienkopus — vienā ligzdā, kā tas ir citiem putniem. Apmēram pēc katrām divām dienām dzeguze veselu stundu, dažkārt pat trīs stundas sastingst nekustīgā pozā netālu no izraudzītās svešās ligzdas, nogaida izdevīgu brīdi, kad tā ir tukša, pielido pie tās, satver knābī vienu olu no perēkļa, steigšus iedēj tur savējo un aizlido ar nolaupīto trofeju knābī. Nočiepto olu dzeguze vēlāk parasti apēd. Lai to norītu, putnam knābis jāpaceļ gandrīz vertikāli gaisā. Novērojot dzeguzi šādā brīdī, redzams, ka viņai ir krietni jāpiepūlas, lai olu dabūtu iekšā.

Zinātnieki ilgi strīdējās, kā dzeguzei izdodas iedēt olu perēkļos tiem putniem, kuri vij ligzdas koku dobumos. Viņai taču nav iespējams tur iespraukties. Tagad pēc daudziem novērojumiem atklājies, ka dzeguze, ja nepieciešams, izdēj olu uz zemes, bet pēc tam, satvērusi knābī, ielaiž to dobumā. Dažreiz vienā ligzdā atrod uzreiz divas vai pat trīs un četras dzeguzes olas, taču tās vienmēr ir dažādu mātīšu dējums. Ja audžuvecāki laikus nepamana tik lielu krāpšanu, vēlāk, kā mēs paši redzēsim, pēc mazuļu izšķilšanās ligzdā notiks īsta traģēdija.

Dzeguzes olu izskats var būt visai dažāds, un atšķirt tās no pašu ligzdas īpašnieku olām reizēm spēj tikai speciālisti. Vienīgi pacephša, pcļkājītes un lapu ķauķa olas ir citādas, un šo putniņu ligzdās dzeguzes dējums acīm redzami atšķiras no pašu saimnieku dējuma. Taču pacep- liši un lapu ķauķi ir pārāk mazi un nespēcīgi, lai izgrūstu svešinieces no sava ļoti dziļā perēkļa. Bet, kāpēc peļkājīte ļauj sevi apmānīt un neprotestē pret viltojumu, to nav izdevies noskaidrot vēl līdz šai dienai. Vispār jāpiebilst, ka tikai tās putnu sugas, kurām nav nekādas saskares ar dzeguzi, ir labvēlīgas un iecietīgas pret svešām olām. Tieši tāpēc tik viegli vistām var pielikt zoss olas; tās labprāt tup ari uz ģipša olām vai pat uz kartupeļiem. Ir bijuši pat gadījumi, kad gulbji mēģinājuši izperēt alus pudeles. Mazie putniņi savu dējumu aplūko un pārbauda ļoti uzmanīgi, lai gan tik sīkas atšķirības pazīmes kā cilvēks tic nespēj saskatīt. Pilnīgi iespējams, ka mazie putniņi arī nemaz skaidri nezina, kādām jābūt viņu pašu olām, bet vairāk skatās, lai visas olas perēklī būtu vienādas.

Kāds ornitologs reiz izdarīja šādu eksperimentu ar dārzu ķauķi: viņš izņēma no tā ligzdas visas olas, un vietā šis «ļaundaris» ielika tikpat daudz gaišā ķauķa olu. Izdējis savu nākamo olu, piemānītais dārzu ķauķis atklāja, ka tā atšķiras no visām pārējām, un, ilgi nedomādams, izmeta to no ligzdas, bet pats nosēdās, lai perētu svešas olas. No tā jāsecina, ka dārzu ķauķis savu olu uzskatīja par svešu, jo tā pēc krāsas un formas atšķīrās no pārējām!

Redzot mazos putniņus vijam ligzdu, dzegužmāti pārņem neatvairāma vēlēšanās dēt. Viņa cenšas iedēt savas olas tieši tādā tikko uzbūvētā ligzdā, kurā saimnieks vēl nav beidzis sadēt visas olas un sācis perēt, jo var gadīties, ka pilnā ligzdā olas ir jau sāktas perēt un tad dze- guzēns var nākt pasaulē par vēlu. Tāpēc dzeguze uzmanīgi vēro nolūkotā upura rīcību, lai zinātu, vai ligzda drīz būs pabeigta, un nepalaistu garām olu dēšanas sākumu. Sajā laikā tās kļūst visai nekautrīgas un, meklējot piemērotas ligzdas, ielido pat zem nojumēm un siena šķūņos. Dzeguzes aizlido arī uz kalniem, kad vēlā vasarā tur dzīvojošie mazie putniņi sāk perēt. Ir novēroti tādi gadījumi, kad dzeguze tīšām izjauc veco ligzdu, lai piespiestu tās īpašnieku vīt jaunu.

Interesants ir arī .jautājums, vai dzeguze pēc savas vē- iēšanās var izdēt gan gaišzilas olas, kas piemērotas rudā eriekiņa ligzdai, gan baltas ar svītriņām apaļajā galā, kādas nepieciešamas acīgās niedru stērstes apmānīšanai, gan lāsumainas — dārzu ķauķim. Lai gan dzeguzes dzīve un paradumi ir diezgan brīnumaini, tomēr, runājot par izdētās olas krāsu, nekādi brīnumi nav iespējami. Ja dze- gužmāte pati kādreiz izšķīlusies no zilas olas, arī viņa dēs tādas krāsas oliņas un aplaimos ar tām rudā eriekiņa ligzdu. Vienīgi, ja dzegužmāte nespēs sameklēt pietiekami daudz eriekiņa ligzdu, dažreiz gluži vienkārši humora pēc viņa iedēs savu olu citās ligzdās, 110 kurām sašutušie īpašnieki to nekavējoties izgrūdis ārā, un krītot tā sašķīdīs pret zemi.

Noskaidrots, ka dzeguzes, lai gan ir visai līdzīgas pēc ārējā izskata, iedalās dažādās rasēs, kas iedēj savas olas tikai noteiktas putnu sugas ligzdās. Ja tā nebūtu un dzeguzes iedētu olas, teiksim, vienīgi rudo eriekiņu ligzdās, šiem nelaimīgajiem ligzdu īpašniekiem būtu jāperē tikai dzeguzēni un viņi paši drīz vien pavisam izmirtu. Mazajiem dziedātājputniņiem tā ir laime, ka dzeguzes neatzīst monogāmiju, bet par labāku uzskata «brīvo mīlestību». Tāpēc dažādu rasu dzegužu tēviņi un mātītes tik ļoti sakrustojas, ka vienā un tai pašā apvidū tiek izdētas visdažādāko nokrāsu olas, kas daudzmaz samērīgi nonāk dažādu dziedātājputnu ligzdās. Ja tomēr kādā rajonā dzīvo dzeguzes, kas «specializējušās» iedēt olas vienīgi niedru ķauķa ligzdā, tad šiem nabaga putniņiem var klāties bēdīgi.

Tāds gadījums tika novērots kādā nelielā ezerā. Tas notika 1919. gadā, kad niedru ķauķi izperēja desmit pašu bērnus un četrus dzeguzēnus. Nākamajā perējumā pēc gada bija deviņi ķauķēni, bet dzeguzēnu skaits pieaudzis līdz sešiem. 1922. gadā šo putnu mazuļu saimē bija tikai trīs pašu bērni, turpretī svešo cāļu skaits perējumā bija pieaudzis jau līdz astoņiem, un 1925. gadā situācija bija tāda, ka vienā ķauķu perējumā bija tikai viens pats ķauķēns, turpretī septiņās citās ligzdās tupēja vienīgi dzeguzēni, kas badīgi atplestām mutēm gaidīja barību. Šis gadījums liecināja, ka atsevišķā rajonā dzeguzes vainas dēļ var tikt iznīcināta kāda putnu suga.

Protams, galu galā aizies bojā ,arī pati šī dzegužu rase, kura bija «specializējusies» dēt olas niedru ķauķa ligzdās. Līdzīgs gadījums ir noticis pie Migeīezera netālu no Berlīnes: tā apkaimē pēdējos gados pavisam izzudušas dzeguzes, kurč\s pirms tam savu pēcnācēju izaudzēšanai bija izraudzījušas dārzu ķauķu ligzdas. Te saglabājušās vienīgi tās dzeguzes, kas iecienījušas niedru ķauķu perēkļus, kuru dējumā vēl līdz šim laikam ir atrodamas svešas olas.

Tagad jāatzīst, ka slepus iedēt olu svešā ligzdā nav nemaz tik viegli un vienkārši, kā agrāk uzskatīja. Parasti skaitīja vienīgi tos putnēnus, kas pēc izperēšanas patiešām izdzīvoja: neizperētās olas neņēma vērā. Patiesībā tikai sešdesmit divus procentus svešo olu audžuvecāki pieņem par savējām, turklāt apmēram trīsdesmit procentu no tām ir vanckari, kas sabojājušies perēšanas laikā. No tiem dzeguzēniem, kam izdevies laimīgi izšķilties, tikai četrdesmit trīs procenti izaug un spēj aizlidot.

Ligzdas īpašnieks parasti pārknābj nederīgās, aizdomīgās olas un, aiz čaumalas satvēris, izmet no perēkļa. Tomēr ar dzeguzes olām tas nebūt nav tik viegli izdarāms, jo daba tālredzīgi apveltījusi tās ar daudz stiprāku čaumalu nekā citu putnu olas, kas ar tām ir vienādā lielumā. Ķauķi šajā ziņā ir daudz piesardzīgāki: tie pamet apmēram septiņdesmit septiņus procentus savu ligzdu, kurās iedētas dzegužu olas, un vij ļaunus perēkļus. Rudais eriekiņš gan parasti neatsākas no audžubērniem.

Jaunais dzeguzēns izšķiļas no olas dienu vai divas dienas agrāk nekā viņa pusbrāļi un pusmāsas. Viņam ir ļoti nopietns iemesls tā rīkoties. Dzeguzes mazulis parādās šai pasaulē gluži kails, turklāt ar visai jutīgu ādu. Tāpēc jaunais brašulis ārkārtīgi slimīgi pacieš jebkuru — arī pašu vieglāko pieskārienu. Ja piedursim dzeguzēnam ar pirkstu pirmajās četrās dzīvības dienās, viņš izturēsies tā, it kā viņu bakstītu ar nokaitētām adatām. Viss līdzās esošais sagādā viņam sāpes un ciešanas. Sī iemesla dēļ vēl aklais mazulis notupjas, pie- spiežotics pie ligzdas malas, un cenšas panākt, lai blakus esošās olas vai jau izšķīlušies brālīši uzveltos viņam uz muguras. Tur dzeguzēnam ir izveidota speciāla iedobīte, kurā viņš, piepalīdzot ar spārnu stumbeņiem, upuri notur, pēc tam ar lielu piepūli nogādā līdz pašai ligzdas malai — un pēc brīža nelaimīgā ola vai putnēns pa zariem jau kūleņo zemē. Spēcīgais jaunulis kūņojas pa ligzdu uz priekšu vienīgi ar galvas palīdzību atšķirībā no saviem brālīšiem un māsiņām, kuri pārvietojas, izmisīgi vicinot spārneļus un lēkājot ar kājelēm. Ja dzeguzēns darītu tāpat kā viņi, neizturīgā audžuvecāku ligzda ātri vien sagrūtu, it sevišķi trauslais dārzu ķauķu perēklis. Nākamajās četrās dienās dzeguzēns apaug ar spalvām, un pamazām apdziest viņa savādā tieksme izgrūst citus no ligzdas, taču šajā laikā ap viņu ligzdā ir jau izveidojies tukšums. «Es nebūt neesmu pārliecināts, ka dzeguzēns to dara tīšuprāt, turklāt vēl pirmajās divās trīs savas dzīves dienās,» pagājušajā gadsimtā rakstīja ornitologs Naumanis. «Grūti noticēt, ka tāds mazs, bezpalīdzīgs radījums varētu rīkoties tik egoistiski, apzināti un ar tadu neatlaidību.»

Zoologs Heinrots tam nepiekrīt un saka: «Tad jau tikpat droši varētu apstrīdēt arī to, ka dzīvnieku mazulis zina — viņam ir jāzīž mātes piens, lai gan viņam taču nav zināms, ka piena sagremošanai nepieciešams, lai kuņģī izdalītos lumozīna ferments, pepsīns un sālsskābe …»

Gaužām bēdīga situācija rodas, ja vienā 1111 tajā pašā svešajā ligzdā iedējušas dažādas dzcgužmātes. Tad starp sīkajiem radījumiem, kas izšķīlušies no olām, sākas cīņa uz dzīvību vai nāvi. Tā beidzas tikai pēc tam, kad putnēni izgrūduši cits citu no ligzdas. Labākajā gadījumā tur paliek viens dzeguzēns. Jāpiebilst, ka dzeguzes bērns bez kādas izvēles izsviež no ligzdas visu, kas vien tur ielikts, — papīra bumbiņas un pat silto apvalku, ar kuru apsilda laboratorijā mākslīgi izperinātos dzeguzēnus.

Pēc tādiem dramatiskiem notikumiem ligzdā palikušajam dzeguzēnam turpmākajās dienās atliek tikai viens — ubagot. Sākumā viņš to dara klusēd sitis, vie- nīgi plati atpleš knābi. Un tā atkal ir saprātīga rīcība, jo viņa balss ļoti stipri atšķirtos no pārējo putnēnu čiepstēšanas, ja vien ligzdā vēl kāds būtu palicis. Bet, tiklīdz ligzda ir atbrīvota, dzeguzes bērna balss kļūst skaļa un prasīga.

Cilvēki daudz ir domājuši, kāpēc dzeguzēna audžuvecāki mierīgi noskatās, ka svešais mazulis bez žēlastības izgrūž no perēkļa viņu pašu pēcnācējus. Viņi taču varētu to pavisam noknābt, izgrūst pašu no ligzdas vai arī pamest ligzdu un atstāt dzeguzēnu likteņa varā. Taču audžuvecākiem nekas tamlīdzīgs nenāk ne prātā. Reizēm notiek tā, ka dārzu ķauķu mazulis žēli čiepst, iekāries koka staklē zem pašas ligzdas, bet māte, nepievēršot tam nekādu uzmanību, auklē dzeguzēnu. Dažkārt viņa pali knābī aiznes no ligzdas savu pēcnācēju kā nevajadzīgu lietu.

Sādu dīvainu rīcību var saprast vienīgi tad, ja skaidri zinām, ka putnu vecāki neperē bērnus tāpēc, ka viņus pārņēmusi tieksme izaudzēt sev pēcnācējus. Tas tiek darīts gluži vienkārši tāpēc, ka pati perēšana sagādā tiem ārkārtīgi lielu baudu. Tāpat notiek ar daudziem citiem dzīvniekiem un arī ar cilvēku, kas seko mīlas aicinājumam nevis tādēļ, lai radītu bērnus, bet šī aicinājuma apmierināšana sagādā viņam prieku. Putna instinktīvo tieksmi barot un izaudzināt bērnus prāvais dzeguzēns apmierina tikpat labi vai pat vēl labāk nekā putna paša sīkie mazuļi. Ir pat novēroti gadījumi, kad nebrīvē turētos dzeguzēnus pēkšņi sāk piebarot arī citu putnu sugu «pusaudži». Nelielie putniņi cītīgi stiepa barību prāvajiem, rijīgajiem dzeguzes bērniem, kas ubagoja ēdienu. Reizumis šiem sīkajiem barības nesējiem vajadzēja pat nolaisties uz sava aprūpējamā galvas, lai atnesto barību varētu iebāzt milzīgajā, plaši atplestajā knābī. Viens dzeguzēns saviem audžuvecākiem sagādā vairāk rūpju nekā seši septiņi pašu mazuļi. Lai gan audžubērns ir tik prāvs, viņš tomēr nedrīkstētu apēst vairāk kā visi pārējie kopā, jo viņa ķermenis izstaro mazāk siltuma nekā mazie putniņi. Kad dzeguzēns atstājis ligzdu, audžuvecākiem ir ērtāk sameklēt un barot viņu vienu nekā sešus septiņus pašu mazuļus, kas izsvaidīti pa krūmiem.

Mēs, cilvēki, domājam, ka dzeguzēns rīkojas ļoti nežēlīgi, nonāvējot savus ligzdas brāļus un māsas. Tomēr nedrīkst aizmirst, ka kopā ar tiem viņš nespētu izaugt. Sīļdzeguzei, kas dzīvo Spānijā un Āfrikā, nav nekāda vajadzība kļūt par slepkavu. Tā iedēj savas olas vārnu un sīļu ligzdās, un šiem prāvajiem putniem nav grūti reizē ar saviem bērniem pabarot arī dzeguzēnu. Jāatzīst, ka visām dzeguzēm nav parazītisks dzīvesveids. Amerikā, piemēram, dzīvo dzeguzes, kuru mātītes salasās vairākas kopā un vij kopēju ligzdu, kurā izaudzē pēctečus. Turpretī Dienvidamerikā ir pīles, kas savus pēcnācējus izaudzē pēc dzeguzes metodes. Sis pīles iedēj olas citu — radniecīgu piļu sugu vai pat plēsīgu putnu ligzdās. Tad gan «dzeguzēniem» — pīlēniem tūlīt pēc izšķilšanās steidzīgi vien jāatstāj audžuvecāki, jālec lejā no klints un jāmeklē patvērums kādā svešā pīļu ģimenē.

Arī kamenēm ir dažas sugas, kas, tāpat kā dzeguzes, ielaužas strādīgo un gādīgo kameņu ligzdās, bezrūpīgi dzīvo un pārtiek no tur savāktajiem krājumiem, bet savus perus atstāj darbkameņu aizbildnībā.

Taču dzeguzei ir arī labas īpašības. Viņa uzlasa un iznīcina ar indīgiem matiņiem pārklātos kaitēkļu kāpurus, kurus citi putni neaiztiek. Viņas lielais vēders ir kā piebāzts ar šiem matiņiem un izskatās kā no iekšpuses izklāts ar viinu. Tatad dzeguze, par spīti savai «netikumībai», tomēr ir noderīga mums, cilvēkiem, kas katru dzīvnieku pieraduši novērtēt praktiski, aplēšot, kāds labums 110 tā mums varētu būt.

KAS ATTAPĪGĀKS: SUNS VAI VILKS?

Runājot par dzīvniekiem un savu māju, jāatzīstas, ka tajā dzīvojis ne tikai vilks Cingizs. Pats nezinu, kāpēc tā ir iznācis — vai nu vainīgas kinosabiedrības, kas mani nemitīgi «vajājušas», vai arī pats lielais dievs Manitū, kurš vilkus mīl un dažkārt vilka izskatā klaiņo pa mežiem, ir izspēlējis ar mani tādu joku —, bet, kamēr esmu dzīvojis šajā pasaulē, manā mājā ir mituši četri vilki, daži turklāt gadiem ilgi, līdz pat šai dienai. Tas nozīmē, ka stundiņu agrāk jāatstāj mīkstie gultas pēļi, jasagatavo subprodukti, jāsacērt kauli, jāizmēž sprosti un jāieliek tajos jauni pakaiši, jāspēlē ar vilkiem «sunīši», jāglauda viņi, jāņurd — vārdu sakot, pirms stājies pie solīda cilvēka dienesta pienākumu pildīšanas, tev katru ritu ir jātēlo cirka dresētājs un zooloģiskā dārza kalpotājs. Pēc tam visu darbadienu vari izturēties pavisam cienīgi un nekas neatgādina tavu dubulto dzīvi, ja nu vienīgi varbūt kāds suns, kas ar īpašu interesi apostīs tavas bikses.

Bet dzīvnieku draugs, kas tur mājās kādu zvēru, vienalga, kādā nolūkā viņš to dara, nedrīkst aprobežoties tikai ar prieku, ko viņam sniedz saskarsme ar dzīvnieku. Mēs, cilvēki, esam neizdibināmi, paši sev neatrisināmā mīkla, bet vēl noslēpumaināki mums šķiet dzīvnieki. Tāpēc viss, ko mums izdodas uzzināt par viņiem — ko domā un jūt šie mūsu mazākie brāļi —, palīdz kaut nedaudz kliedēt mūsu pašu agrās bērnības un visas ciļvēkņ cilts bērnības tumsu.

Es jau agrāk biju eksperimentējis ar savu vilku Cin- gizu, un mēs uzstādījām zinātnē jaunu «atmiņas ilguma» rekordu, kad dzīvnieks, neizmantojot ožu, atrod gaļu, kuru pats iepriekšējā dienā ieracis zemē. Tomēr vilka atmiņa bija vājāka nekā diviem suņiem: tie atcerējās vēl pēc pusstundas vai pat pēc veselas stundas, zem kura 110 trim šķīvjiem es biju paslēpis gaļu, turpretī Čingizs sajauca šķīvjus jau pēc piecpadsmit minūtēm. Vai tas liecina, ka vilki ir cļumjāki par saviem pēctečiem — suņiem? Vai dzīvnieki pēc piejaucēšanas kļūst attapīgāki? Ja leduslaikmeta cilvēka mazuli ar burvju nūjiņu izdotos iecelt civilizētajā mūsdienu bērnu gultiņā, ģimnāzijā piebāztu viņa galvu ar latīņu un franču valodu, ar algebru un dabaszitiībām, vai tad atklātos, ka viņš ir dumjāks par saviem civilizētajiem brāļiem? Atmiņa taču nav tas pats, kas apķērība. Cilvēks, kas viegli atceras visu savu paziņu, pat veļas mazgātājas telefona numuru un ilgi patur to savā ne sevišķi piebāztajā galviņā, tomēr var būt mazāk apķērīgs nekā jebkurš no mums. Tātad mēs gribam turpināt apķērības konkursu «Vilks vai suns», kura rezultāts pagaidām ir 0:1 suņa labā, bet tagad darīsim to citādi. Uzdevums būs šāds: kurš labāk uztvers sakarību starp dažādām lietām un ātrāk orientēsies apstākļos ■— kuce Furba vai mans vilks?

Es atvedu krātiņā Inku — vecu, skaistu, tumšu Aļaskas vilkumāti — un novietoju viņu dārzā. Manai vil- cenei ir neaprēķināms raksturs: brīžam viņa var būt draudzīga un mīlīga, brīžam gatava negaidot kādam uzbrukt un, burtiski, saplosīt to gabalos. Mani viņa tomēr iemīlēja jau otrajā dienā un uz visiem laikiem, šķiet, ir ieslēgusi savā sirdī. Satiekoties mēs abi lielākoties sasveicināmies ļoti sirsnīgi.

Tātad es ņemu auklu un vienu tās galu ielieku temperamentīgās Inkas krātiņā, bet otrajā galā piesienu gabalu gaļas un novietoju to ārpusē. Vai viņa iedomāsies pavilkt aiz auklas, lai dabūtu gaļu pie sevis sprostā? Par to nevar būt nekādu šaubu! — izsauksies ikviens 110 jums. Bet, apžēlojieties, ir taču zināms par suņiem, kas miruši badā, taču nav mācējuši atrisināt šo vienkāršo uzdevumu. Nē, Inka nu gan nepieder pie tādiem: es vēl neesmu beidzis siet auklu, bet vilcene jau nepacietīgi kašā ar priekšējo ķepu, izbāzusi to caur krātiņa spraišļiem, tad viņa ar zobiem satver auklu, pievelk ēsmu pie paša sprosta un ar ķepu ierauj iekšā. Capsl — un pēc trīsdesmit sekundēm gaļas vairs nav. Kamēr es lieku sprostā auklu, kurai gaiā vēl nav piesieta gaļa, Inka to nepagodina ne ar skatienu. Tātad viņa auklu velk pie sevis, nevis lai paspēlētos, bet gan tāpēc, ka viņu vilina gaļa, kas piestiprināta otrā auklas galā. Viņa ievelk krātiņā arvien jaunus ēsmas gabalus, bet, kad es viņu negaidot gribu izāzēt ar tukšu auklu, viņa gandrīz nepaskatās uz to. Tad es iebāžu sprostā divas nūjas, vienai no tām ārējā galā uz naglas ir uzsprausts kārdinošs gaļas kumoss. Daudz nedomājot, Inka sagrābj ar zobiem pareizo nūju un velk to krātiņā, lai gan koks bieži iesprūst starp spraišļiem. īsāk sakot, no trīsdesmit četriem mēģinājumiem divdesmit divos Inka ievilka krātiņā pareizo nūju. Zinot vilcenes temperamentīgo raksturu, nav nekāds brīnums, ka reizumis viņa arī kļūdījās. Viņa ņurd un rūc un nevienam neļauj izvilkt ārā no sprosta tukšās nūjas, tikai man. Tādos gadījumos sākas traka stīvēšanās — kurš gūs virsroku; parasti uzvarētājs ir vilks. Mēs vēl neesam paguvuši gaļu piestiprināt pie nūjas, bet Inka, grozīdamās pie paša režģa, jau rauga izraut nūjas mums no rokām. Tik nepacietīga rakstura cilvēki droši vien tāpat kļūditos un satvertu nepareizo kārtiņu. Pa lielākajai daļai dzīvnieks tomēr pareizi atrisina mūsu uzdevumu; kā liecina statistika, deviņdesmit piecos procentos mūsu izmēģinājumu viņa pareizi novērtēja situāciju un darbojās mērķtiecīgi.

Kā rīkosies Katja, mana slaidā, graciozā vilcene Katja, kam atļauts gulēt pie manis istabā, kas pieradusi braukt ar mani tramvajā un pret cilvēkiem, sevišķi bērniem, izturas mīlīgi ka eņģelis, bet pret suņiem un citiem vilkiem — nekaunīgi kā pats velns? Arī pēc deviņiem mēnešiem, kopš viņa atrodas pie mums, vilcene izturas vēl tik bailīgi un pazemīgi, ka varētu domāt: viņa ir bieži iekaustīta.

Katja manas nūjas ar uzsprausto ēsmu nemaz neievēro, kaut gan esmu parūpējies, lai viņai būtu patiešām vilka apetīte. Tikai pēc tam, kad pats esmu attālinājies metrus divdesmit no sprosta, viņa sāk «strādāt». Jā, reizēm esmu spiests noslepties vai pat aiziet pavisam un ar lauka binokli novērot vilku pa mājas logu. Katja vēl nevienu reizi nav saķērusi nūju ar zobiem, kā to dara citi vilki, viņa vienmēr ierauš nūju sprostā ar priekšķepām. No piecdesmit četriem mēģinājumiem trīsdesmit četras reizes Katja ir ievilkusi pie sevis pareizo nūju; no visiem trim vilkiem viņa ir bijusi visuzmanīgākā. Tieši no šī pazemīgā dzīvnieka es to vismazāk biju gaidījis, uu tā ir liecība, cik viegli var kļūdīties, ja dzīvnieku novērtē tikai pēc tā, cik viņš saimniekam ir piekļāvīgs.

Turpretī Lipss — trīs gadus vecais Leipcigas zooloģiskā dārza vilku vaislas tēviņš ar dzintardzeltenajām acīm un baismīga vilkača lielo, pinkaino galvu, bet ar veca jūras kotika zelta sirdi — no četrdesmit astoņiem mēģinājumiem trīsdesmit reižu ievilka sprostā pareizo nūju un astoņpadsmit reizes kļūdījās. Viņš strādāja ar ķepām un ar zobiem. Reiz notika pat tā, ka ar priekškājām viņš bija uzkāpis uz nūjas un šādā stāvoklī, protams, gluži veltīgi pūlējās ar zobiem ievilkt, koku pie sevis sprostā. Tas izskatījās ārkārtīgi muļķīgi. Es ne- smējos, jo īstajā reizē atcerējos, ka arī pats reiz gribēju pacelt zaru, uz kura biju uzkāpis.

Bet Furba — mīlīgā «suņu salona» lišķe — uzvarēja visus manus skaistos vilkus. Sākumā viņa nelikās ne zinis par gaļu un nūjām, lai gan visu iepriekšējo dienu bija gavējusi. Pat tad, ja viņas badošanās laiks tika pagarināts, viņa pavisam vienaldzīgi sēdēja sprosta kaktā, un man vajadzēja viņu atkal un atkal ar dažādām viltībām un pierunāšanu uzmundrināt. Sākumā Furba sēž uz pakaļkājām, priekšķepas pacēlusi augšā, tad dejo uz pakaļkājām, kā līdz šim pieradusi noskaņot viesus pie galda savā labā, vai arī apsēžas, paceļ priekšķepas un, saliekot tās kopā, it kā lūdzas: «Dodiet, lūdzu, sunītim!» Taču es esmu nepielūdzams un pagriežos, lai ietu prom. Un — paskat tik! — Furba gluži labi zina, kas viņai darāms. Arī viņa «strādā» tikai ar ķepām, neizmantojot zobus, gluži tāpat kā Katja.

Tagad lai Valdmanis — cienīgais taksis, kas mūs bieži apciemo, — rāda, ko viņš spēj. Viņš jau agrāk mums ir pierādījis, ka viņa atmiņa ir labāka nekā vilkiem. Taču šoreiz Valdmanis ir aizvainots, ka es viņu ieslēdzu krātiņā, kur turklāt tik pretīgi smird pēc vilkiem. Lai gan viņa vēders kurkst, viņš ievelkas kaktiņā, un ne lūgšana, ne bāršanās nespēj pieveikt takša iecirtību. Uz ēsmu viņš pat nepaskatās. Bet, kad es nopūzdamies atveru durvis, viņš mierīgi apskrien apkārt krātiņam, metas taisnā ceļā pie gaļas gabala, sagrābj to ar zobiem un, asti luncinādams, teciņus dodas uz māju.

Jā, mēs ari bez viņa zinām: šajā sacensību raundā «Kas attapīgāks — suns vai vilks?» vilki ir zaudējuši, Uz vienu nepareizu uzdevuma atrisinājumu vilkiem iznāk 1,81, bet suņiem — 2,13 pareizie atrisinājumi.

PŪKPĪLES

Kopenhāgenā kādā veikalā iepretī rātsnamam reiz ieraudzīju segas un dažādus silditājus, kas izskatījās it kā pagatavoti no vissmalkākās un vismīkstākās kažokādas. Paņemot šīs mantas rokā, izrādījās, ka tās ir vieglas, vieglas — kā pūkas. Tās patiešām arī bija pūkas, īstas pūkplļu dūnas. Ir lietas ar visai ikdienišķiem, viegli izrunājamiem nosaukumiem, lietas, kuras bieži minētas dažados notikumos, atgadījumos un pasakās, bet par kurām, patiesību sakot, mēs nemaz nezinām, kādas tās izskatās. Kaut vai, piemēram, ambra un mus- kuss; šie nosaukumi parasti tiek minēti, runājot par «arābu smaržām», tomēr lielākajai daļai cilvēku šīs smaržas ir pilnīgi nepazīstamas. Pie šādām lietām pieder ari pūkplļu dūnas. Tajās var iegrimt kā pasaku princese, kura nevarēja aizmigt, guļot uz zirņa. Dūnas ir vismīkstākās no pašām mīkstākajām lietām, ko mēs zinām. Taču es tādu mantu vēl nebiju turējis rokās, un tādēļ nopirku sev kafijkannas sildītāju, kas bija pagatavots no pūkpīļu dūnām. Kafija tajā saglabājas pavisam karsta, tā ka ari viesim, kas ieradies pats pēdējais, šķiet: kafija ir tikko vārīta speciāli viņam.

Ja cilvēkam pieder tik labs kafijas sildītājs, viņam gluži dabiski rodas jautājums: kāds izskatās putns, ko sauc par pūkpīli? Apskatīt to dzīvu tik viegli un vienkārši nemaz nav iespējams, lai gan mūsu planētas ziemeļu apgabalos mīt droši vien vairāki tūkstoši šo putnu. Pūkpīles ligzdo Anglijas piekrastē, Ziltcs, Bornholmas un Pinas salās, dažkārt tās iemaldās un nokļūst arī līdz Vidusvācijai. Taču zooloģiskajos dārzos tās ir retas iemītnieces. Jau Brēms rakstīja: «Seit viņas regulāri inirst vasaras vidū, parasti tajā laikā, kad sākas spalvu mešana. Par viņu pavairošanu būros nav ko domāt.» Taču tāds uzskats par daudziem dzīvniekiem pēdējā laikā ir krasi mainījies, un to veicinājusi mūsu zvērudārzu kopēju sirsnīgā un rūpīgā izturēšanās pret dzīvniekiem. Berlīnes zooloģiskā dārza dīķī, tieši blakus akvārijam, pūkpīles dzīvojušas gadiem ilgi. Un ne tikai dzīvojušas, bet vienmēr devušas arī pēcnācējus. Te gan jāpiebilst: pūkpīlēm bija veicies tādā ziņā, ka tieši viņām blakus, akvārija ēkas otrajā stāvā, toreiz dzīvoja pats ievērojamākais Vācijas putnu pētnieks Oskars Heinrots, kas katru dienu pats viņas baroja. Dabiskos apstākļos jūrā tās pārtiek galvenokārt no jūras ēdamgliemenēm (mī- dijām), kā arī no jūraszvaigznērn un sīkiem krabjiem, bet zooloģiskajā dārzā samierinājās ar maizi, cepumiem un sagrieztiem zivju gabaliņiem. Taču pēc vairākiem gadiem šo putnu galva bija ieguvusi pavisam citu formu. Kā jau visiem jūrasputniern, arī pūkpīlēm virs acīm atrodas lieli deguna dziedzeri, kuru izdalījumi aizsargā gļotādu pret sāļā jūras ūdens izraisītajiem kairinājumiem. Turot putnus nebrīvē baseinos ar saldūdeni, šie deguna dziedzeri pakāpeniski samazinās un galu galā kļūst pavisam niecīgi. Lai iegūtu gliemenes, pūkpīlēm jūrā jāienirst simt astoņdesmit metru, kā apgalvo Feildens. Man šķiet, ka šāds novērojums ir neprecīzs. Devārs, kas bija novērojis pūkpiļu ieniršanu vairāk nekā trīssimt reižu, raksta, ka putni zem ūdens parasti neuzkavējas ilgāk par pusminūti un nekad neienirst dziļāk par pieciem metriem.

Pie Grenlandes pūkpīļu bija tik ārkārtīgi daudz, ka tajās vietās, kur atrodami sevišķi bagātīgi barības krājumi, putni, burtiski, pārklāja jūru vairākus kvadrātkilometrus lielā platībā. Putniem par nelaimi, cilvēkam iepatikās ne tikai skaistās, siltās dūnas, bet sevišķi iegaršojās viņu olas. Tāpēc iedzīvotāji daudzās ziemeļu piekrastēs, piemēram, dažos Grenlandes rajonos, sarīkoja pūkpīļu ligzdošanas kolonijās īstus grautiņus. Vienā gadā vien no Dienvidgrenlandes tika izvestas vairāk nekā divtūkstoš kilogramu pūku; viens kilograms dunu pat tālu ziemeļos maksā lielu naudu, piemēram, Norvēģijā — četrdesmit markas. Kad sākas olu dēšana, pūkpīles bez žēlastības noplūc sev no vēdera veselu kaudzi silto spalvu. Tomēr, lai iegūtu vienu kilogramu dūnu, jāizjauc vismaz divdesmit četras ligzdas. Tātad, lai varētu izvest un pārdot divus tūkstošus kilogramu pūku, bija jāaplaupa vairāk nekā simttūkstoš pukpīļu ligzdu; reizē ar dūnām tika paņemtas arī olas. Atstājot ligzdu, pīles rūpīgi pārklāj

dējumu ar dūnām. Labi vēl, ka tā saucamās dzīvās pūkas, kuras putns pats sev izplūcis, maksā dārgāk nekā taukainās «mirušās pūkas», kas iegūtas no nošautajiem putniem. Dūnas ir tik vieglas un mīkstas, ka viss veselas ligzdas krājums ir saspiežams vienā saujā. Roku atlaižot, tās atkal izplešas un ieņem sākotnējo tilpumu. Ja pūk- pīli no ligzdas aizbaida, putns pirms aizlidošanas ap- smidzina olas ar saviem pretīgi smirdošajiem izkārnījumiem. Profesors Lēdens, kas ilgus gadus dzīvojis kopā ar eskimosiem, stāsta, ka viņš pats un viņa pavadoņi, savācot ligzdas, piedevām saņēmuši šādus lādiņus ari vēl uz galvas no gaisa. Eskimosus notikušais nav sevišķi satraucis, viņi saplūkuši viršu kušķi, ar kuru noslaucīties pašiem un notīrīt iegūtās olas. Kā stāsta Lēdens, viņi nav noniecinājuši arī aizperētās olas: labprāt izvārījuši cāli ar visu čaumalu un apēduši.

Tur, kur vietējie iedzīvotāji tik bezjēdzīgi aplaupīja un nogalināja pūkpiles, viņi paši drīz vien bija spiesti atzīt, ka iznīcinājuši savu pastāvīgo ienākumu avotu. Kur agrāk bija ligzdojušas desmitiem tūkstošu pūkpīju, vēlāk bija vairs tikai daži simti, kā, piemēram, Spicbergenā. Tādēļ šiem putniem sāka izveidot mākslīgas ligzdošanas vielas: piekrastes smiltis atstāja vecas kastes vai akmeņus, virs kuriem uzlika dēļus, lai putniem būtu ērtāk iekārtot ligzdu. Kur par pūkpīlēm tā gādāja, tās reizēm tika gandrīz vai piejaucētas. Dažas nemaz nenokāpa no olām, kad cilvēks pienāca viņām klāt, vienīgi piespieda galvu pie ligzdas un nedaudz izpleta spārnus.

Ja ligzdošanas vieta atrodas tālu no jūras, pūkpīļu mazuļiem ceļā uz ūdeni draud sevišķi lielas briesmas nokļūt laupītājkaiju nagos. Tādos gadījumos gadīgais piekrastes īpašnieks bieži vien saliek pīlēnus grozā un nes visu mazo radījumu pulku uz jūru, bet viņam aiz muguras gāzelēdamās bailīgi steidzas mazuļu māte. Taču arī pie jūras putnēni nav drošība: te nereti atlido lielās mclnspārnu ka i j as, sa grābj kādu no mazuļiem, sadauza to pret akmeni un norij ar visām spalvām un iekšām. Pret šiem nekaunīgajiem laupītājiem pūkpiles ir izveidojušas kaut ko līdzīgu kolektīvai aizsardzībai. Tikko mclnspārnu kaijas sāk planēt virs viņām, visi putni — kā pīļmātes, tā pīļtēviņi — ūdenī saspiežas cieši kopā, paslēpjot bariņa vidū mazuļus, tā ka tie vispār vairs nav redzami. Pieaugušie putni izstiepj kaklus pret kaijām, šņāc, šļaksta ūdeni un dažkārt ar knābi apstrādā uzbrucējas tik pamatīgi, ka tās tikai ar grūtībām spēj pacelties gaisā.

Nevar gan apgalvot, ka pīļtēviņi būtu uzticīgi savām sievām. Kā liecina novērojumi, viens no tiem četrdesmit minūšu laikā ir svinējis kāzas ar trim jaunām pīļu «dāmām»! Protams, sieviņai mazuļi ir jāperē vienai pašai. Tomēr mātes mīlestība nerada pūkpīles greizsirdību citai pret citu. Bieži vien redzams, ka vairākas pīļmātes apvieno bērnu baru un kopīgi to aprūpē. Ir novērots gadījums, kad trīs mātes apsargājušas astoņpadsmit pīļu jaunuļus. Ja pūkpīlei nolaupa bērnus, bez mazuļiem palikusī māmiņa pievienojas kādai svešai ģimenei. Ir noticis pat tā, ka sešus pīlēnus vienā laikā aprūpējušas trīspadsmit māmuļas. Iespējams, ka šāda kolektīva bērnu audzināšana ir vienīgā iespēja, kā vispār saglabāt daļu pēcnācēju, ja tuvumā mājo tik daudz kaiju.

1906. gadā Filzandes saliņā (blakus Sāmsalai) par bākas uzraugu sāka strādāt jauns sargs Arturs Toms. Viņš bija liels putnu draugs, bet diemžēl šajā laikā salā un rifos gandrīz visas pūkpīļu ligzdošanas vielas bija izpostītas. Jaunais uzraugs putnu olas no zaglīgajām vārnām spēja nosargāt, vienīgi apvelkot ap ligzdām dažādu krāsu vilnas dzijas pavedienus. Tieši šo diegu dēļ tuvējo ciemu bērni vieglāk atrada putnu ligzdas. Kādu dienu Arturs Toms ieraudzīja, ka mazs puišelis, atradis ligzdā nevis vairs olas, bet jau izperētus pīlēnus, briesmīgi saniknojās. Viņš tos sagrāba rokā un sašķaidīja ar akmeni putniņiem galvas. Sajā brīdī Tomam kļuva skaidrs, ka viņam jāsāk nevis ar putniem, bet gan ar cilvēkiem. Viņš nostrādāja par bākas uzraugu trīsdesmit gadu, tin šajā laikā no divām pūkpīlēm, kas tur ligzdoja viņa ierašanās brīdī, bija izaugušas sešsimt piecdesmit. Herberts Eke ir uzrakstījis par viņu nelielu grāmatu un ar to uzcēlis pieminekli nevienam nepazīstamā bākas uzrauga mūža darbam, cilvēkam, kurš dzīvoja un strādāja mazā, klinšainā, visu pamestā saliņā Baltijas jūrā.

Pūkpīles ir pīles, nevis «pūku zosis», kā tās reizēm tiek sauktas prāvā auguma dēļ. «Liela pīle vēl nebūt nav zoss,» saka Heinrots. Pūkpīļu mātītes spalvu tērps ir pelēks un neuzkrītošs, lai uz šī fona vēl jo vairāk izceltos krāšņie, raibie pīļtēviņi, kuru krūtis klāj sārti baltas spalvas, vēders asi iezīmēts melnā krāsā, mugura balta, pakausis maigi zaļš, bet piere zvīļaini tumšzila. Iespējams, ka sava raibā apspalvojuma dēļ pīļtēviņi ir arī daudz bai-

Ilgāki par savas sugas mātītēm un, parādoties cilvēkam, steidzīgi aizpeld tālāk jūrā. Turpretī pīļmātes bieži vien ir ļoti piekļāvīgas, pat ziņkārīgas. Pauls Rutke stāsta, ka ceļojumā pa Ledus okeānu viņš vienā somu saliņas piekrastē pamanījis veselu grupu pūkpīļu, kas ar interesi viņam sekojušas. Pavadoņu pulks audzis arvien lielāks, pievienojušās jaunas un jaunas piles, un beigās ceļotājus pavadījis vesels pīļu bars, un par putnu lielo satraukumu liecinājusi nemitīgā gāgāšana. Kad cilvēki krastā apsēdušies, lai atpūstos, visas pīles iznākušas no ūdens, gāzelēdamās tuvojušās ceļotājiem, netālu no tiem apstājušās un ar acīm redzamu interesi aplūkojušas neparastos salas apmeklētājus. Ka putnu uzmanība šoreiz bija pievērsta tieši cilvēkiem, liecina vēl šāds apstāklis: kad ceļotāji piecēlušies un devušies pretējā virzienā, arī pūkpīles peldējušas atpakaļ. Vienīgais izskaidrojums putnu rīcībai ir ziņkārība.

ZIRGA ZOBU DAKTERIS

Pirms sākam stāstu par zvirbuļiem un ziloņiem, parunāsim par mūsu pašu zobiem. Paskatīsimies sev mutē. Kad zobārsts beidzot ir izvilcis mūsu ilgo moku un ciešanu objektu, varam to aplūkot tuvāk un pārliecināties, ka caurais dzeroklis sastāv no divām kārtām: ļoti cieta ārējā apvalka — emaljas — un mazāk izturīgā iekšējā slāņa — dentīna. Apvalks ir kaut cik izturējis zobu puvi (kariešu), bet dentīns bojāts pilnīgi.

Daba nebūt nav paredzējusi, ka zobārstam būs jālabo cilvēkam zobi vai jāizrauj tie no viņa mutes. Reiz kāds pētnieks jautāja vecam balundas cilts nēģerim, kad viņiem parasti sāk izkrist zobi, un saņēma atbildi, ka viņam pašam zobi jau sen ir izkrituši (domādams ar to piena zobus), bet tie, kas izauguši vēlāk, turēsies mutē līdz nāvei. Dažām nēģeru ciltīm (šausmīgi pat iedomāties!) ir paradums zobus uzasināt ar viii. Vecākiem cilvēkiem tādi uztriti zobi ir nodiluši gandrīz līdz smaganām. Apvīlētam zobam izturīgākā — ārējā kārta saglabājas ilgāk nekā iekšējais slānis — dentīns, tāpēc šādiem zobiem izveidojas asa, robota mala, ko veido cieta stiklveida emalja.

Dažām dzīvnieku sugām šādas asas, robotas zobu malas ir nepieciešamas, lai varētu sasmalcināt barību. Mūsu zirgam, piemēram, ar zobiem gluži kā ar dzirnakmeņiem

ir jāsamaļ sausā, ciclā zāle vai siens. Cilvēkiem, tāpat kā suņiem, kaķiem un plēsīgiem zvēriem, zobu kožamvirsma parasti pārklāta ar nelīdzenu emaljas slāni, bet zirgiem un govīm ir citādi. Kožot viņu zobi nemitīgi uzasinās cits gar citu. Lai zirga zobā būtu pēc iespējas vairāk asu griezošo robu, tā ārējais apvalks veido daudzas krokas un ieliekumus. Tas padara zoba kožamvirsmu šķautņainu, asu un nelīdzenu kā rīvi. Visa barība, pat veci, sakaltuši auzu salmi, nokļūstot starp tādiem zobiem, tiek samalti pulverī.

Ja takšelim Ringo sāk sāpēt zobs un viņu aizved pie veterinārārsta, sunīti sagaida tāds pats liktenis kā cilvēku, kurš aizgājis pie zobārsta: slimo zobu salabo vai arī izrauj. Taču ar vaislas ērzeli Viesuli notiek pavisam citādi. Pirmām kārtām nav nemaz tik vienkārši pa viņa relatīvi nelielo mutes atveri apskatīt dzerokļus, kas atrodas tik dziļi mutē. Tādās zobu apskates reizēs es paļaujos uz saviem pirkstiem un rīkojos pēc taustes: iebāžu roku dziļi zirgam mutē un velku ar pirkstiem vispirms pa apakšējo, tad pa augšējo žokli. Arī tas nav viegli, jo šāda manipulācija saistīta ar zināmu risku. Zirga galvu zebu apskates laikā gan tur vismaz divi palīgi, bet, ja ērzelis, kuram tāda rupja mutes izmeklēšana noteikti nav pa prātam, pēkšņi sasprindzina stipros kakla muskuļus un parauj galvu augšup, viņš bez piepūles, kā jokodamies var salauzt man roku, kas līdz elkonim atrodas viņa mutē. Palīgiem tādos gadījumos ir dzelžaini jāieķeras zirgam ausīs un jātur tas aiz apaušiem; viņi nedrīkst palaist dzīvnieku vaļā, kaut arī tas atrautu viņus no zemes.

Ja Viesulis iedomātos saspiest savus žokļus kopā, no manas rokas diez kas pāri nepaliktu. Zirga žokļiem ir daudz lielāks spēks nekā lauvas vai tīģera žokļiem, jo zirgiem sava barība jāsasmalcina, turpretī plēsīgie zvēri to tikai saplosa, un šajā darbībā tiek izmantoti galvenokārt skausta muskuļi. Tāpēc es dzīvnieka mulG ievietoju speciālu atplctēju, kas viņam neļauj aizvērt muti. Ja Viesulis tagad gribēs sakost zobus, viņš kodīs pats sev mēlē.

Mani pirksti slīd pār zirga zobiem. Sataustu, ka Viesuļa augšējiem un apakšējiem dzerokļiem izveidojušās asas malas, uz kurām viņš ne vienu reizi vien ir savainojis sev mēli. Jāpiebilst, ka zirga zobi atšķirībā no mūsējiem aug visas dzīves laikā. Atkarībā no nodiluma pakāpes zobi tieši tikpat daudz atkal ataug, tā ka zirgam zobi vienmēr paliek vienā un tai pašā garumā. Tā ir visai praktiska pielāgošanās, ko mēs varam vienīgi apskaust.

Taču šai parādībai ir arī trūkumi: ja, piemēram, zirgs sāpoša zoba dēļ sāk košļāt baribu nepareizi, zobi nodilst nevienmērīgi un uz tiem izveidojas asi robi, kas barības sakošļāšanu pārvērš īstās mocībās. Atklājis Viesuļa zobu vainas, eš ņemu lielu, niķelētu viii ar noapaļotu galu, uzlieku uz zobu rindas un, stipri piespiežot, sāku vīlēt to virsmu. Viesulim šāda manipulācija nepavisam nepatik; es domāju, ka mums zobu urbšana ārsta kabinetā ir daudz nepatīkamāka. Tagad man jābūt uzmanīgam, lai ar savu skrāpvīli neievainotu smaganas (jo zirgs tramīgi rausta galvu) — tas parasti izraisa stipru asiņošanu, kuru tik dziļi mutē būtu grūti apturēt.

Es atkal aptaustu zobu rindu: aso robu tagad vairs nav. Nu man izdodas arī noskaidrot, kāpēc Viesulis pēdējā laikā sācis nepareizi košļāt. Vienā zobā sataustu caurumu. No tā izvilktās barības paliekas rada specifisku puvuma smaku. Tātad šis zobs ir jāizrauj.

Izraut zobu cilvēkam ir vienkāršāk nekā zirgam. Viņam katrs zobs ir ļoti cieši sastiprināts ar diviem blakus- zobiem, gandrīz vai saaudzis ar tiem, tāpēc to izraut ir ļoti grūti. Tādās reizēs veterinārārsts savu pacientu parasti iemidzina, lai nesagādātu tam liekas sāpes, bet pats varētu mierīgāk strādāt. Zirgu iemidzina pavisam citādi nekā cilvēku un lielāko daļu mājdzīvnieku, arī narkotiskie līdzekļi ir citi: kad zirgs ir izslāpis, tā dzeramajam iidenim pielej hlorālhidrātu. Dažkārt lietderīgāk ar šļirci ievadīt iemidzinošos līdzekļus kakla vēnā — tātad tieši asinīs. Šādās reizēs es vienmēr instruēju savus palīgus, kas viņiem darāms, lai Viesulis neievainotu sevi, kad tas, daļēji apdullis, nokritīs pakaišos. Ja zirgs ir nepareizi sapīts, tas krītot var salauzt sev kājas, tāpēc jābūt ļoti uzmanīgiem. Kāju sapīšana ir nepieciešama, jo narkozes iedarbības laikā zirgs ar reflektoriskām kustībām var bīstami ievainot ārstu vai viņa palīgus.

Sākumā mēs mēģinām izvilkt slimo zobu parastaja veidā — caur muti. Šādai vajadzībai mums ir knaibles ar o'a riem kātiem, kas noder par sviru. Tad uzliekam uz blakuszoba trīsstūrveida metāla ķīli, kam arī ir rokturis, un to vajadzīgajā stāvoklī stingri tur viens no palīgiem. Uz šī ķīļa tiek uzliktas knaibles: sviras efekts ir divreiz lielāks.' Kad mēs ar spēku spiežam rokturus uz leju, knaibles ceļ zobu uz augšu. Lai zobs neizslīdētu no knaiblēm, tās tiek ļoti stingri nostiprinātas uz zoba. Tomēr, par spīti mūsu pūliņiem, zobs nekustas. Tas ir cieši jo cieši ieķīlāts zobu rindā gluži kā ķieģelis mūra velvē starp diviem blakusķieģeļiem. Tāpēc mums jāķeras pie citas metodes, ko zirgu zobu raušanā izmanto diezgan bieži, — jāizņem zobs no augšžokļa ārpuses. Vispirms noskuj zirga matus no attiecīgā vaiga laukuma, pārgriež ādu un šķēluma vietā, pabīdot sāņus smaganas, izurbj plāno žokļakaulu, bet pa apaļo caurumu satausta «vainīgā» zoba sakni. Caurumā ievieto kaltam līdzīgu instrumentu un, sitot pa to ar āmuru, izdzen zobu ārā.

Beidzot mēs turam rokā spītīgo zobu: tas ir mūsu vidējā pirksta garumā, bet vismaz divreiz tik resns. Sī dzeltenā kaula veidojuma šķērsgriezums ir taisnstūris. Tā kā zirgam nodilušie zobi pastāvīgi ataug, rodas citas grūtības, kādu nekad nav, ārstējot cilvēku, kā arī pērtiķi, suni un daudzus citus dzīvniekus. Apakšžokļa zobam tagad augšā trūks «partnera», pret kuru tas līdz šim bija berzējies un kurš barības košļāšanas laikā to nemitīgi bija spiedis žoklī iekšā. Nu šim zobam pretī augšžoklī būs tukša vieta, to nekas nekavēs augt — un tas kļūs arvien garāks. Mēs gudrojam, vai pie viena neizraut ari tagad nevajadzīgo, bet pilnīgi veselo zobu apakšžoklī.

Jā, nav nemaz tik vienkārši, ja vaislas ērzelim Viesulim sāk sāpēt zobi. Viņam gan katrā žokļa pusē ir seši dzerokļi, tāpēc viņš var pavisam labi iztikt, ja viena no tiem trūkst. Zilonim tāds zaudējums būtu gandrīz vai katastrofa, jo viņam gan augšējā, gan apakšējā žoklī katrā pusē ir tikai pa vienam dzeroklim. Pēc formas tas atgādina zirga zobu, atšķirība vienīgi tā, ka ziloņa zobs ir prāva maizes klaipa lielumā. Ja starp diviem tādiem dzirnakmeņiem nokļūst dāmu rokassomiņa, kā zooloģiskajos dārzos dažkārt atgadās, tad ziloņu mājas apkopējs pēc pāris dienām nelaimīgajai somiņas īpašniecei var atdot vienīgi saplacinātu metāla gabaliņu, kas palicis pāri no pūdernīcas.

Bet tagad beidzot sāksim runāt par zvirbuļiem, kurus minēju šī raksta sākumā. Kad zilonim milzīgais zobs ir izkritis, tāpēc ka bijis bojāts, pirmie to parasti pamana zvirbuļi, jo milzīgajos ziloņu «ābolos» — šajos hipertro- fizētajos zirgu ekskrementu līdziniekos — pēkšņi parādās nesakošļāti un nesagremoti auzu graudi. Patiešām — šajā pasaulē viss ir relatīvs, un, kas vienam nozīmē nelaimi, otram ir laime.

Tomēr bada nāve zilonim izkritušā zoba dēļ nedraud. Lai gan zilonim katrā pusē ir tikai pa vienam dzeroklim, tic mainās piecas reizes, tas ir, atkarībā no nodiluma pakāpes pēc katriem desmit, piecpadsmit gadiem zilonim izkritušā zoba vietā izaug jauns. Tātad arī deviņdesmit gadus vecam zilonim ir seši dzerokļi, tikai tie neaug cits citam blakus, bet gan cits pēc cita vienā un tajā pašā vietā.

Pret citiem mēs esam līdzjūtīgāki, ja mums pašiem klājas grūti. Tāpēc katram zobārstam laiku pa laikam derētu apsēsties uz sava «moku sola» un pašam uz savas ādas izbaudīt, ko nozīmē sāpoša zoba urbšana un cik nepatīkams ir brīdis, kad aptin zoba nervu ap smalku adatiņu un izvelk no zoba kanāla… Tā kādu dienu domāja veterinārārsts Bekers, ar atvērtu muti sēžot zobārsta kabinetā liii gaidot, kamēr sacietēs plomba. Gluži saprotama iemesla dēļ viņš prātoja, ko līdzīgos apstākļos varētu just viņa pacienti zirgi.

Arī zirgi cieš zobu sāpes. Viņu zobi ir daudz lielāki un stiprāki nekā mums, cilvēkiem, un to darbības princips ir pavisam citāds. Zirga augšējie dzerokļi tiek trīti pret apakšējiem tik ilgi, līdz auzas vai cita barība ir sasmalcināta. Kā jau visi labi dzirnakmeņi, arī zobi nodilst. Gada laikā tie kļūst īsāki apmēram par četriem milimetriem, bet tieši par tikpat lielu gabalu izlien no žokļa ārā. Tāpēc mūsu krietnajiem zirdziņiem nav jācieš no zobu karicsa (puves), kas stomatologam sagādā darbu un maizi. Sī slimība zirga zobā nepagūst attīstīties un bojāt veselo dentīnu: tikko puve sīku, nemanāmu caurumiņu veidā parādās uz kožamvirsmas, tā ar visu virsējo slāni tiek noberzta nost. Pavisam reti kariesam izdodas iekļūt dziļāk zobā, un tāpēc no simt zirgiem tikai vienam ir konstatēta zobu puve. Tātad jāatzīst, ka tas ir visai praktiski, ja kādai dzīvai radībai zobi augšpusē nodilst, bet no apakšas ataug atkal no jauna.

Taču šai vērtīgajai parādībai ir savi trūkumi, jo tikai pašiem cītīgākajiem košļātajiem, kuri enerģiski kustina žokļus uz priekšu un atpakaļ, pa labi un pa kreisi, — tikai tiem zobu kožamvirsma nodilst vienmērīgi. Savvaļas zālēdājiem — kā zebrai, savvaļas zirgam vai ēzelim — nekad nav novērots nevienmērīgs zobu nodilums. Runājot par mūsu mājas zirgiem, jāsaka, ka tiem jau nevajag gremot ne dadžus, ne pussakaltušas niedres, lai pārvērstu to ēdamā putriņā. Tiem barības galdā liek sīki sasmalcinātus salmus, aizdaram pievienojot labas auzas. Tāpēc mūsu zirgi sākuši slinkāk kustināt žokļus, apakšžoklis netiek vairs tik enerģiski bīdīts uz priekšu un atpakaļ, pa kreisi un pa labi, tātad gar pretējo zobu vienmērīgi neberžas visa zoba kožamvirsma, bet daļa no tās; pats ārējais un iekšējais virsmas punkts nekam nepieskaras un, gluži dabiski, arī nenodilst. Tā kā zobs no apakšas visu laiku aug, drīz vien parādās nevēlamas asas šķautnes un robi, kas ievaino smaganas, mēli vai vaigu dobumu. Tad gan zirgam vairs nav nekāds prieks gremot auzas.

«Ja zirgi spētu kliegt no zobu sāpēm, daudzi fermeri naktī nevarētu nemaz aizmigt,» apgalvo veterinārārsts Bekers. No tiem desmit tūkstošiem zirgu žokļu, kurus viņam gadu gaitā nācies pārbaudīt, astoņdesmit procentu bijuši bojāti. Lielākajai daļai zirgu tika novērota tieši tāda nevienmērīga zobu nodilšana un asu, stikla šķautnēm līdzīgu malu izveidošanās. Varam iedomāties, kādas mokas tad ēdot jācieš zirgiem. Tas ir apmēram tā, ja mēs ieņemtu mutē sasistas pudeles lauskas un uzmanīgi mēģinātu starp tām sakošļāt savas brokastis.

Taču runa ir ne tikai par zobu sāpēm. Nedrīkstam aizmirst zaudējumus, kādi saimniecībā rodas zirgu slimību dēļ. Ja zirgam sāp zobi, tas nelabprāt ēd, palaikam vispār atsakās no barības un ēd vienīgi tad, kad ir pavisam izbadējies. Tādēļ, protams, dzīvnieks novājē un zaudē spēkus. Barību slimais zirgs slikti sakošļā un tātad to nepārstrādā. Vairums auzu graudu iziet cauri zarnu traktam veseli un nesagremoti, par lielu prieku attapīgajiem zvirbuļiem. Ja slimajiem zirgiem salabo zobus, viņu ba- ības devā auzas var samazināt par vienu vai divām mārciņām — un viņi tomēr būs labi nobaroti. Bet, ja mūsu zirgiem regulāri pārbaudītu un salabotu zobus, varētu ietaupīt tik daudz auzu, lai apsētu tādas platības kā viss Anhaltes apgabals, — tā aprēķinājis veterinārārsts Bekers.

Zobu ārstēšana līdz šai dienai nav patīkama ne zirgiem, ne arī veterinārārstam. Tiesa gan, atsevišķus asos robus un malas varēja nokniebt ar knaiblēm, bet, lai pār- kniebtu zirga zobu, vajadzīgs ārkārtīgi liels spēks, kā arī speciālas knaibles ar stipri pagarinātiem rokturiem, kuri jāspiež no visa spēka. Bieži zobu neizdodas nokniebt līdzenu: tā daļa, kas paliek smaganās, saplaisā un sadrūp, var izkustēties. Sīkos nelīdzenumus var pievīlēt ar speciālu tērauda vīli, bet, tā kā zobi ir cieti kā dimants un zirgs šādas nepatīkamas manipulācijas laikā negrib turēt galvu mierīgi, šis darbs arī nav nekāda izprieca.

«Nez kā būtu, ja zirga zobus pamēģinātu apstrādāt ar urbjmašīnu? Tad tos itin viegli varētu apvīlēt un nogludināt un nebūtu vajadzīgs nekāds īpašs fizisks spēks,» domāja veterinārārsts Bekers, sēžot «moku krēslā» zobārsta kabinetā. Tomēr no viņa idejas līdz nepieciešamās aparatūras pagatavošanai bija garš, nogurdinošs ceļš. Vajadzēja paiet veseliem piecpadsmit gadiem, tūkstoš un vienai bezmiega naktij, kā arī daudzām saspringta darba dienām, iekams Bekera ideja tika realizēta dzīvē. Viņš to īstenoja ar ļoti sīkstu neatlaidību, strādāja muguru neatliecis un atsacījās pat no draugu aicinājumiem: «Nāciet labāk pie mums, pasēdēsim un saspēlēsim kārtis!»

Tā kā zirgam mutes dobums ir daudz dziļāks nekā cilvēkam, jaunās urbjmašīnas slīpējamiem uzgaļiem jābūt krietni garākiem par parastajiem, arī elektromotoram, kas darbina urbjmašīnu, jābūt ar lielāku jaudu, jo zirga zobi ir daudz cietāki un lielāki nekā mūsējie. Mūsdienās urbjmašīnas, kas paredzētas zirgu zobu labošanai, strādā ar astoņtūkstoš apgriezieniem minūtē, tas ir, ripa, ar kuru apstrādā zobu, griežas ar ātrumu CO km stundā. Cik patīkami redzēt, kā dažās sekundēs nelīdzenais zobs tiek vienmērīgi noslīpēts! Urbji, kas domāti cilvēku zobu labošanai, griežas tikai ar divarpus tūkstošiem apgriezienu minūtē. Ja zoba urbšanas laikā jūtam sāpes, parasti tās izskaidrojamas ar intensīvo berzi, kad pats zobs un urbis sasilst. Zobārsts tādā gadījumā apskalo to ar ūdeni, pie reizes noskalojot no tā arī «urbšanas putekļus», kuri traucē darbā. Zirga zobu urbjmašīna iekārtota daudz vienkāršāk: pie mašīnas uzgaļa piemetināta tieva caurulīte, pa kuru urbšanas laikā uz zobu tiek nepārtraukti iz- smidzināts ūdens, kas noskalo urbjot radušos putekļus un nodrošina zobārstam labu redzamību. Un, tā kā zirga zobi parasti ir veseli — bez puves bojājumiem —, tikai pārāk gari, urbšana pacientam nesagādā nepatīkamu sajūtu un gandrīz nekad nav vajadzība iešļircināt pretsāpju līdzekļus. Urbšanas diski pagatavoti no sīkām kar- borunda drumslām — cietām kā dimants —, kas savā starpā savienotas ar cementam līdzīgu vielu. Karborunda disku aso, nelīdzeno virsējo slāni, kas urbjot pamazām nodilst, nomaina jauni asumi, kas rodas uz nodilušās slīpējamās virsmas. Tādējādi diski atkarībā no lietošanas biežuma ar laiku gan samazinās, taču savu asumu un grubuļainumu nezaudē.

Attapīgais zirgu zobu dakteris neapmierinājās ar sasniegto. Viņš izdomāja, kā un no kā gatavot saviem pacientiem zobu plombas un «tiltiņus». Arī tas nebija nemaz tik vienkārši, jo zobārstu rīcībā esošie sakausējumi tik lieliem «izstrādājumiem» nederēja. Visu vajadzēja pārtaisīt, izgudrot un konstruēt no jauna.

— Atceros, mēs ar to noķēpājāmies visu ziemsvētku vakaru un visus svētkus, — dakteris Bekers stāsta. — Mēģinājām un meistarojām; toreiz pie manis ciemojās nelaiķis brālis — cilvēks ar zelta rokām. Atceros kā šodien, tas notika 1933. gada 4. janvārī, kad beidzot mums laimējās iegūt pirmo derīgo sakausējumu. Tāda zirga zoba plomba ir daudz labāk izstrādāta nekā mūsu — cilvēku zobiem domātās. Amalgama plomba taču ir svešķermenis, kas uz mūžīgiem laikiem iebāzts zobā. Turpretī zirgiem ar plombu aizpilda kariesa bojāto zoba caurumu vienīgi tādēļ, lai pūšanas procesam neļautu izplatīties tālāk. Pakāpeniski ataugot, zobs augšpusē nodilst un reizē ar to arī plomba. Kad zobs līdz plombētajai vietai ir pavisam «noēsts», vienlaikus ar plombu nozūd arī caurums — un zobs ir atkal vesels, it kā nekad nebūtu bijis bojāts. Tāpēc zirgiem plombas speciāli taisa no mīksta metāla — bronzas —, lai tās nodiltu līdz ar zobiem.

PĒRTIĶA MĪLESTĪBA

Veselas četras nedēļas jaundzimušais šimpanzes bērniņš, pieķēries pie mātes, sasildīts un pasargāts no apkārtējās pasaules, karājas viņai pie vēdera. Kaut gan māte ar vienu roku cenšas to piespiest sev klat, tomēr mazulim nākas stingri turēties, lai nenokristu. (Arī mums, cilvēkiem, kā zināms, ir saglabājušās šīs pērtiķu turēšanās mākslas paliekas; jau pirms vairāk nekā piecdesmit gadiem tika konstatēts, ka tūlīt pēc dzimšanas cilvēkbērns spēj dzelžaini ieķerties stienī un paliek tajā karājoties, kad stieni paceļ uz augšu.)

Naktī šimpanzes māmiņa Zuzija guļ uz muguras, rokas un kājas sakrustojusi uz vēdera tā, ka redzama vienīgi mazuļa galva. Dienā viņa sēž tādā stāvoklī, lai arī viņas bērna mazais, baltais, pūkainais dibentiņš atspiestos pret zemi. Tomēr mazuļa rociņas bailīgi ieķērušās mātes apmatojumā. Pēc tam Zuzija sāk radināt sīko būtni pie patstāvības — pati sēdus pavirzās mazliet sāņus, un bērniņš arī ir spiests darīt to pašu saviem spēkiem, bez mātes palīdzības. Taču mātei ar to vēl nepieliek. Kādā jaukā dienā viņa ar savām milzīgajām, melni brūnajām rokām, kam ir respektējami stingrs tvēriens, uzmanīgi un saudzīgi saņem bērnu aiz ķepiņām. Vai viņa, tāpat kā daudzas nepacietīgas cilvēku māmiņas, nevar sagaidīt, kad viņas mazulis nostāsies pats uz savām kājām? Vismaz tagad viņa, turot mazo aiz tievajām rociņām, vada sev pa priekšu. Vēl pēc dažām dienām viņa tur bērnu tikai pie vienas rokas, bet mazulis neveikli sper pirmos soļus. Tas ir aizkustinošs skats, kas pauž iiclo mātes mīlestību.

Šimpanzes bērna iešanas apmācība turpinās katru dienu. Māte nosēdina mazo Zuziju vienu būra vidū, pati aiziet kaktā un aicina mazuli pie sevis. Sīkais radījums labprāt gribētu tikt pie viņas un paslēpties «mātes brunčos», bet kā lai rāpo uz turieni viens pats? Un mazais rikojas tā, kā darītu jebkurš bērns līdzīgā situācijā: viņš paliek sēžot un sāk kliegt. Zuzijas sirds to nespēj izturēt: viņa pieskrien, paņem mazo bļauri rokās, un ātri vien tas ir atkal nomierinājies. Taču pēc kādas stundas mēģinājumi turpinās — un Zuzijas pacietība beidzot uzvar mazā zaķpastalas nedrošību.

Meijera kungam, kas bija ieradies Frankfurtes zooloģiskajā dārzā un, stāvēdams divu metru attālumā no sprosta režģa, novēroja šo ģimenes idilli, nebija ne jausmas, cik reti skatāmu ainu viņam laimējas redzēt, turklāt tikai par piecdesmit feniņiem. Dučiem mednieku, dabas- pētnieku un savvaļas dzīvnieku ķērāju nedēļām ilgi za- gušies pa pēdām cilvēkpērtiķiem mūžameža biezokņos un kalnos, un labākajā gadījumā viņiem izdevies kādu nošaut vai iegūt pāris metru steigā uzņemtas filmas. Aprakstītais gadījums un citi tamlīdzīgi novērojumi pierāda, ka daudzie iebildumi pret zvērudārziem ir nepareizi, tāpēc mums ir ļoti žēl, ka tādās lielās pilsētās kā Ham- btirga un Stutgarte vecajiem zooloģiskajiem dārziem krīzes laikā vajadzēja pavisam slēgt savus vārtus…

Kāpelēšanā šimpanzes mazulis ir drosmīgāks, tomēr norūpējusies Zuzija paliek viņa tuvumā. Viņa necieš pārgalvības: tikko mazulis ir uzrāpies pusmetra augstumā, Zuzija bez domāšanas to satver un noliek atkal zemē. Ja mazu|a gājieni kļūst pārāk bīstami, māte nogulda viņu uz muguras, sagrābj ar spēcīgajām rokām un biedējot tuvina bērna sejai lielo muti. Mazā palaidņa rociņas ātri vien iemācās pliķēt mātei pa seju un pārgalvīgi raustīt viņu aiz deguna un ausīm. Ja viņš, to darot, mātei ieskrāpē, Zuzija, par spīti bērna izmisīgajai pretestībai, satver viņa mazos pirkstiņus un rūpīgi apkož tiem nadziņus. Tomēr daudz skaistāka ir kāda rotaļa, kurā aizrautīgi piedalās viņas abas, tiklīdz mazā Zuzija iemācījusies skriet. Mazulis pieiet pie mātes, ātri pieskaras viņai ar roku un pats lūko aizbēgt, bet vecā šimpanze pastiepj savu garo ķepu un parasti pēdējā mirklī pagūst bēgli sagrābt aiz kājiņas. Mazo delveri šī rotaļa tik ļoti aizrāvusi, ka abi smejas, līdz zemei liekdamies, un nevar vien beigt plosīties. Un es biju domājis, ka šī spēle, kur dzenas viens otram pakaļ un mēģina noķert, ir cilvēka izgudrojums, ko mazā Ulla — šimpanzes atvasīte, kas dzīvoja mūsu mājā, — iemācījusies no saviem rotaļu biedriem — cilvēkbērniem!

Zooloģiskā dārza apmeklētāji, it sevišķi māmiņas, redzot šādas ģimenes idilles, bieži vien iesaucas:

«Nu tieši tāpat kā mēs, cilvēki!»

Bet vai tikko aprakstītās šimpanžu izdarības var uzskatīt par «cilvēciskām»? Jēdzienā «cilvēcisks» taču ietilpst tikai tas, kas raksturīgs vienīgi cilvēkam, bet trūkst dzīvniekiem. Jaunas būtnes nākšana pasaulē, kājas salaušana vai izsalkuma remdēšana nebūt nav tikai cilvēkam vien raksturīga īpatnība. Par «tīri cilvēcisku» īpašību uzskatāms tas, ja cilvēks, kaut ko darot, apsver, pārdomā, kādas varētu būt viņa darbības sekas. Arī dzīvnieki, vismaz cilvēkpērtiķi spēj rīkoties saprātīgi, taču tie ir paši pirmie — vienkāršākie saprātīgas rīcības dīgļi, šimpanzes māmiņa, barojot bērnu, sākumā ļauj viņam apēst pavisam mazus banāna kumosiņus, bet tāda rīcība nebūt nenozīmē, ka viņa «zina»: bērns vēl nespēj sagremot šādu barību. Viņa to dara gluži instinktīvi, neapzināti. Dzīvnieku draugi dažkārt dusmojas, ja viņiem tā saka. Viņi aizmirst, ka arī cilvēks, paldies dievam, vienmēr nerīkojas saprātīgi. Arī mums ir instinkti, un pats nepareizākais būtu uzskatīt šos instinktus par kaut kādām «zemākām tieksmēm», kas nav cilvēka cienīgas. Gluži pretēji, šīs sensenās instinktīvās tieksmes, kas piemīt arī dzīvniekiem, — tās, manuprāt, padara mūsu dzīvi skaistu, dod tai jēgu, kuras dēļ ir vērts dzīvot, piemēram, sievietes un vīrieša mīlestība, iemīlēšanās, laulāto draugu uzticība, mātes mīlestība, biedriskums, ģimenes vai sabiedrības aizstāvēšana, dzimtenes ilgas… Mēs ejam uz tikšanos ar savu iemīļoto silmalā zem liepas nevis tāpēc, ka mums mājās vajadzīga saimniece un putras vārītāja, bet gan tāpēc, ka mums liek to darīt kādas neizprotamas jūtas. Ne jau tāpēc mēs dzemdējam bērnus un audzinām viņus, lai nebūtu jāmaksā bezbērnu nodoklis vai lai nodrošinātu sev atbalstu vecumdienās. Mēs jūtam tieksmi to darīt, un izpildītā pienākuma apziņa mums sagādā prieku un apmierinājumu. Bet, līdzko instinktīvajām tieksmēm pievienojas vēsais «cilvēciskais» aprēķins, kāda dzīvniekiem trūkst, līdzko Sulca kunga sirds tieksmēm pievienojas arī rūpes par kārtīgu pūru, — tad šīs jūtas patiešām zaudē savu sākotnējo cēlo raksturu. Tātad tas nebūt nav pats sliktākais, ka mums piemīt «dzīvnieciski instinkti». Ja arī šie instinkti nav ne izsmalcināti, ne cēli, kā, piemēram, naids, dusmas vai greizsirdība, tomēr tie ir vismaz patiesi! Kāpēc un ar kādām tiesībām tad Sulca kundze pārmet Meijera kundzei, ka tā mīl savus bērnus nevis kā cilvēks, bet auklējas ar tiem kā pērtiķis?

Reiz Drēzdcncs zooloģiskajā dārzā radās nepieciešamība šķirt mazo orangutanu 110 mātes. Orangutana tēviņš, kas dzīvoja tajā pašā krātiņā, bet nebija bērna īstais tēvs, redzot mazo, spiedzošo radījumu sabrukušu guļam zemē, pēkšņi norāpās no savas guļvietas, sagrāba brēcošo kamolu un nozuda ar visu to augšā. Nākamajā rītā mazulis vēl vienmēr karājās tēviņam pie krūtīm. Ikreiz, kad, krātiņā atgriezusies, māte gribēja bērnu satvert, orangutāns atņirdza zobus. Beigās apkopējam ar viltu vajadzēja atņemt viņam mazuli. Kad bērns atradās atkal pie mātes, tēviņam par mazo zuda jebkāda interese. Viņš gluži vienkārši tā bija rīkojies, paklausot instinktam, kas pavēlēja viņam aizsargāt pamestu orangutana mazuli; brīvībā, dabiskos apstākļos, orangutana māte nekad nepamet savu bērnu vienu, protams, ja vien pali nav ievainota vai nogalināta. Arī šoreiz tēviņš būtu aizstāvējis mazuli pret «uzbrucēju», tas ir, pret p'aša māti, tik ilgi, līdz bērns nomirtu badā. Līdzīgu gadījumu ar rezuspērtiķa bērnu apraksta Brandess. Kāda spēcīga, kareivīga pērtiķiene atņēma bērnu jaunai, vārgai mātei tūlīt pēc mazuļa piedzimšanas. Audžumāte to neatdeva, bet apmīļoja, ņurcīja un spaidīja, līdz pēc divām dienām mazulis pie viņas krūtīm bija nomiris badā.

Tieksmi gūt prieku sev pašai par piepildīto mātes mīlestību un apmierināt vēlēšanos ucināt un lutināt mazuli, nedomājot, kā tas ietekmē bērnu, — tādas jūtas sauc par pērtiķa mīlestību. Arī sievietes, kas cenšas apmierināt tikai savu egoistisko vēlēšanos kādu laiku paauklēt bērnu, ir tikpat cietsirdīgas kā rezuspērtiķu mātīte. Nesen cs biju liecinieks, kā uzbudināta vecmāmiņa kategoriski aizstāvēja mazdēlu, kuru māte pelnīti bija sabārusi. Bērna klātbūtnē viņa pārmeta mātei, ka tā pret otru savu dēlu izturas daudz labāk un mīl to vairāk. Kas var būt vēl ciet- sirdīgāk kā modināt bērna dvēselē neuzticēšanos paša mātei un brālim, ja tas tiek darīts, vienīgi lai apmierinātu savu tieksmi aizstāvēt bērnu? Kāda cita sieviete bija nobarojusi savu taksi resnu kā bluķi, tā ka to vairs neinteresēja neviena pretējā dzimuma pārstāve. Nelaimīgo lopiņu mocīja astmatisks klepus, ar lielām grūtībām tas uzsvern- pās pa kāpnēm, un, lai tiktu augšā, tam pa vairākiem lāgiem vajadzēja atvilkt elpu. Cilvēki suņa saimniecei deva padomu nabaga dzīvnieku mazāk barot, taču viņa jau vairākus gadus atkārtoja vienu un to pašu: taksis tik un tā ir slims, lai vismaz pēdējos mēnešus viņš dabū paēst pēc sirds patikas! Sī pati sieviete, ieraugot kādu izsalkušu un izkāmējušu suni, tūlīt skrien uz Dzīvnieku aizsardzības biedrību. Viņa noteikti būtu sašutusi, ja zinātu, ka abi suņi cieš vienādi — jā, abi, jo abu dzīvnieku saimnieki rūpējas par viņiem nevis «cilvēciski», bet «dzīvnieciski — kā pērtiķi» un egoistiski apmierina savus instinktus: viens — alkatību, ctrs — sievišķīgo vēlēšanos kopt un gādāt par kādu.

«Pērtiķa mīlestībai» var būt art mierīgākas un mazāk spilgtas izpausmes. Ir zināms gadījums ar Delmontam piederošo paviāna māti, kura neatzina savu tikko dzimušo bērnu, bet pēc dažām dienām visu karsto mātes mīlestību dāvāja mazam, vēl aklam kaķēnam. Stūrgalvīgi viņa centās noguldīt kaķīti uz muguras, ar ķepiņām uz augšu, un tādā stāvoklī nēsāt mazuli rokās. Lai gan kaķēns diezgan stingri turējās, ieķēries paviānā, tomēr «mātes» lēcienu laikā mazās ķepiņas atlaidās un mazulis nokrita zemē. Pēc tam paviānmāmiņa viņu ļoti rūpīgi apskatīja un iztaustīja. Vēlāk viņa velti bāza audžubērnam starp ķepiņām riekstus (zemesriekstus kaķēns gan apēda, kad «māte» tos bija izlobīj usi no cau malām). Turpretī jēlu vai vārītu gaļu pērtiķiene neparko neļāva kaķēnam ēst, un, lai mazuli pabarotu, to vajadzēja audžumātei atņemt.

Vēlāk viņa pati pierada pie gaļas ēdiena. Kādu dienu viņa ieraudzīja kaķēna īsto māli, kas, saņēmusi savu mazuli zobos, skrēja pāri ielai. Spiegdama pērtiķiene nolēca no koka, metās pakaļ kaķim un droši vien būtu to saplosījusi, ja īstajā brīdī nepicsteigtos viņas saimnieks. Tādas pašas kaujas pērtiķiene vēlāk izcīnīja arī ar mīlas pārņemtajiem runčiem un, ja viņa pamanīja savu audžumeitu naktī klīstam pa sētu, spiegdama un lamādamās ievilka to atpakaļ guļamkastē. Neilga, pārejoša atsvešināšanās starp abiem dzīvniekiem — audžumāti un audžumeitu — notika tikai tad, kad kaķene dāvāja paviānmātei «mazbērnus». Pēc tam draudzība starp audžubērnu un pērtiķicni atkal atjaunojās un saglabājās visu paviāna mūžu. Katrā dzīvniekā laikam ir kaut kas no cilvēka un katrā cilvēkā kaut kas no dzīvnieka. Sis nelielais «kaut kas» ir tieši tas, kā dēļ mēs, cilvēki, gribot negribot dzīvniekus mīlam, ienīstam un apbrīnojam, bet vienmēr mums jācenšas viņu rīcību izprast.

DZĪVNIEKU UN AUGU NOSAUKUMI

Lai precizētu, kādi dzīvnieki un augi minēti B. Gržimeka grāmatā, ievietota attiecīgo nosaukumu vārdnīca, ietverot ari zinātniskos jeb latīniskos nosaukumus, jo precizešana iespējama tikai ar to palīdzību. Vārdnīcā ietverti galvenokārt sugu, retāk ģinšu un citu tak- sonomisko grupu (taksonu) nosaukumi. Tajā nav ievietoti daži nosaukumi, ja oriģinālā nebija norādīta suga un ja šie nosaukumi nevarētu radīt pārpratumus, piemēram, kamielis (Kamel). Dažos gadījumos pilnības labad ievietoti latvisko vai vācisko nosaukumu sinonīmi.

ZIDITAJDZIVNIEKI

bebrs — Caslor ļiber L. — Biber bizons — Bison bison L. — Bison

briedis, staliragu — Cervus elaphus L. — Ilirsch, Rothirsch

cauna — Marles sp. —- Marder

cilvēkpērtiķi — Pongidae — Menschenaffcn

ģetnze — Rupicapra rupicapra L. — Gemse

jenots — Procijon lolor L. — Waschbār

jūrascūciņa — Cavia porcellus L. — Meerscfnvelnchen

karakulaita, tās āda — Persianer

kaza, kainu — Capra ibex L. — Steinbock

kotika āda — Seal

kurmis — Tai pa europaea L. — Maulwurf lacis, brūnais lacis — (Jrsus arclos L. — Bār, Braunbār lacis, llimalaju — Selenarctos liiibelanus Cuvier — Kragenbār lapsa, rudā lapsa — Vulpes vulpes L. — Fuchs, Rotfuchs leopards — Leo pardus L., Panthera pardus L. — Leopard lūsis — Lynx lynx L. — Luchs

rnuskusvērsis — Ovibos moschalus Zimm. — Moschusocbse nutrija — Mtjocasior cotjpus Molina •— Kutria, Biberratte ondatra, bizamžurka — Orulalra zibethka L. — Bisam, Bisamratte rezuspērtiķis, rezus tnakaks — Alacaca mulatla Zimm., Rhesus mulati us Zimm. — Rhe»usaffe

sabulis — Marles zibellina L. — Zobel sermulis — Mustela erminea L. — Hermelin sesks — Mustela putorius L. — Utis stirna — Capreoltis capreolus L. — Reh sumbrs — Bison bonasus L. — \Visent

šimpanze — Chimpansee trogloclytes Blum., Pan Irog'odijtcs Blum.—

Scliimpanse šinšilla — Chinchllta sp. — Chinchilla

tapirs, Indijas — Tapirus itidicus Desm. — Schabrackenlapir tīģeris — Leo tigris L.-, Panthera tigris L. — Tiger tiģeris, karaliskais — Konigstiger [nav īpaša suga; par karaliskajiem tīģeriem parasti sauc lielākos tīģerus, kas nodalīti pasugās: Al- taja (Sibirischer Tiger), Usūrijas (Usurischer Tiger) un Bengālijas (Bengalischer Tiger) tīģeris] trusis — Ortjciolagus cuniculus L. — Kanichen

ūdele, Eiropas ūdele — Mustela lutreola L. — Nerz, europāischer Nerz

vāvere — Sciurus vulgaris L. — Eichhornchen

vāvere, pclčkā — Feh, Feheichhornchen [nav īpaša suga, bet vāveres

pelēkkrāsainā Sibīrijas pasuga] vilks — Canis lupus L. — \Volf zebieksle — Mustela nivalis L. — Wiesel, Mauswiesel ziemeļbriedis — Rangifer tarandus L. — Rcn, Rentier zilonis, Indijas — Elephas maximus L. — indischer (asiatischer) Elefant

PUTNI

amazone — Amazona sp. — Amazonenpapagei

amazone, zilpieres — Amazona aestiva L. — Blaustirnamazone

augļbaloži — Duculidae — Fruclīttauben

balodis, lauku — Columba palumbus L. — Ringeltaube

balodis, zobknābja — Diduncutus strigirostris Jard. — Zahntaube

bezdelīga — tlirundo ruslica L. — Schwalbe

cīrulis, lauku cīrulis — Atauda arvsnsis L. — Lerchc, Feldierclīe

čakste, brūnā — Lanius collurio L. — NeuntSter, Rotrūckenwūrger

čakste, sarkangalvas — Lanius senator L. — Rotkopfwūrger

dadzi tis — Car duelis carduelis L. — Stieglitz

drofa, lielā drofa — Olis tarda L. — Trappe, Grosstrappe

dūkuris, cekulainais — Podiceps cristatus L. — Ilaubentaucher

dzeguze — Cticulus canorus L. — Kuckuck

eriekiņš, melnais — Phoenicurus octuuros Gm. — Hausrotschwanz eriekiņš, rudais — Phoenicurus phoenicurus L. — Gartenrotschwanz gārnis, zivju — Ardeu citietca L. — Rei'ier, Fischreiher

ģirlicis — Serinus serlntis L. — Girlitz

imperatorpingvīns — Aplenodytes forsterl Gray — Kaiscrpinguin

irbe, lauku — Perdix perdix L. — Rebhuhn

kaija, melnspārnu — Larus marinus L. — Mantelmovve

kaņepītis — Acanihis cannabina L.. — Hānlling, Bluthānfling

klijāns — Buieo sp. — Bussard

kovārnis — Corvus monedula L. — Dohla

krauklis — Corvus corax L. — Rabc, Kclkrabe

krustknābji — Loxia — Krcuzschriābel

kuitala — Numcnius arc/uata L. — Brachvogel, grosscr Brachvogel ķauķis, dārzu — Sylvia borin Bodd. •— Garlengrasruucke ķauķis, gaišais — Syluia curruca L. — Mullerchen, Zaungrar.mticke ķauķis, melngalvas — Sulvia alricapilla L. — Schv/arzpliittchcn,

Monchsgrasmūcke ķauķis, purvu — Acrocephalus paluslris Bechst. — Surnpfrohrsanger ķīvīte — Vanellus vancilus L. — Kiebilz ķivulis — Carduells spinus L. — Zeisig, Erlenzeisig lapuķauķi — ■ PlujUoscopus —■ Laubsānger laucis — Fulica atra L. — Blāsshuhn, Blessralie laupītājkaijas — Stercorariidae — Raubmowen mežastrazdi — Turdus — Drossel mežastrazds, melnais — Turdus merula L. — Amsel muskusplle — Cairina moschata L. — Moschusente (tās mājas

forma — Tūrkencnle) paceplītis — Troglodytes troglodtjles L. — Zaunkdnig paipala — Coiurnix coturnix L. — Wachtel

papagailis, pelēkais — Psillacus erilhacus L. — Graupapagei, Jako pāvs — Pavo crislalus L. — Pfau

peļkājīte — Prutiella modularis L. — Braunelle, Heckenbraunelle piekūlis, lielais — Falco pcregrinus Tunst. — Wanderfalke pīle, meža — Anas platyrhynchos L. — Slockente pingvīns, Adeles — Pygoscelis adeliae Hombr. et Jaeq. — Adelie- pinguin

pingvīns, briļļainais — Spheniscus dcmersus L. — Brillenpinguin,

Schwarzfusspinguin pūce, meža — Slrix aluco L. — \Valdkauz pūkpīle — Somaleria, mollissima L. — Eiderenle puskuHala, melnā — Limosa limosa L. — Ufcrsehneple sarkanrīklīte — Erilhacus rubecula L. — Rotkchlchen silis — Garrulus pjandarius L. — Hāher, Eichelliaher siļdzeguze — Clamuior glandarius L. — Ilaherkuckuek stērste, dzeltenā — Embeiiza cilrinolla L. — Goldammer stērste, niedru; kārklu zvirbulis — Embcriza schoeniclus L. — Rohr- ammer, Scinvarzrohranimer

strazds, māju — Sturnus vulgaris L. — Star

tārtiņš, smilšu — Charadrius hialicula L. — Sandregenpfeifer

tītars — Meleagris gallopavo L. — Truthuhn

ūbele, parastā — Streptopelia turtur L. Turteltaube

ūpis — Bubo bubo L. — Uhu

vālodze — Oriolus oriolus L. — Pirol

vanags, vistu — Accipiter genlilis L. — Habicht, Hūhnerhabiciit vārna, pelēkā — Corvus corona cornix L. — Ncbelkrahe viļņpapagailis — Melopsittacus undulatus Sliaw — Wellensittich zaļžubīte — Carduelis chloris L. — Grūnling, Grunfink zeltgalvītis — Reguius regulas L. ~ Goldhāhuchen, VVintergold- hāhnchen

zīlīte, lielā — Pārus major L. — Kohlmeise zoss, meža — Anser anser L. — Graugans zvirbuli — Passcr — Spatzen, Sperlinge žagata — Pica pica L. — Elster žubīte — Fringilla coelebs L. — Fink, Buschlink

PĀRĒJIE DZĪVNIEKI UN AUGI

Smuļi — Viscum — Mistel

ceļmalītes, ceļ tekas — Plantago — \Vegerich

dārzei.ipipars, paprika — Capsicum annuum L. — Paprika

drozofilas, augļmušas — Drosophilidae — Taufliegen

ēdamgliemene, mīdīja — Mijtilus eduiis L. — Miesmuschel

glodene — Anguis jrngilis L. — Blindschleiche

karotenes — Cochlearia — L6ffelkrai.it

li!,«mušas — Calliphoridae — Schmeissfliegen

maijvaboles — Melolontha — Maikāfef

melnulis, miltu (tā kāpurs) — Tcnebrio molitor L. — Mehhvurm mežrozīšu augļi — Hagebutte neaizmirstules — Myosotis — Vergissmeinnicht niedre — Phragmile.s auslralis Cav., Phragmites commtmis Trin. — Schilf

pienenes — Taraxacutn — Lovvenzahn plūškoki — Sambucus — Holunder prusaki — Blatiopiera — Schaben rododendri — Rhododandron — Alperirosen spāres — Odonata, Odonaloptera — Libellen virši — Calluna vulgaris L. — Ileidekraut

zīdtauriņš, zīdkoku zidvērpējs — Bombyx mori L, — Seidenfalter, Maulbeerseidenspinner

Z. Spuris

DIVDESMITĀ GADSIMTA BRĒMS

Profesoru Bernhardu Gržimeliu mūsu zemē pazīst jau sen. Sis visā pasaulē slavenais zinātnieks un rakstnieks ir mūsu draugs. Gržitneks ir viens no pašiem aktīvākajiem cīnītājiem par dzīvās dabas aizsardzību. Savu mūžu un zinātnieka talantu viņš veltījis dzīvnieku aizsardzībai un nežēlo spēkus un pūles, lai saglabātu cilvēcei vismaz to, kas palicis no brīnišķās pirmatnējās dzīvnieku pasaules. Ja mēs tagad nerūpēsimies par mūsu planētas faunu, daudzi tās pārstāvji pazudis no Zethes uz visiem laikiem. Gržitneks aktīvi cīnās arī par jaunu nacionālo parku un citu aizsargājamu dabas objektu izveidošanu.

«Pirmatnējā daba jāsargā ne mazāk, kā sargājam Rafaela gleznas, Ķelnes katedrāli, indiešu tempļus vai Abu Simbela akmens milžus,» raksta Bernhards Gržitneks. Ne vienu reizi vien viņš uzsvēris, ka, teiksim, Akropoli, ja labi grib, var atjaunot, gleznas var restaurēt, bet izzudušo Stellera govi vai zebru kvagu neviens cilvēks vairs neredzēs nekad. Iznicinot daudzas dzīvnieku sugas uz Zemes pavisam vai katastrofāli tās samazinot, cilvēki ne tikai padara nabadzīgāku apkārtējo dabu, bet apzog ari paši sevi.

Profesors Gržimeks pieder pie tiem zinātniekiem, novatoriem, kuri izstrādā un, kā mēs teiktu, ievieš praksē daudzas jaunas pētniecības metodes. Gržitneks ir daudzu speciālu pasākumu iniciators, bet minēsim tikai vienu, taču viņam ļoti raksturīgu zinātnisku un organizatorisku darbu.

Piecdesmito gadu otrajā pusē izvirzījās jautājums par dažu Āfrikas nacionālo parku teritoriju samazināšanu (tur ietilpa ari Serengeti, kas atradās bijušajā Britu kolonijā Tanganjikā — tagad Tanzānijas Apvienotā Republika). Vajadzēja zinātniski pamatot rezervāta teritorijas robežas un līdz ar to pārliecināt toreizējās angļu koloniālās varas iestādes, ka parks ir neaizskarams. Taču tāda veida pētījumus vēl neviens nekad nebija veicis, ari darba metodes nebija skaidras. Gržimeks uzskatīja, ka pirmām kārtām jāuzskaita dzīvnieki. Bet pētījamā teritorija bija milzīga — viens miljons hektāru. Tāpēc zinātnieks kopā ar dēlu nolēma pirmo reizi Ājrikā uzskaitīt savvaļas dzīvniekus no lidmašīnas. Lai to izdarītu, vispirms vajadzēja izstrādāt metodes. Tagad tāda aviouzskaite ir parasta gan daudzos nacionālajos parkos, gan neaizsargājamās platībās kā visā pasaulē, tā ari māsu zemē.

Otrs posms bija dzīvnieku migrācijas izpēte. Gržimekam šie novērojumi bija vajadzīgi, lai gūtu priekšstatu par migrācijai minimāli nepieciešamo teritoriju visos gadalaikos. Kā to izdarīt? Zinātnieks izmantoja dzīvnieku masveida iezīmēšanu ar krāsainām pazīšanas zīmēm un kakla siksnām, turklāt pirmo reizi tika lietotas narkotiskās vielas, lai dzīvniekus iemidzinātu un pēc tam iezīmētu. Sie Gržimeka pētījumi kļuva par paraugu, kā šāda veida darbi darāmi, bet viņa publicētie raksti bija ierosinājums analogiem pētījumiem daudzās citās zemēs, arī pie mums Padomju Savienībā.

Profesors Gržimeks sarakstījis ļoti daudz populārzinātnisku rakstu un grāmatu. Varētu likties, ka to autors visu mūžu nosēdējis pie rakstāmgalda. Bet, kā izrādās, zinātnieks nepārtraukti ir atradies ccļā — gan Āfrikas savannās, gan Indijas džungļos vai Nepālas kalnos, gan braucis kopā ar indiāņiem pa straujajām Kanādas upēm, gan viens piepūšamā gumijas laivā starp vaļiem Aļaskas piekrastē, bijis gan pie sumbriem Bclovežas gāršā, gan pie bebriem Voroņežas rezervātā. Meklējot vielas, kur vēl saglabājušās retas dzīvnieku sugas, viņš apceļojis daudzus mūsu zemes rajonus, Austrāliju un Jaunzēlandi, Ziemeļameriku un Dienvidameriku, Kubu, Dienvidslāviju, Bulgāriju, Cehoslovakiju, Rumāniju, un citas zemes. Salīdzinādams attieksmi pret dabas aizsardzību kapitālisma zemēs un sociālisma valstīs, zinātnieks ātri vien pārliecinājās, ka tur, kur zeme un visas tās bagātības atrodas valsts rokās, dabas aizsardzība ir organizēta daudz labāk; tur vieglāk īstenojami likumi par dabas aizsardzību, izveidojamas jaunas lielas aizsargājamas teritorijas.

Bernhards Gržimeks strādā daudz un raženi vēl līdz šai dienai. Viņa darbības lauks ir ne tikai grāmatas un raksti, bet ari populārzinātniskas filmas, kuras viņš uzņem, kā arī žurnāls «Das Tler», kuru izdod kopā ar Nobela prēmijās laureātiem Frišu un /(. Lorenču un ievērojamo zoopsihologu II. Hedigeru. Turklāt 13. Gržimeks vada pastāvīgu televīzijas pārraidi par savvaļas dzīvniekiem, kas veltīta dabas aizsardzības problēmām; par šo raidījumu skatītājiem ir ļoti liela interese (kā liecina aptauja, raidījums popularitātes ziņā ir pirmajā vietā no visiem Rietumeiropas televīzijas raidījumiem, kaut gan tā nebūt nav izklaidējoša pārraide).

Rietumu pasaulē plaši pazīstams kļuva notikums ar mazajiem ronēniem; tas sākās ar dokumentālo filmu, kura bija uzņemta Svētā Labrenča līci un kurā tika parādīts, ka gabaldarba strādnieki, kas ieinteresēti ātrāk novilkt ādu pēc iespējas lielākam skaitam roņu bērnu, nepūlas tos iepriekš apdullināt, nogalināt, bet nodirā ādu vēl dzīviem, izmisīgi kliedzošiem radījumiem. Filma izraisīja skatītājos šausmas un patiesu sašutumu. Ieinteresētās kažokādu firmas centās aizkavēt turpmāko filmas demonstrēšanu, taču profesors Gržimeks nepiekāpās un aicināja skatītājus, lai tie vēstules sūta nevis telesludijai, bet tieši Kanādas premjerministram. Kā ziņ&ja laikraksti, pienākušas vairāk nekā piecpadsmit tūkslosi vēstuļu. Parlamentā izcēlās skandāls. Zivrūpniecibas ministrs, kas bija atbildīgs par roņu medībām, mēģināja apšaubīt filmas ticamību, taču nākamajā medību sezonā uz roņu medību vietām devās patologanatoms, profesore Simpsone, kura konstatēja, ka ādu nodīrāšana dzīviem roņu mazuļiem vēl turpinās. Doktors Gržimeks presē un televīzijā aicināja sabiedrību visā pasaulē iejaukties šajā nekrietnajā rīcība un nepirkt roņu ādas. Tad zvērādu ražotāju apvienība iesūdzēja viņu tiesā, pieprasīdama milzīgu summu par zaudējumiem, ko tā cietusi Gržimeka dēļ. Tomēr ap vienība lietu zaudēja un pati bija spiesta iemaksāt desmit tūkstošus marku <rIzmirstošo dzīvnieku sugu glābšanas fondā» (ko Gržimeks bija dibinājis pirms daudziem gadiem). Kanādas valdība izdeva jaunus — stingrākus medību noteikumus, kuru izpildi kontrolēja speciāls inspektors. Zinātnieku grupa, kas regulāri brauca uz medību rajonu, konstatēja, ka dzīvnieku mocīšana ir mitējusies. Profesors Gržimeks šajā kaujā bija uzvarējis.

Minējām šo notikumu, jo tas ļoti labi raksturo enerģisko zinātnieku cīnītāju, kas neaprobežojas tikai ar satraucošu faktu konstatēšanu, bet patiešām nesaudzīgi cīnās pret likumu pārkāpējiem un turpina šo ciņu līdz galam. Profesora Gržimeka balsi ieklausās visa pasaule.

«Cīnoties par dabas aizsardzību,» raksta Gržimeks, «esmu pieredzējis lielas nepatikšanas, kas beigušās ar publiskiem skandāliem, preses uzbrukumiem, tiešiem draudiem un pat tiesas procesiem. Esmu sagādājis sev ne mazumu ienaidnieku, it sevišķi no lielrūpnieku vidus. Esmu kritizējis gan nolaidīgo Bavārijas valdību, ka tā nekādi nevar saņemties un atrast zemi nacionālajam parkam «Bavārijas mežs», uz mani ir saskaitušies gan slavenās «bruņurupuču zupas» ražotāji, gan varžu konservu tirgotāji, suņu audzētāji, kas mūsu četrkājainos draugus turējuši nepieņemamos apstākļos, un pat bagātas dāmiņas, kas pēc maniem raidījumiem baidījušās parādīties sabiedrībā leoparda vai tīģera ādas manto; bijuši pat konflikti ar valdību, piemēram, ar Itālijas valdibu, kas bija atļāvusi šaut Eiropas dziedātājputnus un pārstrādāt tos delikatesēs. Esmu cīnījies ar aizokeāna medniekiem, kas «uz pāris dienām» atlidojuši Āfrikā «pamedīt nīlzirgus un ziloņus», tāpat strīdējies ar fabrikantiem, kas ražo ādas galantērijas priekšmetus, it īpaši krokodilādas somiņas …»

Sie nav vienīgie gadījumi, kad Bernhards Gržimeks ir pacēlis balsi pret nekārtībām, kas vēl notiek dabas un apkārtējās vides aizsardzības jomā. Ikviena viņa grāmata ir atmaskojošs dokuments. Viņš uzstājas pret kontrabandistiem, kas izved kažokādas no daudzām tropu zemēm, pret malu medniecību, pret neprātīgajiem autobraucējiem, kas apdraud visas dzīvās būtnes, pret reto un izzūdošo dzīvnieku sugu šaušanu..,

Bernhards Gržimeks dzimis 1909. gada 24. apriti Silē- zijas pilsētā Neisē jurisia ģimenē. Sešu bērnu pulciņā viņš bija pats jaunākais. Kacl zēnam bija trīs gadi, nomira tēvs, tāpēc viņam agri nācās iepazīt trūkumu un bēdas. Inflācijas laikā Gržimeki izputēja, un bērni ne vienu reizi vien vakarā gāja gulēt neēduši. Tas viss ietekmēja nākamā zinātnieka pasaules uzskatus. Viņa simpātijas pastāvīgi bija neaizsargāto un apspiesto «dzives pabērnu» pusē. Ne velti viņš kļuva nikns koloniālisina un tautu apspiešanas pretinieks. «Tā saucamais krāsainais cilvēks ne ar ko neatšķiras no mums, un visur viņam ir gluži tādas pašas tiesības kā baltajam,» Gržimeks raksta kādā no savām populārākajām grāmatām. «Protams, nedrīkst salīdzināt, kā to bieži vien dara, neizglītotu afrikāņu puisi ar izglītotu eiropieti. Ja mēs salīdzināsim afrikāņu skolotāju vai universitātes profesoru ar angļu dokeru,., viss izskatīsies gluži citādi. Es personiski uzskatu afrikāni par sev līdztiesīgu cilvēku, par brāli.»

Zooloģija un veterinārija — Gržimeka nākamā specialitāte — pievilka zēnu jau ļoti agri: bērnībā viņam patika noņemties ar dzīvniekiem, viņš audzēja vistas, ganīja kazas, dziedināja suņus un kaķus. Vēlāk, studenta gados, kad pašam vajadzēja gādāt naudu mācībām, viņš strādāja putnu fermā. Gržimeks sākumā mācījās Leipcigas, pēc tam Berlīnes universitātē, kur studēja veterināriju. Pēc universitātes beigšanas viņš strādāja Berlīnē par veterinārārstu un drīz tika uzaicināts Pārtikas rūpniecības ministrijā pētīt metodes cīņai ar vistu epizootiju. Zinātnieks guva lielus panākumus šajā jomā un aizstāvēja doktora disertāciju. Ap šo laiku nāca klajā viņa pirmā monogrāfija ar nosaukumu «Olu grāmata», kas patiesībā drīz kļuva par vistu audzēšanas un kopšanas hrestomātiju. Interesēdamies ari par savvaļas dzīvniekiem, viņš veica etoloģiskus eksperimentus ar cilvekpērlikiem, vilkiem un tīģeriem. Tā kā zinātnieks jau agrāk bija pētījis dzīvnieku psiholoģiju, viņš pēc trīs dienas ilgas iepazīšanās ar tīģeru grupu Sarazāni cirkā kā dresētājs uzstājās ar tiem arēnu, un skatītāji nevarēja pat iedomāties, ka manēžā atrodas nevis aktieris dresētājs, bet gan zinātnieks zoologs. Līdzīgus eksperimentus var izdarīt tikai tad, ja dresētājs labi pazīst zvērus, un cilvēks šādu mēģinājumu laikā nebūt nevar justies drošs; par to lidināja traģēdija, kas drīz pēc tam notika ar kinoaktrisi Džinu Manē, kura mēģināja atkārtot Gržimeka eksperimentu: tīģeri uzbruka un sakropļoja viņu.

Otrā pasaules kara laikā Gržimeks turpināja debu tajā pašā ministrijā, bet par veterināro kara ārstu. Viņa uzdevums bija ārstēt slimos un ievainotos zirgus. Par izvairīšanos no sūtīšanas uz fronti un par savu pretkara noskaņojumu viņš nepārtraukti lika vajāts. Lai izbēgtu no aresta, zinātnieks bija spiests kādu laiku kopā ar ģimeni slēpties kalnos vientuļā Alpu ciematiņā.

Karu, ko izraisīja fašistiskie agresori, zinātnieks vēlāk nosodījis ne vienu vien reizi savas grāmatās. Kāda izdevuma priekšvārdā viņš rakstīja: «Esmu laimīgs, ka šī netaisnā kara laika neesmu nevienu reizi izšāvis, atskaitot vienu gadījumu, kad vajadzēja nogalināt bezcerīgi slimu zirgu.»

1945. gadā pēc fašisma sagrāves Bernhards Gržimeks enerģiski cīnījās par izpostītā Frankfurtes zooloģiskā dārza atjaunošanu; viņš tur bija iecelts par direktoru. Uzdevums, ievērojot vispārēju sabrukumu, nebija viegls, taču zinātnieks pielika visas pūles, lai pārvērstu šo zooloģisko dārzu par modernu zinātnisku un izglītojošu iestādi. Tas viņam izdevās ar ļoti lielām grūtībām un pēc ilgiem strīdiem ar varas iestādēm, kuras negribēja atvēlēt līdzekļus tādam vajadzīgam un derīgam pasākumam, kas sevišķi nepieciešams jaunajai paaudzei. Lai iegūtu zooloģiskā dārza celtniecībai un dzīvnieku iepirkšanai nepieciešamos līdzekļus, tika organizēti gan svētki ar uguņošanu un loterijām, kurās katra loze laimē, gan cirka programma. Nereti zooloģiskā dārza direkcija nonāca konfliktā ar varas iestādēm, bet 1948. gadā Gržimeku Frankfurtes policijas priekšnieks pat arestēja, un vairākas dienas viņam vajadzēja pavadīt cietumā. Totnēr tiesas procesā, kas sekoja pēc tam, viņu attaisnoja, bet pēc kāda laika policijas priekšniekam pašam tika piespriesti divi gadi cietumsoda …

Gržimeka vadībā Frankfurtes zooloģiskais dārzs izveidojās par vienu no labākajiem zvērudārziem pasaulē, kurā darbus veic uz zinātniskiem pamatiem, tāpēc te iespējams turēt un audzēt tādas retas un «smagas» dzīvnieku sugas kā okapi, gorillas, krēpjainos vilkus, sniega leopardus, degunpērtlkus, melnos degunradžus, bonobo jeb mazās šimpanzes un žirafgazeles. Tieši šeit pirmo reizi nebrīvē izdevās iegūt pēcnācējus no visām četrām cilvēkpērtiku sugām, un šeit tika izveidots speciāls «bērnudārzs» dzīvnieku mazuļiem, kurus mātes pametušas.

Gāja gadi, un izauga Gržimeka dēli. Vecākais kļuva par skaitļošanas mašīnu inženieri, bet jaunākais — Miha- cls — sekoja tēva pēdās, aizrāvās ar zooloģiju, sāka uzņēmi populārzinātniskas filmas, pavadīja tēvu viņa ikgadējās zinātniskajās ekspedīcijās uz Āfriku. Sākumā šo braucienu mērķis bija jaunu dzīvnieku iegūšana zooloģiskajam dārzam.

«Toreiz mums vēl nebija nolūka, sniegt kādu palīdzību, kaut ko mainīt vai glābt — toreiz mēs atbraucām, lai kaut ko iemācītos, skatītu paši savām acīm un saprastu. Un neviens no mums toreiz vēl nezināja, ka šis kontinents ienāks mūsu dzīvē uz ilgiem, ilgiem laikiem, bet vienam no mums būs lemts palikt šai zemē uz mūžu…»

Bernharda Gržimeka dēls Mihaels bija pirmais tēva draugs un palīgs. Abus saistīja ne tikai radniecības saites, Tāpat kā tēvs, Mihaels nolēma veltīt savu dzīvi dabas aizsardzībai. Visi, kas viņu pazina, apgalvoja, ka viņš bijis ārkārtīgi strādīgs, prasmīgs, labsirdīgs un ļoti jauks puisis. Kad viņam bija tikai sešpadsmit gadu,_ viņš jau viens pavadīja transportu ar dzīvniekiem no Āfrikas uz Eiropu. Mihaels patstāvīgi uzņēma filmu «Savvaļas dzīvniekiem nav vietas» pēc tēva scenārija, par kuru bija piešķirta nacionālā prēmija «Zelta lācis». Viss saņemtais honorārs ari lika veltīts «Izmirstošo dzīvnieku sugu glābšanas fondam». Iemācījies vadīt lidmašīnu, Mihaels Gržitneks piedalījās ekspedīcijā, kurā uzskaitīja nagaiņus no gaisa; uzskaite bija nepieciešama Sarengeli nacionālajā parkā. Te tēvs un dēls uzņēma savu otro filmu — «Seren- geli nedrīkst mirt», par kuru saņēmu augstāko starptautisko godalgu — Oskaru. Un šeit 1959. gadā, lidojot virs krātera Ngorongoro, nolika nelaime: lidmašīna, gaisā saduroties ar grifu, nogāzās, un Mihaels gāja bojā. Viņu apbedīja krātera malā. Uzraksts uz kapakmens skan šādi:

«Viņš atdeva visu, kas viņam bija,

pat savu dzīvību, lai aizsargātu

Āfrikas savvaļas dzīvniekus.»

Tēvam tas bija briesmīgs trieciens. Tomēr viņš spēja atrast sevī tik daudz spēka, lai pārvarētu bēdas un turpinātu viņu kopīgi sākto darbu. Tagad viņam vajadzēja strādāt par diviem. Vēlāk Bernhards Gržimeks grāmatas «Serengeti nedrīkst mirt» priekšvārdā raksta: «… Dažas dienas pirms viņa traģiskās bojāejas mēs vienojāmies strādāt pie tās (grāmatas) kopīgi. Nav nozīmes tam, ka viņš nepaguva uzrakstīt ne rindiņas, — visā, par ko tur runāts, mans dēls ņēma aktīvu dalību, viņš ir veicis mūsu darba lielāko daļu, tā ka titullapā viņa vārds ar pilnām tiesībām stāv blakus manējam. Mums ļoti gribētos ticēt, ka šī grāmata palīdzēs glābt un saglabāt to, kā dēļ mēs strādājām. Es varu tikai novēlēt, lai visiem tēviem būtu tādi dēli, kāds bija manējais, — uzticams palīgs un draugs, kurš visu saprata no pusvārda. Esmu bezgalīgi pateicīgs liktenim pat par tiem neilgajiem gadiem, kurus mums laimējās nodzīvot kopā.»

Mihaels Gržimeks nav aizmirsis. Trīs skolas nosauktas viņa vārdā, Tanzānijas valdība izveidojusi speciālu «Mi- haela Gržimeka piemiņas fondu». Par šī fonda līdzekļiem tika uzbūvēts Mihaela Gržimeka Starptautiskais Āfrikas bioloģisko problēmu institūts, uz to brauc strādāt zinātnieki — zoologi, augsnes pētnieki, botāniķi un citi speciālisti no visas pasaules.

Bernhards Gržimeks pamazām savām acīm pārliecinājās, ka šī kontinenta unkālā dzīvnieku pasaule ir apdraudēta. Tajos gados vēl daudzi domāja, ka Āfrikā, burtiski, čum un mudž no ziloņiem, degunradžiem, krokodiliem, ka tā ir dzīvniekiem gluži kā «apsolītā zeme», nezinot, ka koloniālisma gados eiropieši ir nošāvuši gandrīz visus nīlzirgus («Tāpat vien, sporta pēc,» raksta Gržimeks, «bet tajā pašā laikā bērni daudzās nēģeru ciltis mirst badā!») un daudz citu lielo savvaļas dzīvnieku.

Ar viņam raksturīgo enerģiju zinātnieks iesaistās cīņā par Āfrikas unikālās faunas glābšanu. Viņš rosīgi palīdz jaunajām Āfrikas valstīm, kas atbrīvojušās no koloniālisma jūga: organizē jaunus nacionālos parkus, atjauno vecos, pasargājot tos no bojāejas. Gržimeks konsultē jauno Āfrikas valstu administrāciju, kā iekārtojami un ekspluatējami nacionālie parki. Viņš atkal uzrunā pasaules sabiedrību, aicinādams visus ziedot savu artavu palīdzībai jaunajām patstāvīgajām valstīm, kuras, par spiti daudzām citām vajadzībām, ir ar mieru darīt visu, lai glābtu savu unikālo dzīvnieku valsti, apzinādamās, cik tā nepieciešama visai cilvēcei. Viņš pats «Izmirstošo dzīvnieku sugu glābšanas fondam» ziedo ievērojamas summas — honorārus par grāmatām un filmām.

Gržimeks oficiāli tiek iecelts par vairāku Austrumā]rikas valstu nacionālo parku kuratoru, un viņš uzsāk ciņu pret iebraucējiem miljonāriem, pogu fabrikantiem un citiem, kuri nopirkuši licences, lai Āfrikā garārnbraucot pa- šauditu dzīvniekus (pat nebūdami mednieki) un aizvestu uz mājām trofejas — lauvu un leopardu ādas. Pēc Gržimeka ierosinājuma sāka organizēt tūristu ekskursijas uz nacionālajiem parkiem, tādējādi palielinot valūtas ieplūšanu, kas jaunajām Āfrikas valstīm tik vajadzīga.

No «Izmirstošo dzīvnieku sugu glābšanas fonda» bagātīgi tiek atvēlēti līdzekļi viesnīcu un ceļu būvei, lendro- veru iegādei, lai nodrošinātu Austrumāfrikas parku apsardzību, kas nepieciešama cīņai pret malu medniekiem.

1960. gadā Bernhards Gržimeks kļūst par Gisenes universitātes profesoru un Berlīnes universitātes goda doktoru. 1981. gads zinātniekam ir sevišķi nozīmīgs — Maskavā viņam tiek piešķirts Maskavas Valsts universitātes goda profesora nosaukums.

No Bernharda Gržimeka darbiem padomju lasītājiem ir pazīstamas daudzas grāmatas, ko krievu valodā laidusi klajā izdevniecība «Mucai,»: «Viņi pieder visiem», «Sereņģeli nedrīkst mirt», «Četrkājainie austrālieši», «Gržimeks pie Āfrikas zvēriem», «Savvaļas dzīvniekiem vietas nav», «Mēs dzīvojām starp bauli», «Māsu mazākie brāļi» un «Savvaļas dzīvnieki un cilvēks».

Tā ir tikai neliela daļa no visa, ko savā mūžā sarakstījis daudzpusīgais un talantīgais zinātnieks. Viņš strādā vēl līdz šai dienai, lai gan viņa gadu skaits jau sniedzas pāri septiņdesmit pieciem. Viņš ir spēka un enerģijas pilns, vēl ceļo, fotografē, filmē, iepazīstas ar dažādu kontinentu faunu un floru. Nesen iznākušas divas jaunas viņa grāmatas «No grizli līdz briļļučūskai» un «Nežēlosim spēkus Āfrikas faunai».

Visas Gržimeka grāmatas caurstrāvo dabas aizsardzības Ieleja, doma par dabas resursu racionālu izmantošanu, rūpes par savvaļas dzīvnieku glābšanu no iznīcības. Daudz uzmanības zinātnieks velta problēmai par ekoloģisko sistēmu bioloģiskā līdzsvara saglabāšanu cilvēka interesēs. Viņa grāmatas ir dziļas pārdomas, tāda cilvēka pārdomas, kurš skaidri apzinās, cik liela nozīme šim globālajām problēmām ir visu māsu planētas iedzīvotāju nākotnē.

Starp daudzajiem zinātniskajiem darbiem jāmin viņa «Dzīvnieku pasaules enciklopēdija («Gržimeks Tierieb en») sešpadsmit sējumos, kuras izdošanā viņš iesaistīja lielākos speciālistus no visas pasaules, arī padomju zinātniekus. Si enciklopēdija nomainīja Brēma klasisko darbu — «Dzīvnieku dzīvi», kuru izmantojušas un no kura mācījušās daudzas paaudzes.

Profesors Gržimeks ne vienu reizi vien viesojies mūsu zemē. Viņš apmeklējis vairākas mūsu republikas, iepazinies ar lielākajiem rezervātiem — Voroņežas, Teberdi, Kaukāza, ar Belovežas gāršu, Askānija Novu, jūsmojis par Baikāla ezeru un Tjanšana kalniem. Viņa popularitāte kā pie mums, tā ārzemēs ir ļoti liela. Reiz vienam no ši pēcvārda autoriem (A. Baņņikovam) bija izdevība kopā ar Gržirneku braukt pa Āfrikas nacionālajiem parkiem un pašam pārliecināties par zinātnieka neparasti lieto popularitāti. Pilsētās un ciemos ļaudis uz ielas apstājās un skņji viņu sveica. Kādā citā braucienā, kad Gržimeka paša nebija liclzi, bet bija viņa vēstule — vienkārša papīra lapa ar viņa emblēmu («ezīti») stūri, mums izdevās apskatīt tādus nacionālo parku stūrīšus, kas tūristiem parasti ir slēgti. Gržimeka vārds vien atvēra visas Austrumā]rikas nacionālo parku durvis, — tik daudz šis cilvēks — divdesmitā gadsimta Br.ēms — darījis un dara dabas aizsardzības labā.

A. BAŅŅIK0VS, J. GEJEVSKA

SATURS

Gržimeks B. Priekšvārds……………………………..

Tīģeri cirka arēnā…………………………

Notikums Parīzē……………………………………….

Kā pelēkais papagailis pazīst savu saimnieku

Kaķis atgriežas mājās…………………………………

Vai pavu mātīte nomira no sirdssāpēm?

Pingvīni…………………………………..

Ūdeles………………………………………………….

Stāsti par blaktīm……………………………………..

Par leduslāčiem………………………………………..

Vai dzīvniekiem ir «sestais prāts»? ….

Ziloņa kāja…………………………………………….

Kāpēc kazas uz kuģa nesaslima ar skorlnitu

Suņa bērni……………………………………………..

Asters………………………………………………….

Apburtie putni…………………………………………

Notikumi ar platīnlapsām………………………..

Kazas un dievi……………………….

Melnbaltie dzīvnieki………………………………….

Vai dzīvnieki ir muzikāli?……………………………

Vai piekuns zina, kāpēc viņš ķer balodi? .

Vienkāršās izcelsmes dižciltīgie suņi ….

Zirgi kalnos……………………………………………

Dzeguzes bērns………………………………………..

Kas attapīgāks: suns vai vilks?………………………

Pūkpīles…………………………………..

Zirga zobu dakteris……………………….

Pērtiķa mīlestība………………………………………

Spuris Z. Dzīvnieku un augu nosaukumi .

Baņņikovs A., Cejcvska /. Divdesmitā gadsimta Brēms

Bernhards Gržimeks PĒRTIĶA MĪLESTĪBA

Redaktore G. Līvensone Mākslinieciskais redaktors D. Breikšs Tehniskā redaktore I. Soide Korektore I. Kalniņa

Nodota salikšanai 21.12.84. Parakstīta icspicSanai 29.05.85 Formāts 84X108/32. Tipogrāfijās papīrs JSV 2. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 10,32 tiy.sk. iespiedi.; 10,61 uzsk. krāsu nov.; 12,61 Izdevn. I. Metiens 65 000 eks. Pašūt. Nt 1918-5. Cena 1 rbl. 40 kap. Izdevniecība «Liesma», 226017 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Ns 132/ 32070/J-2850. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā 4.Cuja», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 33/40.

Gržimeks B.

Gr 979 Pērtiķa mīlestība: Piedzīvojumi, pētīj., vērojumi/ No vācu vai. tulk. J. Roze; Dzīvnieku un augu nos. aut. Z. Spuris; Pēcv. aut. A. Baņņikovs un J. Gejevska. — R.: Liesma, 1985. — 206 lpp. — (Stāsti par dabu).

[1] metriskajā mērvienību sislčniā 1 ent = 100 kg. Vācu I cf)t - 50 kg.

[2] pēc* četriem mēnešiem laikrakstā bija lasāma šāda piezīme: «Janvāra beigas Sarazāni cirka dresēto tīģeru gi'upa tika nodota visā pasaulē pazīstamajam dresētājam T. Kā zināms, pirms dažiem gadiem savas slavas plaukumā un spēka pilns viņš aizgāja pensija. Tagad viņš bija nolēmis atkal uzstāties cirka arēna. Bei, kad viņš gribēja piespiest tīģerieni Tibetu, lai tā pārlec no viena podesta uz otru piecu metru attālumā, tīģeriene viņam pēkšņi uzbruka un vairākas reizes šausmīgi iecirta ar ķepu, stipri ievainojot viņa galvu, plecus, krūtis un muguru. Smagā stāvokli T. nekavējoties tika nogādāts slimnīcā.»

[3] zinātne pagaidām vēl nav apstiprinājusi, ka mūsu mājas kaķiem būtu šāda spēja orientēties.

[4] no pazīstamās sengrieķu teikas par Ledu, kas skūpstījās ar gulbi.

[5] autora sniegtās ziņas attiecas uz laiku īsi pirms Otrā pasaules kara.

[6] pašlaik Arktikā mīt apmēram divdesmit tūkstoši leduslāču. Pēdējos desmit gados to skaits ir pieaudzis, un, tā kā tika veikli enerģiski leduslāču aizsardzības pasākumi, tie parādījušies ari tādās vietās, kur to nav bijis jau daudzus gadu desmitus. Padomju Savienībā leduslāču medibas aizliegtas kopš 1956. gada. Pašlaik tās pilnīgi aizliegtas ari Norvēģijā. Kanādā, A|askā un Grenlandē medības stingri ierobežotas un atļautas tikai vietējiem iedzīvotājiem (eskimosiem). (Tulk. piez.)

[7] Runa ir par balss kāpumu vai kritumu, par vienas un tās pašas intonācijas variēšanu augstākā vai zemāki reģistrā.

[8] vācu valodā ir teiciens «Hol dich der Kuckucki», kas latviski skan — «Kaut velns tevi parautu!».

Content

Gržimeks Bernhards Pērtiķa mīlestība

TĪĢERI CIRKA ARĒNĀ

NOTIKUMS PARĪZĒ

KĀ PELĒKAIS PAPAGAILIS PAZĪST SAVU SAIMNIEKU

KAĶIS ATGRIEŽAS MĀJĀS

VAI PĀVU MĀTĪTE NOMIRA NO SIRDSSĀPĒM?

PINGVĪNI

PAR LEDUSLĀČIEM

VAI DZĪVNIEKIEM IR «SESTAIS PRĀTS»?

ZILOŅA KĀJA

KĀPĒC KAZAS UZ KUĢA NESASLIMA AR SKORBUTU

SUŅA BĒRNI

ASTERS

APBURTIE PUTNI

NOTIKUMI AR PLATĪNLAPSāM

KAZAS UN DIEVI

MELNBALTIE DZīVNIEKi

VAI DZĪVNIEKI IR MUZIKĀLI?

VAI PIEKŪNS ZINA, KĀPĒC VIŅŠ ĶER BALODI?

VIENKĀRŠAS IZCELSMES DIŽCILTĪGIE SUŅI

ZIRGI KALNOS

DZEGUZES BĒRNS

KAS ATTAPĪGĀKS: SUNS VAI VILKS?

ZIRGA ZOBU DAKTERIS

PĒRTIĶA MĪLESTĪBA

DZĪVNIEKU UN AUGU NOSAUKUMI

DIVDESMITĀ GADSIMTA BRĒMS

SATURS