Spuris Zandis

Pie pasaules putniem

ZANDIS SPURIS

PIE PASAULES PUTNIEM

.

IEVADS

Pasaulē ir daudz lielisku grāmatu par putnu faunu, par to dzīvesveidu, uzvedību, ceļojumiem, spējām orientēties, I izioloģiju utt. Diezin vai būs vēl kāds kaut cik nozīmīgs «pulnisks» jautājums, kas nebūtu aprakstīts zinātniskos vai populārzinātniskos darbos — grāmatās, kas domātas visdažādākajiem lasītājiem — speciālistiem putnu pētniekiem (ornitologiem), jauniešiem, skolniekiem, dabas mīļotājiem.

Vai nebūtu vienkāršāk tulkot kādu no citās valodās sarakstītajām grāmatām? Vienkāršāk gan, jo nāktos mazāk pūlēties, turklāt var uzskatīt, ka publicētas grāmatas saturs jau ir aprobēts, t.i., pietiekami drošs, bez kļūdām. Tomēr jāatzīst, ka vismaz viens trūkums būs katram tulkojumam latviešu valodā — nevienā no tiem neatradīsim kaut cik pilnīgas ziņas par Latvijas putniem, par tām īpatnībām, kas izriet no Latvijas apstākļiem. Nav tādas grāmatas — ne tīri zinātniskas, ne populārzinātniskas —, kurā vienlaikus būtu sniegts pārskats par visas pasaules putniem un kaut vai skopas ziņas par Latvijas putniem. Ja šada veida grāmatu raksta sērijai «Stāsti par dabu», tās apjomam jābūt stingri ierobežotam. Tas nozīmē, ka informācija par pasaules putniem un tās ietvaros ziņas par Latvijas putniem neizbēgami būs nepilnīgas.

Tomēr autors pat ar zināmu pārgalvību uzdrošinājās piedāvāt izdevniecībai tādu grāmatu uzrakstīt, lai gan tas nelikās viegli; cik nopratu, izdevniecība piedāvājumam piekrita ar bažām («kas gan tur var sanākt»?).

Tagad grāmata ir tapusi. Nu savs vārds sakāms lasītājam. Gaidām atsauksmes.

VIŅU IR TIK DAUDZ.

Sākumā bija 140. Pēc aptuveni diviem gadu tūkstošiem šis skaits bija tikai četrkāršojies, toties nākamajos nepilnos divos gadsimtos pieauga līdz 28 500.

Tagad noskaidrosim, ko šie skaitļi nozīmē. Par putnu uzskaites sākumu uzskatāms laiks aptuveni 330 gadus pirms mūsu ēras, kad «visu zinātņu tēvs» Aristotelis savos zooloģiskajos darbos, it īpaši traktātā «Dzīvnieku vēsture», bija pieminējis 140 dažādus putnus.

Pēc tam ļoti ilgā periodā, apmēram divos gadu tūkstošos, cilvēki par putniem uzzināja ļoti maz, jo viduslaikos notika radošās darbības apsīkums.

Būtiskas pārmaiņas sākās 1758. gadā, kad iznāca augu un dzīvnieku sistemātikas pamatlicēja zviedru zinātnieka Kārļa Linneja grāmata «Sysfema Naturae». Tajā starp visiem viņam zināmajiem dzīvniekiem bija aprakstīti 564 dažādi putni.

Tūliņ pēc K. Linneja darba iznākšanas M. 2. Brisons 1760. gadā izdotajā sešsējumu darbā «Ornitoloģija» aprakstīja jau 1500 dažādu putnu. Teiciens «dažādi putni» šajā un līdzīgos gadījumos nenozīmē eksemplāru jeb indivīdu skaitu, bet gan putnu formu skaitu. Šoreiz ar formām domāts sugu un pasugu kopskaits. Tomēr jāuzsver, ka tikai šoreiz, jo vispār ir ne vien pasugas, bet arī vēl citas iekšsugas formas, piemēram, varietāte un aberācija.

Ar šo informāciju par formām varētu arī pietikt, taču nebūs lieki tās vēl nedaudz paraksturot, jo viena no formām — suga — šajā grāmatā turpmāk būs bieži pieminēta.

Pie atsevišķas putnu (vai jebkuras citas dzīvnieku) formas pieskaita visus savstarpēji līdzīgos putnus, kas ar vienu pazīmi vai pazīmju kopumu atšķiras no citiem savstarpēji līdzīgiem putniem. Ja šī definīcija neliekas pietiekami saprotama, var skaidrot arī citādi. Iedomāsimies, ka mums ir milzīga putnu kolekcija. Lai iegūtu pārskatu par šo kolekciju, it īpaši par tās sastāvu, vispirms putni būs jāsagrupē pēc to līdzīgajām un atšķirīgajām pazīmēm (lieluma, apspalvojuma krāsas, knābja veida utt.). Kad tas būs izdarīts, iegūsim daudzas grupas, kuras pēc šīm pazīmēm vairs neizdosies tālāk sadalīt. Tādas no citām atšķirīgas dzīvo organismu grupas zinātnē sauc par sugām. Vienā grupā atradīsies visas baltās cielavas, otrā — dzeltenās cielavas, trešā — pelēkās cielavas utt. Ja vienā grupā saliktos, t.i., pie vienas sugas piederīgos putnus sakārtotu apakšgrupās pēc to atrašanās jeb dzīvesvietām (Rietumeiropa, Kaukāzs, Rietumsibīrija utt.), tad izrādītos, ka bieži vien dažādu apakšgrupu putni kaut vai nedaudz atšķiras cits no cita, lai gan šīs apakšgrupas nav skaidri norobežotas. Tādas no citām ne visai skaidri norobežotas, bet dažādās ģeogrāfiskās vietās dzīvojošas grupas sauc par pasugām. Vienā apakšgrupā, piemēram, atrastos dzeltenās cielavas ziemeļu pasuga, otrā — dzeltenās cielavas tipiskā pasuga, trešā — dzeltenās cielavas Itālijas pasuga utt.

Ledus bija sakustējies. Šoreiz sācēji bija K. Linnejs un M. 2. Brisons. Tālākie notikumi risinājās strauji. Angļu ārsts un ornitologs Dž. Leithems 1790. gadā izdotajā katalogā uzskaitīja vairāk nekā 2900 putnu formas. Vācietis K. Illigers 1812. gadā atšķīra 3779 formas. Angļu ornitologs Dž. Grejs, kas no 1831. līdz 1872. gadam pārvaldīja Britu muzeja putnu kolekcijas, 1841. gadā minēja aptuveni 6000, bet 1871. gadā jau 11 162 putnu formas. Viņa pēctecis R. Sārps īsi pirms nāves 1909. gadā bija kataloģizējis 18 939 formas. Rekordskaitu—28 500 putnu formas —1946. gadā minēja amerikāņu ornitologs E. Mairs. Viņš apgalvoja, ka šīs formas var apvienot 8600 sugās. Pēc tam aptuveni 30 gadus visi rakstīja — gan atsaucoties uz E. Mairu, gan to noklusējot —,ka uz mūsu zemes ir 8600 putnu sugas. Bieži vien šo skaitli min vēl tagad, lai gan jau 1975. gadā iznāca trīs amerikāņu ornitologu — Dž. Moronija, V. Boka, Dž. Faranda — sastādītais visas pasaules putnu katalogs, kurā minētas apmēram 9000 sugas.

Var rasties jautājums, cik vēl nezināmu putnu sugu varētu atklāt. Speciālisti domā, ka īstenībā gandrīz visas Jau ir atklātas. Sāds apgalvojums pamatojas uz faktiem. Jau apmēram līdz 1930. gadam zeme bija tik pamatīgi izlūkota, ornitoloģiskos nolūkos izbraukāta krustām šķērsām, ka nebija nekādas cerības atklāt daudz jaunumu. Un tiešām, pēdējo 50 gadu pieredze liecina: katru gadu atklāj tikai 1—2 nepazīstamas sugas, bet bija arī gadi, kad neatklāja nevienu. Pazīstamais vācu ornitologs E. Strēze- manis 1951. gadā savā interesantajā un saturīgajā grāmatā par ornitoloģijas attīstību izteica prognozi, ka vēl varēs atrast tikai 30 nezināmu sugu. Viņa prognoze faktiski ir piepildījusies. Tāpēc var apgalvot, ka jaunu putnu sugu atklāšanas periods tagad jau ir izbeidzies.

Bet kā izskaidrot nezināmu sugu skaita pieaugumu pēdējos 40 gados (salīdzinājumā ar E. Maira kopsavilkumu) par četriem simtiem, ja pēdējā laikā to atklāts ļoti maz? Tas noticis galvenokārt tāpēc, ka, putnus pamatīgāk izpētot, daudzas sugas «saskaldītas» vairākās patstāvīgās sugās, citiem vārdiem, daudzas pasugas pēdējā laikā atzītas par sugām.

Tātad uz zemes ir aptuveni 9000 putnu sugu. Atklāt jaunas gandrīz nav cerību. Tieši otrādi, kopš tā laika, kad cilvēce sāka intensīvāk izmantot dabas bagātības, putnu sugu skaits ir samazinājies. Rēķinot no 1600. gada, no zemes virsas nozudušas vismaz 94 putnu sugas un 164 pasugas. Patlaban iznīcība draud vai nesen vēl draudēja gandrīz 200 sugām un 300 pasugām. Iemesli ir dažādi, taču galvenais vainīgais ir cilvēks. Viņa darbības rezultātā izzudušas 76% sugu: 42% izmedītas, 15% iznicināja ievestie plēsēji, 4% izkonkurēja citi ievestie dzīvnieki, 15% sugu izzudušas dzīvesvietu iznīcināšanas dēļ. Tikai 24% sugu iznīkušas dabisku, no cilvēka neatkarīgu iemeslu dēļ. Kādi ir šie iemesli? Neaizmirsīsim, ka neviena suga nepastāv mūžīgi. Noskaidrots, ka vienas putnu sugas mūžs vidēji ir divi miljoni gadu. Sugas izzūd, vai nu izmirstot, vai pārveidojoties divās vai vairākās citās sugās. Izmirst tad, ja suga šaurās specializēšanās dēļ nespēj pielāgoties jauniem, pārmainītiem dzīves apstākļiem, piemēram, citādam klimatam, citam barības sastāvam, palielinātam ienaidnieku skaitam.

Pēc Starptautiskās dabas un dabas resursu aizsardzības savienības ziņām, vismaz 150 sugas pašreiz atrodas uz izmiršanas robežas. Tās ir ierakstītas Vispasaules Sarkanajā grāmatā. Visvairāk apdraudētas, pirmkārt, tās sugas, kuras vai nu nespēj lidot, vai lido slikti, otrkārt, tās, kuras tiek nekontrolēti medītas, un, treškārt, tās, kuras pārstāv niecīgs indivīdu skaits. Maz indivīdu parasti ir tām sugām, kas izveidojušās un dzīvo nelielās salās vai izolētās kaLv.u grēdās. Nelielais put&u daudzums sugā pats par sevi gan nevar būt par iemeslu tās iznīkšanai, jo tām nekaitē krustošanās starp tuviem radiniekiem. Citādi ir ar tām sugām, kurām kādreizējais lielais indivīdu skaits tagad kaut kādu iemeslu dēļ sarucis; šīm sugām niecīgais skaits jau traucē normālu vairošanos (parādās tuvu radinieku krustošanās kaitīgās sekas, nedaudzie indivīdi izkliedējušies un gandrīz vairs nevar sastapties, lai nodibinātu ģimeni), kas beidzot noved pie sugas izviršanas un izmiršanas.

«PSRS Sarkanajā grāmatā» (1984. g. izdevumā) ir ierakstītas 80 retas un apdraudētas putnu sugas, «Latvijas PSR Sarkanajā grāmatā» tādu sugu ir 72.

Putnu sugu skaits dažādās zemes vietās, protams, ir visai dažāds. Bagātīgākā putnu fauna ir Dienvidamerikā— aptuveni 2500 sugu. Kolum bijā vien novērotas 1556 sugas. Bagātīga ornitofauna ir arī Āfrikā, precīzāk, Etiopijas zooģeogrāfiskajā apgabalā,—1700 perējošas sugas, kā arī no ziemeļiem ieceļojošie gājputni. Indomala- jas jeb Orientālajā zooģeogrāfiskajā apgabalā (Dienvidu un Dienvidaustrumu Āzijā) ir «tikai» aptuveni 1000 sugu. Salīdzināšanai: ledus un aukstuma kontinentā Antarktīdā perē ne vairāk kā 12 sugas, kas gandrīz visas ir jūras putni.

Padomju Savienībā novērotas 765 sugas (saskaņā ar A. Ivanova 1976. gada katalogu). Pēc literatūras ziņām, Latvijā līdz 1984. gada beigām novērotas 313 putnu sugas. Ņemot vērā atklājumus mūsu kaimiņzemēs, var uzskatīt, ka Latvijā ir vēl kādas 80 sevišķi retas sugas, tātad kopā mūsu republikā būtu gandrīz 400 sugas. Bet vai var uzskatīt, ka Latvijas putnu fauna sastāv no 313 vai 400 sugām? Pēc autora domām, nevar, jo pie faunas sastāva diezin vai var pieskaitīt tā sauktos malduviesus — putnus, kuri pie mums ieklīst ļoti reti un turklāt neregulāri. Tātad, ja no 313 putnu sugām atskaita tipiskus malduviesus (tādu ir aptuveni 40—50), iznāk, ka Latvijas putnu fauna sastāv no aptuveni 270 sugām. No tām apmēram 200 perē, 55 caurceļo migrāciju periodos, 15 sastopamas tikai ziemā.

Nav iespējams precīzi pateikt, cik putnu pavisam ir uz zemes. Tiešām — kā lai saskaita visus indivīdus? Plaši pazīstamais angļu ornitologs Džeimss Fišers (sarakstījis vairākas vērtīgas grāmatas, to skaitā kopā ar 2 līdzautoriem pirmo populāro «Sarkano grāmatu», kas tulkota krievu valodā 1976. g.) uzskata, ka uz zemes ir vairāk nekā 100 miljardu putnu. Sis vērtējums balstās galvenokārt uz ziņām par kolonijās perējošiem jūras putniem, kurus var pietiekami droši «saskaitīt». To dara tā: mazākas kolonijās tiešām saskaita visas ligzdas, bet lielākās saskaita kādu daļu ligzdu un aprēķina daudzumu visā koionijā. Nav nemaz retums tādas dažādu vētrasputnu un alku sugu perēšanas kolonijas, kurās ir vismaz miljons putnu. Isastes vējputnu skaits kādā barā Austrālijā novērtēts uz 150 miljoniem. Par ceļotājbalodi ir šādas ziņas: ASV Viskonsinas štata centrā uz 2200 km2 1871. gadā ligzdojuši 136 miljoni šo putnu, bet to kopskaits ASV bijis krietni virs miljarda. Taču šodien šī suga vairs neeksistē. Pēdējais ceļotāj balodis nobeidzies nebrīvē 1914. gadā. Sugas iznīkšanas iemesls — pārmērīgas medības, varbūt kāda slimība.

Ir arī ziņas par sauszemes putnu skaitu nelielās teritorijās. Piemēra pēc minēsim Somiju. Ar tiešas uzskaites un pārrēķināšanas metodēm Somijā perējošo putnu skaits novērtēts uz aptuveni 32 miljoniem pāru. Valdošās sugas, kā izrādās, ir vītītis (5,7 milj.pāru) un žubīte (5,3 milj.). Citas parastākās sugas ir pelēkā zīlīte (1,4 milj.), pelēkais mušķērājs (0,99 milj.) un dzeltenā stērste (0,97 milj.). Tātad pirmajās vietās daudzuma ziņā ir zvirbuļveidīgie putni. No citām kārtām parastākie bijuši vistveidīgie: rubenis (380 tūkst, pāru), mežirbe (270 tūkst.) un gandrīz vai neticami daudz medņu (240 tūkst.).

Vēl nedaudz jāpakavējas pie putnu pamatgrupām, jo turpmākās ziņas tiks dotas saskaņā ar tām.

Putnu klase iedalās vairākās pamatgrupās, kuras sauc par kārtām (latīņu valodā orclo). Pirms vairāk nekā 200 gadiem K. Linnejs izšķīra 6 kārtas, taču tajās bija apvienoti pārāk dažādi, t.i., savstarpēji neradniecīgi putni. Ūdensputnu kārtā, piemēram, bija apvienoti gulbji, zosis, pīles, pelikāni, alki, gārgales, kaijas, albatrosi. Turpretī radniecīgi putni, piemēram, zvirbuļveidīgie, bija sadalīti pa vairākām kārtām. K. Linneja izveidotā, varētu arī sacīt, ieteiktā putnu sistēma tātad ir mākslīga, jo tā pamatojas galvenokārt uz putnu līdzību pēc izskata, dzīvesveida utt., bet neievēro vai ievēro nepietiekami to īsto radniecību. Linnejam par attaisnojumu jāsaka, ka tolaik putnu īstā savstarpējā radniecība vēl nebija izpētīta. Ideāli būtu izveidot tādu putnu iedalījumu kārtās, lai katrā no tām būtu tikai tuvu radniecīgi putni, Tad mums būtu tā sauktā dabiskā sistēma, kas atspoguļotu putnu faktiskās radniecības pakāpi un reizē arī putnu evolūciju. Daži ornitologi, pūlēdamies izveidot dabisko sistēmu, ir pārcentušies un radījuši pārāk daudz nelielu kārtu, aptuveni 50. Tik sīks iedalījums traucē izprast patieso radniecību, jo tad samērā radniecīgi putni ir sadalīti pa dažādām kārtām.

Optimālais kārtu skaits, šķiet, ir aptuveni 33. Tādu iedalījumu ieteicis amerikāņu ornitologs A. Vetmors, un to tagad lieto ornitologu vairākums. No pieņemtajām 33 kārtām recentas (mūsdienās eksistējošās) ir 27, bet izmirušas— 6 (no tām savukārt 2 izmirušas pavisam nesen).

Patlaban gandrīz visi putnu pētnieki lieto tikai starptautiski atzītos putnu kārtu nosaukumus, kam visiem ir vienāda galotne «lormes», kura latviski tulkojama «veidī- gie», piemēram, stārķveidīgie (Ciconiiiormes), dzilnveidī- gie (PicHormes), kas īstenībā nozīmē stārķveidīgie putni, dzilnveidīgie putni utt.

Visplašākā kārta ir zvirbuļveidīgie, kurā apvienotas 5270 sugas, tātad vairāk nekā puse no visiem putniem. Citās kārtās ir, augstākais, daži simti sugu, piemēram, dzilnveidīgo ir 383 sugas, tārtiņveidīgo —334 sugas. Taču ir arī kārtas, kurās ir tikai dažas sugas, piemēram, strausveidīgo kārtā ir viena suga, gārgaļveidīgo kārtā — piecas sugas. Vispārīgo likumību var formulēt šādi: jo senāka kārta, jo tajā mazāk sugu (vairums jau izmiris). Liela sugu bagātība kārtā (arī dzimtā, ģintī) liecina, ka šī kārta (dzimta, ģints) ir uzplaukuma stadijā, ka tajā intensīvi veidojas jaunas sugas.

PUTNI, KAS NELIDO

Putni no citiem dzīvniekiem atšķiras it īpaši ar to, ka tie ir klāti ar spalvām un spēj lidot. Tāds ir mūsu parastais priekšstats.

Taču ir putni, kas ne tikai nelido, bet pat nespēj lidot, jo viņiem nav lidošanai noderīgu spārnu. Reizēm dzirdams pat teiciens, ka tie esot putni bez spārniem. Vai tāds teiciens ir pareizs? Dīvaini, bet atbilde ir gan jā, gan nē. Pievērsīsim uzmanību formulējumam «nav lidošanai noderīgu spārnu». Tātad kaut kādi spārni, precīzāk, tipisku spārnu atliekas jeb pārveidnes, ir. Bet, tā kā tie ir morfoloģiski (uzbūves ziņā) nepilnīgi un funkcionāli (savam pamatuzdevumam — lidošanai) nederīgi, tad šai nozīmē tiešām ar pilnām tiesībām var teikt, ka šiem putniem spārnu nav.

Kas tie par putniem?

Vispirms tie ir putni, kas pieder pie samērā primitīvām putnu kārtām — strausveidīgajiem, nanduveidīgajiem, kazuārveidīgajiem, kiviveidīgajiem un pingvīnveidīga- jiem.

Strausveidlgos mūsdienās pārstāv viena vienīga suga — strauss.

Strauss ir mūsdienu lielākais putns. Tā augstums sasniedz 2,5 m, bet masa ir 75—100 kg. Interesantas ir strausa olas: salīdzinājumā ar strausienes masu tās ir samērā mazas — sver 1,5—1,7% no tās svara. Taču pēc lieluma un faktiskā svara tās ir mūsdienu rekordistes: garums 15—16 cm, platums 12—13 cm, masa 1,1—1,6 kg.

Strauss dzīvo sausās, atklātās vietās — savannās un pustuksnešos visā Āfrikā, agrāk bijis arī Arābijas pussalā. Sis lielais putns pārtiek galvenokārt no augiem. Strausi parasti apvienojas nelielās ģimenēs—tēviņš kopā ar 2—5 mātītēm. Olas tiek sadētas kopīgā ligzdā, un dienā tās pārmaiņus perē mātītes, naktī — tikai tēviņš.

Tā kā tik lielam putnam atklātās vietās grūti paslēpties, tas iemanījies ātri skriet, tādējādi izvairoties no plēsīgajiem zvēriem. Strauss var skriet ar ātrumu aptuveni 50 km/st.

Strausa garās kājas ir ļoti labi piemērotas ātrai skriešanai. Tas ir vienīgais putns, kura kājām ir tikai divi pirksti, turklāt viens no tiem ir sīks. Tātad putna kāja, tā īpašniekam pielāgojoties dzīvei atklātās vietās, kur ātr- skriešana lieti noder, atkārtojusi to pašu attīstības virzienu (pirkstu skaita samazināšanos), ko nogājuši tādi ātri zīdītāji kā nagaiņi.

Lai gan strausa cepetis neesot visai garšīgs, strauss ir stipri izmedīts, tāpēc tā eksistence ir nopietni apdraudēta. Galvenais iemesls: strausam ir ļoti dekoratīvas baltas spalvas, kuras lielos daudzumos izlietoja dāmu cepuru rotāšanai, it īpaši mūsu gadsimta sākumā. Tādas spalvas aug pie spārnu stumbeņiem un virs astes. Lai nodrošinātu spalvu ieguvi, strausus audzē īpašās fermās.

Nanduveidlgo ir divas sugas. Pēc izskata tie atgādina strausu, it īpaši lielais nandu. Abas sugas dzīvo Dienvidamerikā, kur it kā aizstāj strausu. So iemeslu dēļ nandu reizēm sauc par Dienvidamerikas strausiem.

Lielais nandu mīt Dienvidamerikas austrumu daļas pampās. Tas ir līdz 1,5 m augsts, bet sver tikai 15—20 kg Nandu ģimenē ir tēviņš un dažas mātītes. Tāpat kt strausu ģimenē, olas tiek dētas kolektīvā ligzdā, bet perē tikai tēviņš. Tēviņa apspalvojums ir visai neizteiksmīgs, tam nav baltu greznumspalvu kā strausam. Tas ir izdevīgi tādēļ, ka tēviņš perē ari dienā, tātad viņa neuzkrītošais apspalvojums palīdz palikt neievērotam.

Mazais jeb Darvina nandu ir mazāks. Dzīvo Dienvidamerikas dienvidu daļā un Andos.

Kazuārveidīgo sugu ir divreiz vairāk nekā nanduvei- dīgo. Tie dzivo Jaungvinejā un Austrālijā. Trīs kazuāru sugas mitinās mitros džungļos Jaungvinejā, tai tuvējās salās un Ziemeļaustrālijā. Uz galvas kazuāriem ir kaulaina ķiverveidīga sekste, kas, pašķirot ceļu džungļu biezokņos, atvieglo putna pārvietošanos. Kājas tiem samērā īsas — džungļos garas kājas nav vajadzīgas, jo ātri skriet te nevar. Tā kā kazuāru dzīvesvietās aizsargkrāsa faktiski ir lieka, jo te putnus maskē paši džungļi, tiem saglabājies visumā spilgts apspalvojums — spalvas melnas, bet kailais kakls sarkans vai zils. Parastais jeb lielais kazuārs ir 1,5—1,7 m garš, un tā masa sasniedz gandrīz 80 kg, tātad pēc masas šī suga ieņem otro vietu aiz strausa.

Ceturtā kazuārveidīgo suga ir emu, kas pieder pie īpašas dzimtas. Emu ir tipisks austrālietis. Tas apdzīvo sausus, galvenokārt atklātus zālājus vai skrajus krūmājus. Pretstatā kazuāriem, bet līdzīgi strausam un nandu šiem putniem kājas ir stipri garas. Emu pārtiek no kukaiņiem, ogām un zāles. Tā kā emu ēdienkartē ir arī tā barība, no kā pārtiek aitas, austrālieši uzskata šos putnus par aitu barības konkurentiem un tāpēc tos visādi apkaro. Turklāt emu gaļa garšojot gandrīz tāpat kā govs gaļa, no olām iegūst dedzināmu eļļu. Sīs pozitīvās īpašības vēl vairāk veicina nesaudzīgas emu medības, tāpēc gandrīz 2 m garais un 30—60 kg smagais putns ir jau tuvu pilnīgai iznīcībai. Divas vai trīs tam radniecīgas sugas, kas dzīvoja nelielās salās pie Austrālijas un Tasmānijā, cilvēka darbības rezultātā nozudušas no zemes virsas jau 19. gadsimtā.

Atšķirībā no iepriekš minētajiem lielajiem nelidojošajiem putniem kiviveidīgie ir naktsputni. Tāpēc tiem ir vāja redze, toties laba dzirde. Neparasti ir tas, ka atšķirībā no pārējiem putniem kiviveidīgajiem ir teicama oža, kas tiem palīdz sameklēt barību (bezmugurkaulniekus, augus). Barību no augsnes putni izvelk ar garo knābi.

Ir trīs sugas, kas dzīvo mitros vai pat purvainos mežos Jaunzēlandē. To izskats ir visai neparasts — tumšām spalvām klātais ķermenis gandrīz bumbveida, kājas īsas, astes nav. Salīdzinājumā ar iepriekšminētajām kārtām spārni visvairāk reducēti — faktiski no tiem nav saglabājies gandrīz nekas. Lielākais ir parastais kivi. Tā garums sasniedz 80 cm, augstums —55 cm, masa ir 3—3,5 kg. Ola sver 0,5 kg, tātad 1/5—1/4 no mātītes svara!

Visas kiviveidīgo sugas kļuvušas retas, un, lai gan šie putni tagad atrodas likuma aizsardzībā, diezin vai tos izdosies saglabāt. To izzušanā vainojams cilvēks — vai nu apzināti (izmedījot), vai neapzināti (iznīcinot mežus, ievedot Jaunzēlandē nebijušus plēsīgus dzīvniekus — suņus, kaķus, zebiekstes, žurkas).

Iepriekš aplūkotajās četrās kārtās apvienoti tipiski sauszemes putni. Interesanti, ka tie dzīvo katrs savā teri torijā.

Turpinot iepazīšanos ar nelidojošiem putniem, paciemosimies pie pingvīnveidīgajiem.

Pingv'mveidlgo kārtā ir tikai pingvīnu dzimta. Sugu skaits nav liels—17. Tās visas dzīvo dienvidu puslodē okeānu un jūru krastos, galvenokārt mērenā klimata joslā. Divas sugas mitinās pat Antarktīdas krastos, viena pie ekvatora.

Ar ūdeni vairāk vai mazāk saistītos putnus mēdz saukt par ūdensputniem. Tāds nosaukums, protams, ir nosacīts, jo lielu daļu savas dzīves tie pavada uz zemes. Ūdensputni nekad nav tik tipiski ūdensdzīvnieki kā, piemēram, ūdensvaboles, par zivīm nemaz nerunājot.

Taču pingvīni pilnīgāk pielāgojušies ūdenim nekā citi putni. Pārsteidzošākais ir tas, ka tie parasti peld nevis uz ūdens, bet ieniruši. Peldēt zem ūdens tie var tādēļ, ka to spārni pārveidoti zivju spurām vai delfīnu un roņu pleznām līdzīgos orgānos. Reizēm pat tēlaini saka, ka pingvīni zem ūdens lidojot. Veiklāko pingvīnu «peldlido- juma» ātrums ūdenī sasniedz 36 km/st. Tik liels ātrums palīdz tiem sekmīgi medīt pat zivis. Viņi ēd arī galvkājus (tinteszivis) un vēžveidīgos. Pingvīni nereti ienirst līdz 20 m dziļumam.

Kājas pingvīniem ir īsas, atrodas vairāk uz ķermeņa pakaļgalu un peldot kalpo kā stūre. Tāds kāju novietojums ir par iemeslu, kāpēc pingvīni atšķirībā no visiem pārējiem putniem uz zemes staigā pilnīgi izslējušies — ar vēderu uz priekšu. Uz zemes labi redzama visiem pingvīniem raksturīgā apspalvojuma pamatkrāsa — vēders balts, mugura tumša. Tas ir tipisks daudzu ūdensdzīvnieku krāsojums — gaišais vēders tos zināmā mērā maskē no apakšas uz gaišākā debess fona. Spalvas salīdzinājumā ar citiem putniem ir sīkas, vienkāršotas un pārveidotas, uz spārniem tās ir sevišķi gludas un stipri atgādina zvīņas, ķermeņa siltumu palīdz saglabāt galvenokārt nevis spalvu sega, bet biezais zemādas tauku slānis.

Lielākais pingvīns ir imperatorpingvīns. Mērīšanas un svēršanas entuziasti noskaidrojuši, ka pieaudzis putns ir 1,2 m garš, tā augstums sasniedz gandrīz 1 metru, sver līdz 40 kg.

Imperatorpingvīns dzīvo Antarktīdas krastos, kur ir sevišķi bargi klimatiskie apstākļi — temperatūra ziemā vairākus desmitus grādu zem nulles, spēcīgas sniegavēt- ras. Sos apstākļus var izturēt tikai tik liels un spēcīgs nelidojošs putns, kāds ir imperatorpingvīns. Turklāt viņš perē tieši ziemā!

Vairošanās periods sākas martā, kad imperatorpingvīni pamet jūru un dodas uz sauszemi, nereti vairākus desmitus kilometrus no ūdens. Maijā vai jūnijā mātīte izdēj vienu olu. To tūliņ savā ziņā pārņem tēviņš un ievieto ādas krokā, kas atrodas pavēderē starp kājām. Perēšana ilgst divus mēnešus, un visā šajā laikā tēviņš stāv uz ledus un sniega. Mazuļa izšķilšanās laikā no jūras atgriežas māte, bērna barošanai nesot kuņģī 3 kg pussagremotu zivju. Atstājis mazuli mātei, tēvs pēc trīs vai pat četru mēnešu badošanās, zaudējis 1/3 vai pat 1/2 sava svara, dodas uz jūru baroties. Pēc 2—3 nedēļām viņš atgriežas ar jaunu barības krājumu. Sākumā mazais pingvīnēns sēž uz mātes pleznām, aizsargāts ar tās pavēderes ādas kroku. Piecu nedēļu vecumā viņš atstāj ērto sēdvietu un piebiedrojas citiem mazuļiem, kuri apvienojušies lielā barā. Līdz gada beigām vecie putni kopā ar jaunajiem atgriežas jūrā, lai uzbarotos. Tātad perēšanas vietas no decembra līdz martam vai aprīlim ir tukšas. Patlaban zināmas vismaz 22 perēšanas kolonijas, kurās kopā ir aptuveni 150 tūkstoši perējošu pāru.

Ja ņem vērā, ka imperatorpingvīns gluži labi panes bargos Antarktikas apstākļus, tas drīzāk būtu jāsauc par varoņpingvīnu. Vai tad tas nav varoņdarbs — tādos apstākļos dzīvot un izaudzēt jauno paaudzi, tā nodrošinot sugas saglabāšanos?

Otra Antarktīdas krastos perējošā suga ir Adeles pingvīns. Tas ir «prātīgāks» nekā imperatorpingvīns, jo, tāpat kā visi pārējie pingvīni, perē vasarā. Adeles pingvīns sastopams arī kontinentam tuvējās salās.

Dažas citas pingvīnu sugas tikai pieminēsim. Mazākā no tām ir pundurpingvīns. Tas ir 40 cm garš. Šis putns perē pamestās vētrasputnu alās un sastopams Dienvidaus- trālijā, Tasmānijā, Jaunzēlandē, kā arī vēl dažās salās. Dienvidāfrikā dzīvo briļļainais pingvīns. Par šo sugu raksta, ka tā vēl vienmēr «ražo» nozīmīgu daudzumu jūras putnu mēslu jeb gvano (3500 pāru liela kolonija gadā ražo 100 tonnas gvano). Galapagu pingvīns dzīvo tikai Galapagu salās, kas zoologu un ģeogrāfu aprindās ir slavenas ar to, ka tajās saglabājušies daudzi interesanti dzīvnieki. Dienvidamerikā pingvīni sastopami tikai tās dienvidu daļā, galvenokārt rietumu krastā. Tur mitinās Patagonijas pingvīns un Humbolta pingvīns.

īsā pingvīnu apskata nobeigumā jāpiemin paradoksālais fakts, ka nevienu pingvīnu ģinti latīņu valodā (precīzāk: zinātnisko nosaukumu valodā) nesauc par pingvīniem. Te jāpaskaidro, ka 1791. gadā bezspārnu alks aiz pārskatīšanās vai gluži vienkārši nezināšanas dēļ tika pievienots pingvīniem un ieskaitīts ģintī Pinguinus. Sīs sugas pārstāvji nebija lidotspējīgi, un tādēļ tā līdz 1844. gadam tika iznīcināta. Putna vairs nav, bet tā it kā atbrīvojušos nosaukumu izmantot tipiskajiem pingvīniem nevar — saskaņā ar starptautiskajiem noteikumiem par dzīvnieku nosaukumiem katru nosaukumu var lietot tikai vienreiz, t.i., tikai attiecībā uz vienu dzīvnieku sugu.

Zoologi jau sen ir ievērojuši, ka plašu, vienveidīgu dzīvesvietu (biotopu, dzīvotņu) iemītnieki parasti ir arī plaši izplatīti, jo to izplatīšanos nekādi īpaši šķēršļi nekavē. Piemēra pēc var minēt tipisko meža putnu dzilnīti Sitta europaea L., kas izplatīts visā mežu zonā no Rietumeiropas līdz Kamčatkai un sastopams arī Japānā un Āfrikas ziemeļrietumu daļā.

Atšķirībā no plašu dzīvesvietu iemītniekiem ģeogrāfiski ierobežotu dzīvesvietu (atsevišķu kalnu grēdu, nelielu salu) iemītnieki ir sastopami tikai šajās vietās, jo atšķirīgā apkaime tiem neļauj plaši izplatīties. Tādu putnu eksistence ir vairāk apdraudēta, vairāk atkarīga no nejaušībām.

Lai teikto ilustrētu, jāpastāsta par kāda māņpaceplīša traģisko likteni.

Pavisam zināmas tikai četras māņpaceplīšu sugas, un tās visas dzīvo Jaunzēlandē, tātad salās. Māņpaceplīši lido slikti. Maziem salu putniņiem labas lidotspējas taktiski nemaz nav vajadzīgas, tās var būt pat kaitīgas. Tāds mazputniņš tālu pāri okeāna plašumiem tik un tā neaizlidos, kādēļ gan viņam vajadzētu teicami lidot? Ja viņš, spārnos pacēlies, pārāk pašapzinīgi paļausies uz savām lidotspējām un nokļūs stiprā vējā, tas viņu var aiznest atklātā okeānā, kur mazais lidonis iet bojā. Tādēļ laika gaitā salu, it īpaši mazāku salu, iemītniekiem bieži vien lidotspējas samazinās. Tā tas ir noticis arī ar māņpaceplī- šiem. Jaunzēlandē lidotspējas zaudēšana turklāt nav bīstama, jo tur sākotnēji nebija plēsīgu zvēru, kas apdraudētu pa zemi staigājošos un lēkājošos putnus. Kāds no māņpaceplīšiem, kas dzīvoja mazajā Stefena salā, laikam nemaz nevarēja lidot. Viss bija labi līdz tam brīdim, kamēr šajā salā nebija cilvēka. Bet tad te uzcēla bāku, bākas sargs iegādājās kaķi, kaķis noķēra 15 māņpaceplī- šus. Tie gan nokļuva necerētā godā — Britu muzejā Londonā. Pēc tam to zinātniskais apraksts 1894. gadā iekļuva zinātniskajā literatūrā. Eksemplāri muzejā, apraksts literatūrā — tas ir viss, kas mums šodien vēl ir saglabājies. Dabā suga vairs neeksistē.

LIDOŠANAS LIELMEISTARI

Kuri putni ir labākie lidoņi? Uz to var atbildēt dažādi. Varētu meklēt rekordistus — kas lido visātrāk, kas visilgāk, kas var aizlidot vistālāk. Atbildot šādā veidā, būtu beidzot jāaplūko arī putnu migrācijas jeb ceļojumi, taču tas vairs neatbilst šīs grāmatas pamatidejai — iepazīstināt ar putnu pasaules daudzveidību. Uz šo jautājumu varētu būt arī cita atbilde, kurā tiktu nosaukti putni, kas vispilnīgāk apguvuši lidošanas tehniku, citiem vārdiem, lidošanas mākslu. Tāpēc jau sākumā vienosimies un par labākajiem lidoņiem uzskatīsim tos putnus, kas apguvuši planējošu lidojumu, jo tas prasa vismazāk enerģijas. Tādā gadījumā vispirms ir jāmin vētrasputnveicllgie, kas apvieno 4 dzimtas un 104 sugas. To vidū savukart sevišķi labi lidotāji ir albatrosi, kurus varētu saukt par lidošanas lielmeistariem.

Albatrosu dzimtā ir 2 ģintis, 13 sugas. Albatrosi ir lieli jūras putni — masa līdz 12 kg, spārnu plētums pat 3,5 m, kuri sastopami galvenokārt dienvidu puslodē, bet Klusajā okeānā arī tā ziemeļdaļā. Tie perē nelielās okeāna salās.

Par albatrosiem raksta, ka tie bez spārnu vēcināšanas varot stundām ilgi lidināties visdažādākajos virzienos, pat pret vēju. Ilgs planējošs lidojums iespējams tikai tādēļ, ka albatrosi un, protams, arī citi planētāji meistarīgi izmanto gaisa strāvas. Virs okeāna gaisa strāvas rodas, ūdenim viļņojoties, virs sauszemes — stipri sasilstot zemes virsai. Interesanti, ka, lidojot pa vējam, albatrosi zaudē augstumu, vējš tos spiež pie zemes. Pagriežoties pret vēju, tie var pacelties augstāk.

Literatūrā, it īpaši senākajā, vētrasputnveidīgos sauc arī par cauruļdeguņiem. Šāds nosaukums radies tādēļ, ka putna nāsis atveras ragvielas caurulītēs. Albatrosiem caurulītes atrodas knābja sānos, citām sugām — knābja virspusē vai pat savienojas vienā kopīgā caurulītē (tā izskatās no ārpuses), kas iekšā tomēr sadalīta divās. Šīs caurulītes pamatoti uzskata par aerodinamisku orgānu, kas nosaka gaisa strāvu virzienu un tādējādi palīdz planēt. Taču tām ir arī otrs uzdevums: pa caurulītēm no kuņģa izdalās eļļains šķidrums, kas kopā ar virsastes dziedzeru taukiem noder spalvu ieziešanai, un jūras putniem, vispār visiem ūdensputniem tā ir sevišķi svarīga, jo tauki un eļļa satur spalvas labāk kopā un padara tās ūdens necaurlaidīgas. No cilvēka viedokļa albatrosu kuņģa eļļai ir pretīga smarža. Tā ir tik noturīga, ka pat izbāžņi muzejos smako desmitiem gadu. Taču tas vēl nav viss, kas zināms par knābja caurulīšu uzdevumiem. Pa tām iztukšojas nāsu dziedzeri, kas izdala no ķermeņa liekos sāļus. Cik zināms, putni ar jūras ūdeni un ar barību (dažādiem jūras dzīvniekiem) uzņem pārāk daudz sāļu, no kuriem jāatbrīvojas. Visi vētrasputnveidīgie tā pieraduši pie sālsūdens, ka nobeidzas, ja tiem jāiztiek ar saldūdeni. Acīmredzot «saldūdens diēta» tiem izjauc normālu vielmaiņu.

Bet arī tas vēl nav viss par caurulītēm. Lai gan albatrosiem ir vareni knābji, viņi aizsargājas, nevis cērtot ar knābi, bet izšļācot pa caurulītēm pretīgo kuņģa eļļu.

No tikko teiktā var secināt, ka vētrasputnveidīgo knābja caurulītes ir lieliska liecība par dabas taupīgumu un saprātīgumu — viens orgāns veic vairākas funkcijas. Ja katram uzdevumam vajadzētu savu orgānu, putns kļūtu pārāk sarežģīts un smags, tas nevarētu tik veikli lidot.

Lielākā suga albatrosu dzimtā ir klaiņojošais albatross. Tas ir gandrīz balts, vienīgi spārnu gali melni. No perēšanas vietām tālos dienvidos tas aizklīst pat desmitiem tūkstošu kilometru uz ziemeļiem. Šie putni pārtiek galvenokārt no galvkājiem.

Isastes albatross atgādina iepriekšējo sugu, bet ir ievērojami mazāks, ar tumšu astes galu. Agrāk daudz šo putnu perēja dažās Japānas salās, tagad to tikpat kā vairs nav, jo tie tika nežēlīgi iznīcināti spalvu dēļ; noplūktos putnus esot izmantojuši tīrumu mēslošanai.

Nākamā ir vētrasputnu dzimta ar 12 ģintīm un 66 sugām. Parasti tie it vidēji lieli putni, mazākie aptuveni mežastrazdu lielumā. Vairākums ir neizskatīgi melnīgsnēji vai pelēkbrūni. Vētrasputni ir tipiski jūru un okeānu apdzīvotāji, kuri dodas tālos pārlidojumos, aktīvi lidojot un planējot virs okeāna pa gaisa plūsmu ceļiem. Uz sauszemes tie dzīvo tikai perēšanas periodā; ligzdas ierīko un perē slēptuvēs — klinšu spraugās, zem akmeņiem, alās. Vētrasputni sastopami galvenokārt dienvidu puslodē. Padomju Savienībā novērotas 8 sugas, bet perē tikai divas — ziemeļu orkānputns ļoti bieži, raibgalvas vēj putns ļoti reti Vladivostokas apkaimē.

Ziemeļu orkānputns perē kolonijās klinšainos Atlantijas un Klusā okeāna ziemeļu daļas krastos, galvenokārt salās. Tas ir klejotājputns, kas pastāvīgi maina dzīvesvietu un pat perēšanas vietas. Ziemeļamerikā šo putnu medī un vāc olas, kas esot ļoti garšīgas. Šī suga tagad kļuvusi zināmā mērā derīga arī citādi — vietās, kur apstrādā zivis, tā savāc atkritumus; tādējādi tā izplatījusies uz dienvidiem un savairojusies. Domā, ka patlaban ir 10 miljoni šo putnu.

Sevišķi uzņēmīgs ceļotājs ir īsastes vējputns. Tas ir samērā liels — spārnu plētums aptuveni 1 m — un ligzdo alās saliņās starp Austrāliju un Tasmāniju. Mazuļi izšķiļas janvāra vidū. Aprīlī vecie un jaunie putni aizlido līdz Āzijas krastiem. Vispirms tie nonāk pie Japānas, tad pie PSRS krastiem un caur Beringa jūras šaurumu nokļūst pat līdz Vrangeļa salai. Atpakaļ tie ceļo gar Ziemeļamerikas rietumu krastu, apmēram pie Kalifornijas pagriežas uz dienvidrietumiem un tieši pāri Klusajam okeānam dodas uz savu dzimteni, kur ierodas septembrī.

Dzimtas lielākā suga ir lielais vētrasputns. Augumā tas krasi atšķiras no pārējām sugām, spārnu plētums —2,8 m. Sie putni ligzdo Antarktīdas tuvumā. Izmantojot dienvidu puslodē valdošo rietumu vēju, ārpusligzdošanas periodā vētrasputni aplido ap zemeslodi, tātad aizlido uz austrumiem un atgriežas no rietumiem. Šīs sugas pārstāvji pārtiek no jūras dzīvniekiem, bet tieši tāpēc, ka ir tik lieli, tie reizēm kļūst plēsīgi un uzbrūk pingvīniem un burātāj- pulniem.

Burātājputnus jeb burātājus apvieno īpašā dzimtā. Tajā ir 8 ģintis un 21 suga. Tie ir mazākie vētrasputnveidīgie.

Burātāji lido ātri un tieši virs ūdens, bet tikai ar spārnu vēzieniem, jo planēt neprot. Un kā lai viņi iemācītos un varētu planēt, ja tieši virs jūras vai okeāna nav šim nolūkam noderīgu, ūdens virsai paralēlu gaisa plūsmu? Mēs šeit neiztirzāsim, vai šo putnu latviskais nosaukums ir izdevies, bet lidotāji viņi patiešām ir veikli — barību iegūst, nevis nosēžoties uz ūdens, bet lidojumā to uzķerot no jūras virsas.

PSRS atklātas 4 burātājputnu sugas. Pie mums dažās Klusā okeāna salās perē ziemeļu burātājs. Kā malduviesis tas dažas reizes novērots Latvijā, kur droši vien ieklīdis no Atlantijas okeāna.

Ceturtā un pēdējā dzimta ir nirējburātāji. Pazīstamas tikai 4 sugas, kas ligzdo Antarktīdas tuvumā. Nav dzirdēts, ka viņi būtu teicami lidoņi, toties viņi spēj labi nirt, jo barību iegūst nirstot.

Kā redzējām, ne visi vētrasputnveidīgie ir izcili lidoņi. Tas pats sakāms arī par nākamo putnu kārtu — pelikān- veidīgajiem, kuru vairākums lido ļoti labi, daudzas sugas spēj arī planēt. Tādēļ šos putnus var aplūkot vienā nodaļā ar vētrasputnveidīgajiem.

Pelikanveidīgie ir galvenokārt lieli putni, kuru masa reizēm pārsniedz 10 kg. Tie visi ir saistīti ar ūdeņiem — dzīvo galvenokārt ūdenstilpju piekrastēs, bet daži ir tipiski okeāna putni.

Pelikanveidīgie ir galvenie gvano (putnu mēslu) nogulu veidotāji. Vislielākie gvano krājumi izveidojušies Peru piekrastē, kur mēslu slāņa biezums ir vairāki desmiti metru; rekords —60 m. Kā aprēķināts, 2 m biezs slānis izveidojas 100 gados, tātad putnu kolonijas attiecīgajās vie tās pastāvējušas pat 3000 gadu. Gvano veidotāju putnu skaitu nelielās salās Peru tuvumā patlaban vērtē uz 35 miljoniem.

Gvano ir sevišķi vērtīgs mēslojums, kas daudzkārt pārspēj kūtsmēslus. Tā vērtību labi saprata senie Dienvidamerikas iedzīvotāji inki, kas ne vien izmantoja gvano, bet arī sargāja tā veidotāju perēšanas vietas. Kapitālisma apstākļos plaša gvano ieguve sākās 1840. gadā. Laika gaitā uz Eiropu un ASV aiztransportēja vairākus desmitus miljonus tonnu mēslojuma. Diemžēl mantrausības drudzī putnu perēšanas vietas netika saudzētas, tāpēc mūsu gadsimta sākumā gvano slāņi bija gandrīz pilnīgi norakti un putnu perēšanas kolonijas iznīcinātas. Tikai tad sāka domāt par putnu aizsardzību, kas galu galā deva pozitīvus rezultātus — mūsu gadsimta 50. gados gvano ražotāju kolonijas bija atjaunojušās un varēja atsākt gvano ieguvi.

Pelikānveidīgos iedala 6 dzimtās, kurās ir 62 sugas. Šīs kārtas pārstāvji sastopami galvenokārt silta klimata zemēs.

Pelikānu dzimtā ir tikai 1 ģints, kurā 8 sugas. Pelikāni ir lielākie pelikānveidigo kārtas pārstāvji, kas sastopami visos kontinentos. Tiem raksturīgs liels knābis. Pie apakš- knābja ir kailas ādas maiss, kas var stipri izstiepties. Knābja maisā pieaugušie putni pienes zivis lielākiem mazuļiem, kuri tās «zvejo» vecāku knābī un daļēji pat rīklē.

Pelikāni ir tipiski zivjēdāji jeb ihtiofāgi. Šie putni nespēj nirt, tāpēc zivis spiesti ķert seklumā, izmantojot knābi kā ķeseli. Tā kā ar individuālo zveju tik lieli putni nespēj sagādāt visu nepieciešamo barību, tie bieži vien dodas kolektīvā zvejā. Peldot ierindā, kuļot ūdeni ar spārniem un piepalīdzot ar knābi, tie sadzen zivis pie krasta vai ielenc seklumā, kur tās vieglāk noķert.

Viena no pazīstamākajām sugām ir sārtais pelikāns. Tas ir balts, ar iesārtu nokrāsu un sastopams no Indijas līdz Eiropai un Āfrikas ziemeļaustrumu daļā. Putns perē galvenokārt lielu upju deltās, piemēram, Volgas un Dona- vas deltā. Astrahaņas rezervātā to daudzums stipri samazinājies atbilstoši ekoloģiskās situācijas pārmaiņām Volgas deltā. Latvijā tikai trīs reizes novēroti ieklīdušie putni.

Cirtainais pelikāns ir lielākais (spārnu plētums līdz 2 m) un smagākais (masa reizēm pat pārsniedz 12 kg) savā ģintī. Šī suga ir plašāk izplatīta un biežāk sastopama nekā iepriekšējā. Latvijā cirtainais pelikāns novērots tikai vienreiz — Engures ezerā. Apspalvojums sudrabaini pe- leclgs.

Nirējpelikānu dzimtā ir tikai 1 ģints, kurā 9 sugas. Nosaukumu putni ieguvuši no tā, ka var uz īsu brīdi ienirt ūdenī. Sajā gadījumā ieniršana faktiski ir tikai ietriekša- nās ūdenī no piķējoša lidojuma. Putni nirst, protams, lai ķertu zivis, kas ir to galvenā barība. Nirējpelikāni sastopami visā pasaulē. Tie ir jūras putni, kas tomēr turas krastu tuvumā un perē nelielās salās. Tie lido ļoti labi, bieži vien planē.

Ziemeļu nirējpelikāns ir Ziemeļatlantijas putns aptuveni zoss lielumā, tā spārnu plētums ap 1 m. Putns gandrīz pilnīgi balts, vienīgi spārnu gali tumši. Sis pelikāns bieži vien perē uz stāvām klintīm, ligzdu ierīkojot uz izciļņiem jūras pusē. No cilvēka viedokļa tas neliekas visai prātīgi, jo šķiet, ka uz šaura klints izciļņa ligzda nav drošā vietā, turklāt to nekas nesargā no spēcīgā jūras vēja. Taču putni tur jūtas labi un sekmīgi izaudzē mazuļus. Tāpat kā visi pārējie pelikanveidīgie, arī šis nirējpelikāns perē kolonijās, tāpēc iespējams tos saskaitīt un tādējādi sekot to skaita maiņai. Pagājušā gadsimta sākumā bijis aptuveni trešdaļmiljona putnu. Tā kā ziemeļu nirējpelikānu un tā olas var lietot pārtikā, putnu skaits mūsu gadsimta sākumā samazinājies līdz 30 tūkstošiem. Tagad to skaits pieaudzis un sasniedz varbūt pat 140 tūkstošus. Padomju Savienībā ziemeļu nirējpelikāns neperē, bet ielido Mur- manskas piekrastē un retumis Baltijā; Latvijā novērots 2—3 reizes.

Kapzemes nirējpelikāns perē salās pie Kapzemes krastiem. Vietām tas ir ražīgākais Dienvidāf rikas gvano putns. Nozīmīgākais gvano ražotājs savā dzimtā ir gvano nirējpelikāns, jo viņa dzīvesvietā pie Peru krastiem okeāns ir sevišķi bagāts ar zivīm, bet, kur ir teicama barības bāze, tur var izmitināties daudz zivjēdāju putnu.

Visnozīmīgākie gvano ražotāji tomēr ir kormorāni. Starp tiem svarīgākais savukārt ir gvano kormorāns. Ar tik ievērojamu putnu mums jāiepazīstas tuvāk. Tā ķermenis ir slaids, gandrīz vai veltenisks. Kakls garš. Samērā garš arī knābis, tā gals āķveidīgi noliekts. Kājas ar peldplēvēm. Vēderpuse balta, mugurpuse melna, ar zaļganu spīdumu. Kormorāni dzīvo pie Peru krastiem, kur plūst aukstā Humbolta straume, kas sevišķi bagāta ar zivīm. Tā kā gvano kormorāni ir izturīgi un nenogurdināmi lidotāji, tie bieži vien, salasījušies milzu baros, ilgstoši lido virs okeāna, meklējot anšovu barus. Zivis atklājuši, tie vispirms nometas uz ūdens un tad nirst, pavadot zem ūdens 1—2 minūtes un iedziļinoties līdz aptuveni 10 m. Ja pieņem, ka viens putns dienā apēd 0,35 kg zivju, tad 30 miljoni apēdīs 10—11 tūkstošus tonnu, bet zivju daudzums, ko tie patērē gadā, būs visai iespaidīgs. Gvano ražotāju skaits Peru piekrastē novērtēts uz 30 miljoniem. Uzskata, ka šī kormorāna perēšanas kolonijas ir lielākās, kādas vispār pazīstamas uz zemes. Bet, ja samazinās barības bāze, seko nenovēršama katastrofa. Un tiešām, ik pēc vairākiem gadiem ar zivīm bagātā Humbolta straume maina virzienu, bet tās vietā ieplūstošais siltais dziļūdens ir zivju nabags. Tā esot bijis 1957. gadā, kad badā nobeigušies 25 miljoni putnu, galvenokārt kormorāni.

Protams, ar iztēli apveltīti ļaudis tūliņ varētu teikt, ka kormorāni ir lielākie cilvēces ļaundari, ja jau tie aprij tik neiedomājami daudz zivju. Taču cilvēce vēl nav iemācījusies šīs zivju masas rūpnieciski apgūt, un varbūt tas pat vispār nebūtu iespējams.

Ja zina īstās vietas un laimējas, Latvijā var novērot lielo kormorānu. Agrāk tas pie mums bijis ļoti rets (varbūt tikai nav ievērots?), tagad kļuvis parastāks un diezgan regulāri novērojams pavasara migrāciju laikā jūras piekrastē un piejūras ezeros. Tā masa ir aptuveni 3 kg, spārnu plētums 80 cm. Izplatīts visai plaši — Eiropā, Āfrikā, Āzijas dienviddaļā, Austrālijā, Jaunzēlandē, pēdējā laikā ieviesies Ziemeļamerikā.

Kormorānu dzimtā ir 3 ģintis un 33 sugas. Vienā no ģintīm ir tikai viena suga — Galapagu kormorāns. Interesanti, ka spārnu saīsināšanās dēļ tas zaudējis spēju lidot.

Kormorāniem tuvu radniecīga ir čūskkakļu dzimta. Tajā ir tikai 1 ģints ar 4 sugām. Tie atgādina kormorānus, bet ir vēl slaidāki, ar garu, lokanu kaklu. Čūskkakļi sastopami tropos un subtropos — Āzijas dienviddaļā, Āfrikā, Jaunajā pasaulē no Argentīnas līdz ASV dienvidiem, Jaungvinejā, Ziemeļaustrālijā. Sie putni dzīvo pie lieliem saldūdeņiem, lieliski nirst un, medījot zivis, pat nedaudz peld zem ūdens. Peldot ķermenis ir iegremdēts, virs ūdens redzama tikai galva un kakls, kas nemitīgi grozās, atgādinot čūsku (no tā radies nosaukums).

Faetonputnu dzimtā ir tikai 3 sugas. Sie putni atgādina lielus zīriņus. Dzīvo tropos jūru krastos. Padomju Savie- nlbā nav novēroti. Lielākā suga ir sarkanastes faeton- putns, kas ligzdo Klusā okeāna un Indijas okeāna krastos.

Arī fregatputnu dzimta ir neliela—5 sugas. Tie ir garspārnaini (spārnu plētums līdz 2,3 m) un garastaini jūras putni, perē kolonijās galvenokārt tropisko un sub- tropisko jūru salās. Fregatputni pa zemi gandrīz nevar paiet, tāpēc to dara nelabprāt, uz ūdens nosēžas reti un gandrīz nepeld, nirt nespēj. Toties tie pilnībā apguvuši gaisa telpu — lido ātri un veikli manevrē, galvenokārt planē. Atbilstoši savām lieliskajām lidotspējām tie ļoti oriģināli atrisinājuši pārtikas sagādes problēmu — pārtiek galvenokārt no lidotājzivīm, bet papildus no ūdens līmeņa uzķer gliemjus un vēžveidīgos. Tāpat kā laupītāj- kaijas, viņi uzbrūk citiem jūras putniem un vajā tik ilgi, līdz tie atrij barību, ko fregatputni uztver lidojumā.

Raibspārnu fregatputns ir dzimtas parastākā suga. Tēviņš ir melns, apakšpusē brūngani, virspusē zaļgaini zaigojošs. Spārni tam raibi brūni. Riesta periodā tēviņam pakaklē izveidojas sarkans kailas ādas izspīlējums. Sis putns perē galvenokārt Klusā okeāna un Indijas okeāna salās. Mazliet amizanti, ka zinātniskajā (latīņu) valodā tas nosaukts par mazo, bet angļu valodā par lielo fregatputnu. Padomju Savienībā Tālajos Austrumos retumis ielido nevis šī, bet cita suga—«īstais» mazais fregatputns.

STĀRĶVEIDIGAJIEM — ĪPAŠU NODAĻU!

Stārķis ir ļoti cienījams putns — visi zina, ka tas piegādā bērniņus jaunlaulātajiem. Vismaz leģenda tā apgalvo. Tā mēdz stāstīt bērniem. Stārķis ir iemīļots, baltkrieviem un moldāviem zināmā mērā pat nacionālais putns. Tas ir labi ieredzēts lauku sētās visā valstī. Tam palīdz ierīkot ligzdu, saskaņā ar tradīciju novietojot vecu ratu riteni vai ko līdzīgu uz jumta vai lielā kokā. Vismaz tā bija, kamēr Latvijas iedzīvotāju vairākums nebija apmeties pilsētās.

Ja jau tautā stārķis, precīzāk, baltais stārķis, izpelnījies tik lielu ievērību, tad arī ornitologi nevar atpalikt. Ir pat dzirdēts apgalvojums: baltais stārķis esot vislabāk izpētītais savvaļas putns. Par to vēl varētu strīdēties, bet viens no vislabāk izpētītajiem gan. Ir taču interesanti un svarīgi zināt, cik balto stārķu ir vispār, vai to skaits

Imlielinās vai samazinās un kādēļ tā notiek, kā putna izplatību veicina cilvēks, palīdzot ierīkot ligzdas. Tāpēc |.ui 1934. gadā tika veikta pirmā starptautiskā balto ntiirķu skaitīšana. Toreiz Latvijā bijušas 6750 ligzdas. Otrreiz baltos stārķus skaitīja 1958. gadā, kad reģistrētas (>125 ligzdas. Trešajā reizē, 1974. gadā, uzskaitītas 5763 ligzdas. Tātad kopīgais ligzdu skaits ir samazinājies, laikā starp 1. un 2. uzskaiti ligzdu skaits Latvijas dienvidaustrumu daļā samazinājies divas reizes, bet iemesls nav zināms. Periodā starp 1. un 3. uzskaiti ligzdu skaits palielinājies Latvijas ziemeļaustrumu daļā, ko izskaidro ar šīs sugas areāla (izplates apgabala) paplašināšanos šajā virzienā. Tiešām, 18. gadsimtā baltais stārķis Latvijā bija Hdstopams uz ziemeļiem tikai aptuveni līdz Daugavai, bet 19. gadsimta otrā pusē ligzdoja jau visā Latvijā. Starp 2. un 3. uzskaiti stārķu skaits samazinājies republikas rietumu daļā, ko varēju izskaidrot ar viesuļvētru ietekmi, kas nogāza daudzus ligzdu kokus. Pēdējā uzskaite parādīja, ka 63% ligzdu atradusies uz cilvēka ierīkotas pamatnes, bet 86% ligzdoja kokos.

Baltais stārķis ir zoofāgs, t.i., pārtiek no dažādiem dzīvniekiem. Interesanti, ka baltā stārķa dzimtenē (perēšanas rajonos) barības sastāvs ir citāds nekā pārziemošanas vietās Āfrikā. Dzimtenē sevišķi iemīļotas ir vardes, taču viņš labprāt ķer arī ķirzakas, čūskas, peles, lielākus kukaiņus, uzlasa sliekas un gliemežus. Diemžēl ēd arī putnu mazuļus un pat zivis, ja vien izdodas noķert. Baltais stārķis labi saprot, ka siena pļaujas laikā viegli iegūt barību pļāvēju tuvumā, jo tad to viegli atrast nopļautajās vietās. Autors ir gadiem ilgi Jelgavas apkaimē novērojis, ka baltie stārķi nekavējoties ierodas, tikko izdzird zāles pļaujmašīnu, un, cēli soļojot, vālu vietās ķer vardes un taisnspārņus. Āfrikā ir citādi. Lai gan visādu barībai derīgu dzīvnieku ir daudz, lielajā zālē tos pagrūti iegūt, arī pļāvēju nav. Tāpēc Āfrikā baltais stārķis ķer galvenokārt kukaiņus, it īpaši ceļotājsiseņus.

Baltais stārķis perē Eiropā uz ziemeļiem līdz Ļeņingra- dai, Ziemeļrietumu Āfrikā, Aizkaukāzā, Mazāzijā, Vidusāzijā. Eiropas stārķi uz ziemošanas vietām Āfrikā dodas pa diviem galvenajiem ceļiem. Viens, pa kuru dodas areāla rietumu daļas, tātad arī Latvijas putni, ved caur Rietumeiropu uz Rietumāfriku. Otrs ceļš iet pār Ēģipti uz Austrumāfriku. Daļa stārķu ziemot aizlido pat līdz Āfrikas dienvidu daļai. Baltais stārķis sastopams arī Austrum- āzijā — no PSRS Pieamūras rajoniem līdz Korejai un Japānā. Baltā stārķa Austrumāzijas forma atšķiras no Eiropas formas galvenokārt ar to, ka knābis ir nevis sarkans, bet melns vai melnbrūns. Tā kā Austrumāzijas stārķu forma dzīvo izolēti no Eiropas formas un atšķiras no tās tikai nedaudz ar krāsu, parasti uzskata, ka šīs abas formas ir tikai vienas sugas pasugas, un tad tās latviski jāsauc par baltā stārķa Eiropas un Austrumāzijas pasugām. Daži zinātnieki uzskata, ka šīs abas formas ir patstāvīgas sugas, un tad ir divi sugu nosaukumi: baltais stārķis un Austrumāzijas stārķis. Tātad atkarībā no putnu formu stāvokļa jeb vietas sistēmā (suga vai pasuga) mainās to nosaukumi.

Melnais stārķis faktiski ir raibs, tāpēc to varētu saukt ari par raibo. Taču melnā krāsa ir pārsvarā, tai ir zaļgans vai varakrāsas spīdums. Vēderpuse ir balta, knābis un kājas spilgti sarkani. Melnais stārķis izplatīts no Rietumeiropas līdz Sahalīnai un Japāņu jūrai. Tas ir tipisks meža putns, tāpēc stepēs un Vidusāzijas tuksnešos nemājo. Ziemo Āfrikā uz dienvidiem no Sahāras, Indijā, Dienvidaustrumu Ķīnā. Ligzdo galvenokārt vecos, daļēji purvainos mežos, vietās, kur to netraucē cilvēks. Latvijā ap 1970. gadu perēja apmēram 200 pāru. Pastāv uzskats, ka melno stārķu skaits Latvijā agrāk bijis daudz lielāks, bet, intensivizējoties mežsaimniecībai, samazinājies.

Stārķu ģintī bez šīm sugām ir vēl trīs. Viena no tām dzīvo Āfrikā, otra — Dienvidamerikā, trešā (villainais stārķis) izplatīta no Āfrikas caur Dienvidāziju līdz Filipīnām un Kalimantānai.

Stārķu dzimtā kopā ir 17 sugas, kas izvietotas 6 ģintīs. Tātad dzimta nav liela, un, ja ņem vērā, ka 27 sugas jau izmirušas, tad jāsecina, ka dzimta nav plaukstoša, drīzāk gan otrādi — pamazām izmirstoša. Par to liecina arī tas, ka vairums sugu (13) nedalās pasugās. Tas nozīmē, ka šīs sugas nav spējīgas mainīties, pielāgojoties neierastiem dzīves apstākļiem. Un, kā jau runājām, tam, kas nespēj mainoties pielāgoties jauniem dzīves apstākļiem, agri vai vēlu draud bojāeja.

Ibisstārķi nosaukumu ieguvuši no tā, ka visas četras šīs ģints sugas vairāk vai mazāk atgādina ibisus — knābji kaut nedaudz noliekti lejup. Praktiski gandrīz katra no šīm sugām ir aizņēmusi savu kontinentu — viena Āļriku, otra Ameriku (galvenokārt Dienvidameriku), trešā Āziju. Vienīgi Malajas ibisstārķis pieticīgi iemitinājies Āzijas nomalē — Malajas pussalā un vēl Sumatrā un Javā. Tie visi ir meža putni, bet dzīvo pie ūdeņiem, kuros iegūst barību.

Tuvi ibisstārķu radinieki ir spraugknābji. To nosaukums cēlies no tā, ka pieaugušajiem putniem starp augš- knābi un apakšknābi ir sprauga, saskaras tikai abu knābja daļu gali. Jaunajiem putnēniem spraugas knābī nav. Tā rodas tāpēc, ka spraugknābji pārtiek galvenokārt no lieliem gliemežiem, kurus meklē krēslas stundās seklā ūdenī. Knaibļveidīgais knābja gals acīmredzot palīdz labāk satvert gliemezi un salauzt tā čaulu. Tātad iznāk, ka knābis pārveidojas, pielāgojoties barības dzīvnieku īpat- nībām. Viens spraugknābis dzīvo Āfrikā, otrs — Āzijā.

Lielākais stārķu dzimtas pārstāvis ir seglknābja stārķis. Tā garums sasniedz 1,5 m. Uz melnsarkanā knābja pamata pie pieres ir dzeltens, segliem līdzīgs veidojums. Šis stārķis dzīvo Āfrikā purvos, bet tā vistuvākais radinieks Austrālāzijas stārķis izplatīts no Indijas līdz Austrālijai, tāpēc tā latviskajā nosaukumā apvienoti divu kontinentu nosaukumi.

Zilraibais jeb jabirustārķis izplatīts no Meksikas līdz Argentīnai. Ķermenis balts, spārni, aste un kājas ir zili, galva un kakls bez spalvām, kailā āda zilmelna, knābis sarkans, ar zilu vidusdaļu. Zilraibais stārķis ligzdo kokos, pārtiek no zivīm, vardēm un citiem ūdensdzīvniekiem.

Marabustārķu ģintī ir trīs sugas. Pazīstamākā ir Āfrikas marabustārķis, kas plaši izplatīts tropiskajā Āfrikā. Tas ir liels putns — spārna garums 70 cm, masa 5—6 kg. Ķermenis raibs — apakšpuse balta, mugurpuse, spārni un aste tumšpelēki vai melnīgsnēji. Galva, kakls un guzas apvidus kaili, sarkanīgi. Sevišķi raksturīgs ir garais (30 cm), masīvais knābis. To noturēt grūti, tāpēc sēžot stārķis to balsta uz izspīlētā kākšļa. Putns pārtiek galvenokārt no beigtiem dzīvniekiem, kurus atklāj, planējot augstu gaisā, bieži vien kopā ar grifiem. Tā kā Āfrikas marabustārķis jeb vienkārši marabu ir pieradis rakņāties lielāku kritušu dzīvnieku iekšās, tad saprotams, kāpēc viņa galva un pat kakls ir kaili. Marabu pilda sanitārdie- nestu, tāpēc afrikāņi to pacieš un pat aizsargā.

Abas pārējās marabustārķu sugas izplatītas no Indijas līdz Kalimantānai. Vienu no tām sauc par mazo, otru — par lielo, taču tas ir pareizi tikai attiecībā uz šīm sugām. Īstenībā par lielo būtu jāsauc Āfrikas suga. Šajā gadījumā atklājas visās valodās diezgan bieži sastopamā nekonsekvence dzīvnieku nosaukumos. Tie veidojušies un ieviesušies laika gaitā. «Kristīšanas» brīdi ne vienmēr bija zināmas attiecīgās sugas visas raksturīgākās īpašības. Bieži vien uztverta tikai viena pazīme, lai gan tikpat labi varētu nosaukt pēc citas pazīmes, piemēram, zaļo vārnu tikpat pamatoti varētu saukt par zilo vārnu. Gadās, ka viena suga nosaukta par mazo, jo tajā brīdī nebija zināms, ka cita suga ir vēl mazāka. Sevišķi daudz neprecīzu putnu nosaukumu radies, nosaucot tos pēc ģeogrāfiskās izplates, jo vārda došanas brīdī ģeogrāfiskā izplate vēl nav bijusi pilnīgi zināma. Par dažiem neprecīziem vai pat nepareiziem nosaukumiem runāsim vēl turpmāk. Var rasties jautājums: kādēļ nepareizie nosaukumi vēl vienmēr nav mainīti? Mēdz teikt, un turklāt pamatoti, ka ieradumam liels spēks. Turklāt jebkura nosaukuma maiņa rada dažādas neērtības, tāpēc reizēm ērtības labad ir labāk atstāt nepareizus nosaukumus. Attiecībā uz zinātniskajiem nosaukumiem pat ir starptautiska vienošanās stabilitātes un skaidrības dēļ tos nemainīt; tikko teiktais attiecas uz pirmoreiz doto zinātnisko nosaukumu, kaut arī tas faktiski būtu neprecīzs. Jāatceras, ka putnu un citu dzīvnieku nosaukumi ir nosacīti un ne vienmēr atbilst kādai attiecīgās sugas pazīmei. Šie nosaukumi dažādu tautu valodās tiek lietoti saskaņā ar tradīcijām, ieradumu, saskaņā ar nerakstītu vai klusuciešot pieņemtu vienošanos, citiem vārdiem, praksē ērtības dēļ mēdz pieturēties pie esošajiem nosaukumiem, it īpaši, ja tie jau ilgi lietoti un ir ierasti.

Aprādīto iemeslu dēļ Āzijas marabustārķus latviski var nosacīti saukt par lielo un mazo marabustārķi, jo tas atbilst starptautiski plaši lietojamiem angļu nosaukumiem. Precīzāk, protams, būtu «lielais Āzijas marabustārķis», bet tik garš sugas nosaukums nav vēlams.

Plašākā stārķveidīgo kārtas dzimta ir gārņu dzimta. Tajā ir 16 ģintis un 64 sugas. Dzimta ir gandrīz kosmopolītiska, nav pārstāvēta vienīgi piepolārajos rajonos un Sahārā. Un vēl mazliet statistikas: Padomju Savienībā ir 9 ģintis, 16 sugas (perē 13 sugas), Latvijas PSR ir 5 ģintis, 6 sugas.

Zivju gārnis ir viena no lielākajām dzimtas sugām. Tā garums ir 0,9 m, masa aptuveni 1,5 kg, reizēm pat 2 kg. Spārnu plētums sasniedz 1,8 m.

Pareizāk to būtu saukt par pelēko gārni, kā to sauc gandrīz visās citās valodās. Taču Latvijā ir tikai viena gārņu suga, tas ēd zivis, tātad — zivju gārnis. Bet, tikko sākam interesēties par pārējām 10 gārņu ģints sugām, tā atklājas šī nosaukuma neloģiskums, jo visi gārņi ēd zivis. Tātad visas 11 sugas ir zivju gārņi. Pelēkais gārnis būtu ne vien trāpīgs nosaukums, jo šīs sugas putnu pamatkrāsa ir pelēka, bet arī saskanētu ar nosaukumu citās valodās, un šādai saskaņai starptautiskā mērogā ir lielas priekšrocības. Taču tradīcijas ir stiprākas par loģiku, neviens Latvijas ornitologs pat lāgā dzirdēt negrib par varbūtējo zivju gārņa pārdēvēšanu par pelēko gārni.

Tātad — zivju gārnis. Tas izplatīts visā Vecajā pasaulē, t.i., Eiropā, Āzijā uz austrumiem līdz Japānai, Āfrikā un papildus vēl Javā un Sumatrā. Zivju gārnis ligzdo kolonijās, Latvijā visbiežāk ezeru salās un krastos, parasti lielos kokos, taču reizēm arī niedrājos. Pēc ornitologa J. Lips- berga ziņām, Latvijā 70. gadu beigās bija aptuveni 40 kolonijas, perējošo pāru skaits 600—650. Apmēram 70% zivju gārņu dzīvoja Latvijas austrumu daļā, ko varētu izskaidrot ar daudzajiem ezeriem Latgalē. Zivju gārnis ēd galvenokārt zivis, bet nenoniecina arī citus dzīvniekus, ko vien spēj noķert,— vardes, ķirzakas, peles, kukaiņus, vēžus.

Zivju gārnim stipri līdzīgais Ziemeļamerikas gārnis ir jūtami lielāks — garums 1,3 m, spārnu plētums 2,1 m. Tas ligzdo galvenokārt Ziemeļamerikā, bet dažas pasugas sastopamas Vidusamerikā un Lielo Antiļu salās. Ģints lielākā suga ir milzu gārnis. Tā garums ir 1,4 m, bet masa pat 3—4 kg. Dzīvo Āfrikā. PSRS dienvidu daļā, Dienvid- āzijā, Dienvideiropā un Āfrikā dzīvo rudais gārnis, ko bieži sauc arī par purpura gārni. Tā pamatkrāsa ir ruda vai brūngana. Tas ir neliels putns, dzīvo galvenokārt purvainos niedrājos.

Ļoti tuvi gārņu radinieki ir baltgārņi (8 sugas). Latvijā no tiem retumis ieklīst lielais baltgārnis jeb sudrabgārnis un mazais baltgārnis jeb zīdgārnis. Tie abi ir praktiski pilnīgi balti, to apspalvojumam ir sudrabains vai zīdains spīdums.

Lielais baltgārnis ir gandrīz kosmopolīts, jo sastopams visos kontinentos. Ļoti plaši izplatīts arī mazais baltgārnis, taču tas nav sastopams Amerikā. Abas sugas ir purvainu vietu iemītnieki, ligzdo plašos niedrājos un līdzīgā augājā ūdeņu tuvumā. Pārtiek no zivīm un citiem ūdensdzīvniekiem, siseņiem un peļveidīgajiem grauzējiem. Riesta periodā tēviņiem uz pleciem (lielajam) vai pakauša (mazajam) izaug līdz 20—30 cm garas, krāšņas spalvas, ko sauc par egretām (no tā ģints zinātniskais nosaukums Egretta). Egretas bija iecienīta modesprece, tāpēc baltgārņi masveidā tika nesaudzīgi medīti. Minam vienu piemēru no krievu valodā sarakstītās grāmatas «Dzīvnieku dzīve» (5. sēj., 1970). No Venecuēlas vien 1898. gadā eksportētas vairāk nekā pusotra miljona lielo baltgārņu egretu. Tādas masveida medīšanas rezultāts bija abu minēto baltgārņu, bet it īpaši lielā baltgārņa daļēja iznīcināšana. Ja tā būtu turpinājies, tad šīs baltgārņu sugas droši vien būtu aizgājušas bojā. Par laimi, mode mainās, bez tam baltgārņus sāka aizsargāt. Padomju Savienībā baltgārņu medības 20. gados tika aizliegtas, tāpēc tagad tie pie mums savairojušies un bojāeja tiem nedraud.

Govju jeb Ēģiptes gārnis ir vidēji liels, līdz 50 cm garš putns. Tā pamatkrāsa ir balta, bet dažās vietās ir sarkan- oranžas spalvas. Knābis paīss, dzeltens. Kājas tumšas. Tātad visumā tas ir krāšņs putns. Dzīvo Dienvidāzijā, Dienvideiropā, Āfrikā. Padomju Savienībā nelielā skaitā sastopams Aizkaukāzā, pēdējā laikā ieviesies Volgas grīvā. Mitinās, precīzāk, mitinājās galvenokārt purvainās vietās. Līdz šim teiktais neliecina, ka šo sugu noteikti vajadzētu pieminēt, jo uzskaitīt visas gārņu dzimtas sugas šajā grāmatā nav iespējams. Taču Ēģiptes gārnis jāmin divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, tas ļoti bieži uzturas kultivētās vietās pie lielajiem vēršveidīgajiem mājdzīvniekiem, piemēram, govīm un bifeļiem. Gārņi pat sēžas tiem uz muguras. Dabiskā apvidū šai gārņu sugai ir tādas pašas tuvas attiecības ar degunradžiem, nīlzirgiem un pat ar ziloņiem. Kāpēc tā? Govju gārnis pārtiek galvenokārt no lieliem kukaiņiem, it īpaši no siseņiem un sienāžiem, kurus minētie lielie zīdītājdzīvnieki izbaida no zāles. Bez tam šis gārnis ēd parazītiskos kukaiņus un ērces, kurus izlasa no nagaiņu apmatojuma. Tāpēc arī viņam tāds nosaukums — govju gārnis. Otrkārt, izrādās, ka tas ir rekordists jaunu zemju apgūšanā. Neviens cits putns neesot tik ātri un tik tālu izplatījies kā tieši šī suga. Kopdzīve ar lielajiem nagaiņiem viņam deva lieliskas iztikas iespējas, tāpēc šī suga stipri savairojās. Protams, nav skaidri zināms, kā un kāpēc govju gārnis pēkšņi «izceļoja» uz Ameriku, tomēr var uzskatīt, ka galvenais iemesls tam bija skaita pieaugums un, meklējot jaunas dzīvesvietas, tas varbūt nejauši nonāca Dienvidamerikā, kur pirmoreiz konstatēts 1911. gadā. Tagad tas ir ļoti plaši izplatījies abos Amerikas kontinentos, kopš 1954. gada sastopams Kubā. Govju gārnis mīt arī Austrālijā, kur acīmredzot nonācis divējādi: gan paša spēkiem caur Indonēziju, gan neuzmanīgi palaists savvaļā 1933. gadā. Kopš 1963. gada tas parādījies Jaunzēlandē. Un visur turas pie ganāmpulkiem, bez kuriem cilvēce vēl nekādi nevar iztikt. Tāpēc govju gārņa nākotne vēl ilgi būs droša, it īpaši tādēļ, ka viņš neko sliktu nenodara, tieši otrādi. . .

Naktsgārņu 8 sugas pieder pie 2 ģintīm. Visplašāk izplatītā suga ir parastais naktsgārnis, kas ir gandrīz kosmopolīts (nav vienīgi Austrālijā). Latvijā tas novērots tikai divreiz pie Rīgas. Padomju Savienībā naktsgārnis ligzdo joslā no Moldāvijas līdz Vidusāzijai. Drukns putns, kam atšķirībā no iepriekš minētajām sugām kakls nav pagarināts. Var teikt, ka apspalvojums pamatā balts, galvas virsa melna, spārni un aste pelēki. Taču pats interesantākais — šis putns ir aktīvs naktīs, un tādu putnu vispār nav daudz. No tā arī cēlies viņa un viņa radinieku nosaukums.

Naktsputns ir arī laivknābis, kas dzīvo rajonā no Meksikas līdz Ziemeļargentīnai. Tā nosaukums radies no īpatnējā knābja: tas ir plakans, īss, stipri atgādina pīles knābi, un, pats galvenais, augšknābis izskatās pēc apgāztas laivas. Jādomā, ka tāda knābja forma palīdz tumsā ķert ūdenī barību — var smelt it kā ar karoti. Laivknābis dzīvo slēpti mangrovju purvos, tāpēc tā dzīvesveids maz pazīstams.

Tīģergārņu ir 6 sugas, kas pieder pie 4 ģintīm. Tiem raksturīgas vairāk vai mazāk skaidri saskatāmas krāsu joslas, kas atgādina dažādkrāsainās joslas tīģera apmatojumā. Tie visi ir galvenokārt tropisko zemju iemītnieki.

Dumpju apakšdzimtā ietilpst ducis sugu, kas sadalītas pa divām ģintīm. Padomju Savienībā no tām sastopamas 2 ģintis un 4 sugas, Latvijas PSR—2 ģintis un 2 sugas. Dumpji dzīvo visā pasaulē.

Lielais dumpis sastopams visā Vecajā pasaulē. Padomju Savienībā tas izplatīts plaši, Latvijā sastopams samērā bieži, bet izplatīts nevienmērīgi. Tā kā lielais dumpis ir lipisks niedrāju iemītnieks, daudz šo putnu mīt lielajos, seklajos piejūras ezeros, kuros ir plaši niedrāji. Tomēr reizēm viņš mitinās ari nelielos ezeros un zivjudīķos, kur niedru audzes visumā nelielas. Pielāgotību niedrājam apliecina viņa apspalvojums. Tas ir raibs, gaišbrūns, rūsasbrūns vai okerkrāsā, ar melnām, gareniskām svītrām. Tāds apspalvojums putnu labi maskē uz niedru stumbru fona, turklāt vajadzības gadījumā viņš ieņem īpašu maskēšanās pozu — nekustīgi sēž izslējies. Spēj kāpelēt pa niedrēm, izmantojot garos pirkstus. Tēviņš riesta laikā «bauro». Tad viņa īpatnējā, dobjā balss, kas atgādina govs vai buļ|a maušanu vai baurošanu, tālu dzirdama krēslā un naktī mierīgā laikā.

Otra Latvijas dumpju suga, mazais dumpis, izplatīta vēl plašāk nekā lielais dumpis; tiesa, tas nav sastopams Austrumāzijā, toties dzīvo Austrālijā un Jaunzēlandē, kur to pārstāv īpašas pasugas. Arī mazais dumpis ir tipisks niedrāju putns: apspalvojums lāsumains, raibi gaišbrūns, tumšbrūns un melns, spēj veikli kāpelēt pa niedru stumbriem. Tāpat kā lielais dumpis, maskēšanās nolūkā nekustīgi sēž izslējies. Latvijā tomēr tas ir daudz retāks nekā lielais dumpis, kaut gan perē mazākās ūdenstilpēs, pat upju, vecupju un nelielu dīķu niedrājos. Dabai ir savi likumi.

Mazajam dumpim Padomju Savienībā ir divi tuvi radinieki — Mandžūrijas dumpis un Ķīnas dumpis.

Ar dumpjiem noslēdzas gārņu dzimtas apskats. Daudzas sugas grāmatas ierobežotā apjoma dēļ nevarējām aplūkot. Minēšu vēl tuvāk neaplūkoto putnu nosaukumu izlasi. Tie ir baltspārnu gārnis, brūnvēdera gārnis, melnkakla gārnis, dzeltenais gārnis, zaļais gārnis, zilais gārnis, trīskrāsainais gārnis, Austrālijas gārnis, Ķīnas baltgārnis, stabulē- tājgārnis, dzeltenpaura naktsgārnis, Japānas naktsgārnis, Jaungvinejas tīģergārnis, baltcekula tīģergārnis, sārtru- dais tīģergārnis, viļņainais tīģergārnis.

Pirms pārejam pie ibisiem un flamingiem, īsi pakavēsimies pie divām nelielām dzimtām, kurās katrā ir tikai pa vienai sugai.

Pirmā no tām ir tupeļknābis. Sī putna knābis atgādina laivknābi, bet ir vēl varenāks. Pēc formas un krāsas tas izskatās kā koka tupele. Tupeļknābis ir liels, 5—7 kg smags, zilganpelēks putns; stāvot tā augstums sasniedz 90 cm, bet faktiskais1 garums ir pat līdz 1,2 m. Dzīvo Āfrikas vidienē plašos, zāļainos, bieži vien papirusa purvos. Putns barojas galvenokārt krēslā un naktī. Lielais knābis un platā rīkle dod viņam iespēju ķert un norīt prāvus dzīvniekus, galvenokārt zivis, arī vardes, čūskas, mazus putneļus, lielus gliemjus, reizēm pat beigtus dzīvniekus. Dienā esot paslinks: stundām nekustīgi stāvot purvā un tikai retumis paceļoties spārnos.

Otra pieminamā šīs kārtas viensugas dzimta ir āmurgal- vju dzimta. Amurgalvis nosaukumu ieguvis no tā, ka viņam uz pakauša ir taisni stāvošs cekuls. Profilā putna galva tiešām atgādina āmuru, kura kāts ir paīsais kakls. Tas ir vidēji liels, 50—60 cm garš, tumšbrūns putns. Dzīvo Āfrikā un, kā par brīnumu, nelielā apvidū sausajā Dien- vidarābijā. Barību vāc gan seklā ūdenī, gan krastā, tāpēc pārtiek no dažādiem ūdensdzīvniekiem un taisnspārņiem. Un kā lai nepastāsta par viņa oriģinālo ieradumu reizēm nomesties uz ūdenī un dubļos snauduļojoša nīlzirga muguras, lai izlūkotu apkārtni. Taču viss tikko teiktais vēl varbūt nav pietiekami nozīmīgs, lai šo putnu vispār pieminētu. Izšķirošais arguments varētu būt viņa neparastā ligzda. Tā esot iespaidīga būve, lodveidīga, tātad segta no augšas, bieži vien vismaz 1,5 m caurmērā. Veidota no žagariem un dūņām, tā nesabrūkot pat zem cilvēka svara. Parasti tā ierīkota koka žāklī, ne visai augstu, tikai dažus metrus virs zemes kādas ūdenstilpes — upes vai ezera — krastā. Ieeja ierīkota ligzdas sānos. Iekšā ir 2—3 telpas, vienā no tām putns perē. Amurgal- vim ir arī vēl citi nosaukumi, piemēram, ēnas gārnis, ēnasputns, ēnas āmurgalvis. Vārds «ēna» cēlies vai nu no tā, ka putns dzīvo ēnainā ligzdā, vai arī no tā, ka visaktīvāks tas ir krēslā.

Ibisu dzimta pēc sugu skaita (33 sugas 20 ģintīs) ir otrā vietā stārķveidīgo kārtā. Tie ir vidēji lieli putni (masa 0,5—2 kg), kas dzīvo tropos un subtropos. Padomju Savienībā ir piecas sugas, bet tikai divas no tām perē valsts dienvidu rajonos — brūnais ibiss un Eirāzijas platknābjibiss. Tās abas ļoti reti ieklīst Latvijā.

Visi ibisu dzimtas pārstāvji, tāpat kā vairākums stārķveidīgo, ir garkājaini un garknābjaini. Barību tie meklē ūdenstilpju krastos vai seklā ūdenī. Te garās kājas lieti der brišanai un garais knābis dūņu vai krastmalas mīkstās augsnes zondēšanai. Stārķveidigos to brišanas ieraduma dēj agrāk sauca par bridējputniem. Nosaukums trāpīgs, tomēr diemžēl ne visai precīzs tai ziņā, ka arī daudzi citi putni bradā seklā ūdenī. Smailknābja ibisi barību — tārpus, gliemjus, kukaiņus un to kāpurus — iegūst zondējot.

Dažiem ibisiem knābja galā ir plakans karotveida paplašinājums. Sie plalknābjainie ibisi dūņas izrakņā kā ar lāpstiņu vai sasmeļ barības objektus, galvenokārt vēžveidīgos, ūdens virsējos slāņos.

Svētais jeb Etiopijas ibiss tagad sastopams Āfrikā uz dienvidiem no Sahāras, Madagaskarā un Arābijā. Agrāk tas dzīvojis arī Ēģiptē, kur bija atzīts par svētu un tādēļ godāts tāpat kā citi senēģiptiešu dievi. Svēto ibisu ēģiptieši uzskatīja par mēnessdieva Tota iemiesojumu. Totu attēloja vai nu kā ibisu, vai kā cilvēku ar ibisa galvu. Zināmi gadījumi, kad ibisiem iekārtotas īpašas kapsētas vai tie apbedīti kopā ar faraonu. Kāpēc tāda godāšana? Izrādās, ka svētais ibiss Lejasēģiptē vienmēr atlidojis īsi pirms Nīlas plūdiem. Kā zināms, Nīlas plūdi atnesa auglīgās dūņas, kas balstīja senās Ēģiptes labklājību un varenību. Tātad ibiss bija plūdu un labklājības vēstnesis, tāpēc to uzskatīja par svētu.

Svētais ibiss ir nepilnus 70 cm garš. Tā apspalvojums gandrīz pilnīgi balts, vienīgi lidspalvu gali melni, Uz pleciem tam ir dažas metāliski zili spīdīgas krāšņumspal- vas. Kājas, kailā galva un kailais kakls melni. Slaidais knābis, kā jau visiem tipiskajiem ibisiem, nedaudz noliekts. Tas ir sabiedrisks putns: grupās gan ligzdo, gan meklē barību. Pārtiek no vardēm un citiem ūdensdzīvniekiem, kā arī no augsnes bezmugurkaulniekiem, kurus meklējot knābi nereti pilnīgi iedziļina mitrā augsnē. Dienvidāfrikā pārtiek no beigtiem dzīvniekiem (to, spriežot pēc kailās galvas un kailā kakla, varētu arī domāt) un dzīvnieku cilmes atkritumiem.

Brūnais ibiss ir viens no mazākajiem ibisiem. Īstenībā tas ir tumši sarkanbrūns, mugurpusē tumšzaļi spīdīgs. Knābis lokveidīgi liekts, 10—14 cm garš. Putns pārtiek no sīkiem dzīvniekiem. Mazuļi barību saņem, iebāžot savu knābi dziļi vecāku rīklē. Bruno ibisu perēšanas kolonijās nereti ir simtiem un pat tūkstošiem ligzdu, lai gan var būt arī minimāli mazas kolonijas, kas sastāv, piemēram, tikai no trim ligzdām. Padomju Savienībā šie putni perē dienvidu daļā pie upēm rajonā no Donavas deltas līdz Balhaša ezeram.

Vientuļniekibiss ir viens no tiem putniem, kam draud bojāeja. Agrāk tas bijis samērā plaši izplatīts, tagad saglabājies tikai dažās vietās Ziemeļāfrikā un varbūt pie Eif ratas upes. Eiropā vientuļniekibisa izmiršana sākās 17. gadsimtā. Tā kā putns pārtiek galvenokārt no siseņiem un vabolēm, tad domājams, ka tam kaitējusi siseņu apkarošana ar ķimikālijām.

Krāšņs putns ir hagedašija: pelēkbrūns, ar sarkanām kājām, mugurpuse zaļi zaigojoša, spārni zili zaigojoši. Dzīvo Āfrikā uz dienvidiem no Sahāras pie ūdenstilpēm. Pārtiek no augsnes tārpiem un posmkājiem, kukaiņus nevairās meklēt arī mēslos, piemēram, pārnadžu ekskrementos. Nelielas grūtības rodas sakarā ar tā latvisko nosaukumu. Pašreiz nav runa par to, vai pareizāk būtu hagedašija vai hagedašs. Nosaukums gan izklausās eksotisks un pat intriģējošs, bet nespeciālistam neko neizsaka, jo nav saprotams, vai domāts putns, zvērs vai kādas citas dzīvnieku grupas pārstāvis. Var izlīdzēties ar salikteni, kas sastāv no latviskojamā ģints nosaukuma un attiecīgās putnu grupas nosaukuma. Šoreiz tātad iznāk hagedašibiss. Tāds nosaukums uzreiz rāda, ka runa ir par kādu ibisu. Tādu nosaukumu veidošanas variantu sākusi ieviest Nora Sloka ar grāmatu «Zooģeogrāfija» (1979). Piemēram, ģintij Bilis piederīgās odzes viņa iesaka saukt par bitis- odzēm, ģintij Dama piederīgos briežus par dambriežiem, ģintij Gopheius piederīgos bruņurupučus par goferrupu- čiem.

Sarkanais ibiss un baltais ibiss ir amerikāņi. Tiesa gan, baltais nav pilnīgi baits un sarkanais ne vienmēr ir skaisti sarkans. Baltajam ibisam ir tumši spārnu gali, sarkanas kājas un kaila, sarkana seja. Sarkanais ibiss ir dzimtas mazākā suga (garums 48 cm), tā spilgti sarkanais apspalvojums nebrīvē pamazām izbālē.

Japānas ibiss ir izmirstošs putns. Agrāk perējis PSRS Tālajos Austrumos, tagad nelielā skaitā saglabājies Japānā (viena neliela kolonija!), kā arī Korejā un Ziemeļaustrumu Ķīnā, bet par perēšanu šajās vietās nav drošu ziņu.

Parastais jeb baltais platknābj ibiss sastopams trijos kontinentos: Eiropā, Āzijā un Āfrikā. Ļoti vilinoši to būtu nosaukt par trīskontinentu platknābj ibisu, tā norādot uz tā plašo izplati. Taču tāds nosaukums diezin vai rastu piekrišanu, tāpēc tas saucams par parasto, jo no visām sešām platknābj ibisu sugām ir visplašāk izplatītais. Apspalvojums tam balts, ar maigi dzeltenīgu nokrāsu, kājas melnas, melnais knābis ar dzeltenu galu. Samērā liels putns — garums līdz 80 cm. Arī šīs sugas areāls samazinās. Padomju Savienībā sastopams Eiropas daļas dienvidos un no Kazahijas līdz Tuvas autonomajai republikai, bet vairs neperē Hankas ezerā.

Pasaules mazākajā kontinentā jeb lielākajā salā Austrālijā dzīvo divas platknābj ibisu sugas. Dzeltenknābjainā Austrālijas platknābj ibisa izplate ierobežota ar Austrāliju, turpretī cēlais platknābj ibiss mitinās arī dažās lielajās Klusā okeāna salās (Jaungvinejā u.c.).

Flamingu dzimta ir neliela: 5—6 sugas 3 ģintīs. Bet kāpēc 5 vai 6 sugas? Tāpēc, ka nav īstas vienprātības par pašu parastāko sugu — sārto flamingu. Vieni uzskata, ka sārtais flamings ir viena suga ar ļoti plašu, gandrīz vai kosmopolītisku izplati; citi domā, ka īstenībā ir divas sārtu flamingu sugas, no kurām viena dzīvo Vecajā pasaulē, otra — Jaunajā pasaulē. Pamatotāks laikam ir uzskats par vienu sugu ar divām pasugām.

Sārtais flamings ir siltu zemju iemītnieks, kas retumis ieklīst Latvijā. Padomju Savienībā ligzdo tikai Kaza- hija: Kaspijas jūras ziemeļaustrumu piekrastē un dažos ezeros.

Šis flamings ir liels putns — līdz 1,6 m augstumā, masa līdz 4 kg. Apspalvojums balts, ar sārtu nokrāsu, spārnu apakšpuse spilgti sarkana, spārnu gali melni. Antiļu salās flamingi ir pilnīgi sarkani. Flamings ir tipisks bridējputns ar garām kājām un garu kaklu. Knābis ir visai neparasts: kumps, vidū gandrīz taisnā leņķī noliekts. Izrādās, ka tāds knābis ir ļoti noderīgs, meklējot barību seklā ūdeni. Tas darbojas kā ekskavatora kauss, turklāt kakls tiek tik stipri saliekts, ka virsknābis atrodas apakšā, tuvāk gruntij. Flamingu barība galvenokārt ir sīki mušu kāpuri un vēžveidīgie, kas dzīvo sāļā ūdenī. Šī specializēšanās uz sālsūdens iemītniekiem nosaka putna nevienmērīgo izplatību, jo saldūdeņi viņam nav piemēroti. īpatnējais, kumpais knābis lieti noder arī ligzdas veidošanai: flamings ar knābi sarauš starp kājām dūņu, respektīvi, dubļu kaudzi, kuras virspusē izveido iedobi. Faktiski tā nemaz nav ligzda parastajā izpratnē, jo nav nekāda ligzdas izklājēj- materiāla. Perē kolonijās. Lielākā kolonija zināma kādā sālstuksnesī Indijā. Ja tas pārplūst, tur reizēm perē vairāk nekā 120 tūkstoši pāru. Vecāki mazuļus baro nevis tieši ar sasmalstītajiem sīkdzīvniekiem, kas arī būtu grūti izdarāms, bet ar šo dzīvnieku, ja ta varētu izteikties, ekstraktu. Flamings tecina mazuļa knābī asinssarkanu barības šķīdumu jeb sulu, kas pēc vērtības līdzīgs laba pienam. Viens mazulis dienā saņem gandrīz ceturtdaļlit barības. Liekas, ar tādu paņēmienu mazuļus baro tika flamingi.

Citas flamingu sugas: Dienvidamerikas, mazais, is- knābja un Andu flamings.

Un beidzot jautājums: kāpēc flamings, nevis latviešu valodā ilgi lietotā vārda forma «flamingo»? Krievu, angļu un vācu valodās, tātad praktiski starptautiski vārdam taču ir galotne «o». Latviešu valodā šāda atšķirīga forma lietojama tikai ērtības dēļ, jo vārds «flamingo» nav lokāms, bet latviešu valodai raksturīgas lokāmās formas, kas palīdz precīzāk izteikties.

apskata nobeigumā vēl jāpiebilst, ka esam aplūkojuši visas sešas šīs kārtas dzimtas, kas aptver 47 ģintis un 121 sugu.

ZOSVEIDĪGIE VAI PĪĻVEIDlGIE?

Zosveidīgie vai pīļveidīgie — tas ir jautājums, kā pareizāk saukt tālāk aplūkojamo putnu kārtu.

Lietas būtība ir šāda. Sajā kārtā pamatģints jeb tipiskā ģints ir pīles (Anas). Tā ir pirmā ģints, ko šajā kārtā (jau 1758. gadā) nodalīja K. Linnejs, un tam ir izšķiroša nozīme. Pēc tipiskās ģints vienmēr nosauc attiecīgo dzimtu. Tādēļ literatūrā vienmēr ir bijusi tikai pīļu dzimta. Tad loģiski iznāk, ka tā ir tipiskā dzimta un ka pēc tās jānosauc visa attiecīgā kārta. Tātad loģiski būs pīļveidīgo kārta jeb vienkārši pīļveidīgie. Taču kādēļ visā zinātniskajā literatūrā vēl vienmēr lieto tikai nosaukumu zosveidīgie? Jāpiebilst, ka pirmā bezdelīga beidzot ir parādījusies: vācu ornitologs Hanss Edmunds Volterss, visas pasaules putnu kataloga autors, 1976. gadā nešaubīdamies lieto nosaukumu «pīļveidīgie». Objektīvais iemesls acīmredzot ir tas, ka starptautiskie dzīvnieku nosaukumu veidošanas noteikumi neprasa kārtu obligāti nosaukt pēc tipiskās dzimtas. Sādā situācijā visi, daudz nedomājot, turas pie ierastajiem zosveidīgajiem. Varbūt te sava nozīme ir arī emocionālajam faktoram: visā visumā zoss ir izskatīgāks un it kā cēlāks putns nekā pīle, tāpēc varbūt ar nodomu tiek noklusēts, ka zoss reizēm ir dumjības vai pat stulbuma simbols, bet tiek uzsvērts, ka pīle ir tūļības vai neveiklības simbols. Ar nosaukumu būs bijis tā: nav lāgā gribējies visu kārtu nosaukt par pīļveidīgajiem.

Pīļveidīgo kārtā ir 2 dzimtas — plašā pīļu dzimta ar 147 sugām un piešspārņu dzimta, kas sastāv tikai no 3 sugām.

Piešspārņi ir augiem bagātu ūdenstilpju piekrastes un citu purvainu vietu iemītnieki, kas pārtiek galvenokārt no augiem. Sastopami Dienvidamerikā.

Piļu dzimtas putniem ir raksturīgs plats un plakans knābis. Tāds knābis atvieglo barības ieguvi ūdenī, ūdensaugu biežņā un dūņās, kur barība bieži vien jāmeklē uz labu laimi, tāpat atvieglo arī zālītes plūkāšanu uz zemes. Barība — sīki dzīvnieki, zivis, mīksti, sulīgi augi.

Šķiet, nemaz nav īpaši jāuzsver, ka pīļu dzimtas pārstāvji ir ūdensputni. Protams, tie nav kā zivis, kas dzīvo tikai ūdenī. Tieši otrādi, lielu dzīves daļu šie putni pavada sausumā, jo vairākums sugu ligzdo uz zemes ūdeņu tuvumā, dažas sugas pat koku dobumos. Kad olas sadētas, mātīte noplūc no vēdera dūnas, ar kurām izklāj ligzdas iedobi, un, aizejot baroties, tās uzsedz arī uz olām. Perē tikai mātītes. Mazuļi pēc izšķilšanās, aptuveni vienu dienu veci, ir jau samērā patstāvīgi: vecāku pavadībā atstāj ligzdu uz neatgriešanos, barību meklē paši. Tādus putnu mazuļus sauc par ligzdbēgļiem pretstatā ligzdgu- ļiem, kurus vecāki ilgi aprūpē ligzdā. Sakarā ar to, ka pīlēni, zoslēni un citi ligzdas atstāj ātri, ilgu laiku bija grūtības ar to gredzenošanu. Tiešām, ja pīlēni no ligzdas jau aizgājuši, tos grūti saķert gredzenošanai. Ja perēšanas gaitu uzrauga, tātad īsto brīdi nenokavē vai noķer tikko izšķīlušos pīlēnus, ir citas grūtības. Jaunuļu kājiņas ir tik tieviņas, ka uz tām vajadzīgā lieluma (pieaugušai kājai atbilstoši) gredzeni neturas. Likt mazu gredzenu nevar, jo tas vēlāk sakropļo augošo kāju. Latvijas ornitologi, darbodamies un eksperimentēdami Engures ezerā, grūtības pārvarēja ļoti vienkārši: zem vajadzīgā lieluma gredzena novietoja plastilīna oderi. Panākumi bija labi.

Pīlēnus nepieciešams gredzenot, lai pētītu pīļu migrācijas, pieaugušo pīļu saistību ar to izperēšanas vietu utt. Zināšanas šajos jautājumos nepieciešamas, lai risinātu pīļu aizsardzības un medību problēmas.

Dzimtas visas sugas ir medījami putni. Parasti tie ir sporta medību, bet vietām arī tā saukto rūpniecisko medību objekti. Pīļu, zosu un citu ūdensputnu medību iespējas pēdējā pusgadsimtā uz zemes nemitīgi samazinās, jo samazinās putnu skaits, vietām pat katastrofāli. Iemesls ir pārmērīgas medības, dzīves apstākļu pasliktināšanās ligzdošanas un ziemošanas vietās cilvēka saimnieciskas darbības rezultātā, ūdeņu piesārņošana. Protams, medības turpināsies, vismaz pagaidām tās ir pat nepieciešamas dažādu iemeslu dēļ, turklāt lielā mērā pašu putnu labā. Paradoksāli? Jā, bet saprātīgas medības ir kā svarīgs un pozitīvs izlases faktors, citiem vārdiem, kā sugas veselīgu populāciju saglabāšanas un putnu optimāla skaita uzturēšanas faktors. Tādēļ medniekus (rima nav par malumedniekiem) nevajag uzlūkot par briesmoņiem, lai gan var nožēlot medībās sašautos putnus, kas neatrasti paliek likteņa varā. Jānis Jaimsudrabiņš, kas pazīstams arī kā kaislīgs makšķernieks (tik aizrautīgs, ka Kaukāzā vairākas dienas esot izmakšķerējies ezeriņā, kurā zivju vispār nav), kādā savā stāstiņā raksta par pīli, kurai atšauts apakšknābis un kura tādēļ nevar ēst un nolemta badanāvei. . .

Pīļu dzimta ir labs paraugs skaisti izstrādātai, detalizētai dzimtas sistemātikai, lai gan neviens neņemsies apgalvot, ka te šodien jau absolūti viss ir pilnīgā kārtībā. Tajā ir 3 apakšdzimtas. Vienā no tām tikai viena suga — pīļ- zoss. Tā dzīvo Ziemeļaustrālijā un Jaungvinejā. Tā gan drīzāk ir sauszemes vai purva putns, nevis» ūdensputns, jo mitinās purvainās vietās — aizaugošu ūdenstilpju krastos un plašos purvos. Atliek tikai paskatīties uz tās kājām, lai pārliecinātos, ka tā tiešām nav tipisks ūdensputns,— kājas ir uzkrītoši garas salīdzinājumā ar citām pīļu dzimtas sugām, peldplēves vāji attīstītas. Par pīļzosi tā arī raksta, ka parasti tā vispār nepeld, bet par niršanu nevar būt ne runas. Kāju dēļ to krievu valodā sauc par pus- pleznu zosi, bet vācu valodā par šķeltkāju zosi.

Abu pārējo apakšdzimtu pārstāvjiem kāju peldplēves labi attīstītas, un tie ir labi peldētāji un pat nirēji.

Zosu apakšdzimtā ir trīs ģinšu grupas jeb tribas (koku- zosu, zosu, raibzosu), 7 ģintis, 30 sugas. Pīļu apakšdzimtā ir 7 tribas (dižpīļu, kuģotājpīļu, muskusplļu, pīļu, ezerpīļu, gauru, māņgauru), 35 ģintis, 116 sugas.

Kokuzosis sīkāk neaplūkosim. Zināmas 8 sugas, kas apvienotas vienā ģintī. Pēc izskata stipri atgādina zosis, taču zinātniskais ģints nosaukums Dendrocygna drīzāk būtu jātulko kā kokugulbji. Tie ir tropisko zemju putni, kas perē dažādās slēptuvēs mežā ūdenstilpju tuvumā. Lieliski peld un nirst.

Zosu tribā ir 5 ģintis. Tipiskā ģints ir zosis (Anser) ar 9 sugām. No tām Padomju Savienībā novērotas 8, bet Latvijas PSR — četras.

Vienīgā suga, kas Latvijā perē, kaut gan ļoti reti, ir meža zoss. Atsevišķi pāri pēdējā desmitgadē perējuši

Engures, Liepājas un Papes ezeros, kā ari dažos zivjudī- ķos Kurzemē. Citās valodās to sauc par pelēko zosi atbilstoši tās pelēkajai pamatkrāsai (pelēka, ar gaišām svītrām un melniem plankumiem). Šis putns pārtiek tikai no augiem, turklāt lielu daļu barības savāc nevis ūdenī, bet uz zemes. Ļoti labi peld un briesmu gadījumos arī nirst, galvenokārt spalvu maiņas periodā. Meža zoss ir mājas zoss priekštece. Jāpiebilst, ka mājas zoss nav īpaša suga, bet no sistemātikas viedokļa tikai domesticētu meža zosu dažādu šķirņu kopums.

Pārējās trīs sugas Latviju tikai caurceļo migrāciju periodā, jo ir ziemeļnieces, kas perē tundrā. Tās ir sējas, baltpieres un mazā zoss. Visas ir samērā retas arī caurceļo- jot. Parastākā ir sējas zoss, kuras baros reizēm ir pat daži simti indivīd

Pie zo"- Mnts vēl pieder sniegazosis. Lielā sniegazoss dzīvo Ziemeļamerikā, Grenlandē un Ziemeļaustrumu Sibīrijā. Par šo sugu aizraujoši stāstīts P. A. Džonsgārda grāmatā «Ziemeļvēja dziesma» (R., 1981). Šajā izdevumā mazā sniegazoss vēl saucas par Rosa zosi.

Tumšzosīm raksturīgs tumšs, daļēji melns apspalvojums. Ģintī ir 5 sugas. Viena no tām dzīvo Havaju salās, bet pārējās četras — ziemeļu puslodes ziemeļu rajonos. Vispirms parunāsim atsevišķi par visām ziemeļniecēm, jo par Havaju tumšzosi jārunā īpaši.

Ziemeļu tumšzosis ir nelielas, sver 1—2,2 kg. Tās visas dzīvo Padomju Savienībā un visas novērotas arī Latvijā. Taču pie mums neviena neperē, divas tikai caurceļo, divas ļoti reti iemaldās. Vispār ir lielas atšķirības to izplatē un sastopamības biežumā.

Parastākā ir melngalvas tumšzoss, kas Padomju Savienībā plaši izplatīta Sibīrijas tundrās un ziemeļu salās. Sastopama arī Grenlandē un Ziemeļamerikā. Latvijā tā ir visbiežāk novērojamā tumšzoss, tomēr sastopama vēl retāk nekā sējas vai baltpieres zoss. Baltvaigu tumšzoss ir vispār reta suga. Padomju Savienībā tā perē tikai Novaja Zemļā, arī Grenlandē, Špicbergenā un varbūt Skandināvijas ziemeļdaļā. Skaidrs, ka tik nelielā areālā dzīvojoša un vienlaikus arī reta suga Latvijā caurceļošanas laikā nevar būt bieži sastopama: pēdējos 30—35 gados tā pie mums novērota tikai 7 reizes. Sarkankakla tumšzoss dzīvo tikai Padomju Savienībā — ligzdo Sibīrijas tundrās un meža- tundrās, ziemo Kaspijas jūras dienviddaļā. Pēdējā laikā šīs sugas indivīdu skaits nemitīgi samazinās, jo to pārmē- rlgi medī gan perēšanas, gan ziemošanas vielās. Pēc dažu speciālistu domām, suga jau ir pie izmiršanas robežas, to var glābt tikai visenerģiskākie aizsardzības pasākumi. Kanādas tumšzoss savā dzimtenē — Ziemeļamerikas tundrās — vietām vēl ir visai parasta suga. Padomju Savienībā kaut cik regulāri tā ieklīst Anadiras novadā un Beringa salā. Latvijā novērota tikai vienreiz kā maldu- viesis.

Un tagad laiks parunāt speciāli par Havaju tumšzosi, ko dzimtenē sauc par nenē. Savs liktenis ir ne vien katram cilvēkam, bet arī katrai dzīvnieku sugai, pat atsevišķam dzīvniekam. Nenē liktenis mūsu gadsimta sākumā bija patiešām traģisks, jo šī suga bija nonākusi pie iznīcības robežas. To mēģināja savairot nebrīvē laikā starp abiem pasaules kariem, taču rezultāti nebija iepriecinoši. Ap 1947. gadu visā pasaulē savvaļā un nebrīvē bija tikai aptuveni 50 putnu. Tad Havaju salu Lauksaimniecības pārvalde atkārtoti ķērās pie nenē glābšanas. To audzēja uz vietas, bet dažus putnus nosūtīja Ūdensputnu trestam Anglijā. Neizklāstot sīkāk par audzēšanas īpatnībām, var teikt, ka 1962. gadā pasaulē jau bija 427 putni, un 1966. gadā tos sāka izlaist savvaļā. Vislielākie nopelni Havaju tumšzoss izglābšanā bija minētajam trestam, kas vispār ir slavens ar savvaļas ūdensputnu pētniecību un audzēšanu, ar apdraudēto sugu glābšanu.

Gulbju ir 5—6 sugas. Tie dzīvo mērena un vēsa klimata apstākļos, nereti ari tundrā. Tādēļ Jie ir plaši izplatīti Eirāzijā un Ziemeļamerikā, bet nav Āfrikā. Par gulbjiem ir rakstīts daudz jūsmīgu vārdu. Nemēģināsim izdibināt citu kontinentu iedzīvotāju domas par gulbjiem, bet eiropieši laikam gan vienprātīgi atzīs, ka tie ir vieni no cēlākajiem putniem, ja ne paši cēlākie.

Padomju Savienībā ir 3—4 sugas. Latvijas faunā sastopamas 3 sugas, no tām 2 perē. Visi šie gulbji ir balti, jaunie gulbēni gan ir iepelēki.

Paugurknābja gulbis ir plaši, bet nevienmērīgi izplatīts Eirāzijas mērenajā joslā. Latvija ir tuvu tā izplates ziemeļu robežai. Interesanti izsekot šīs sugas skaita maiņām Latvijā. Pēc senām literatūras ziņām, paugurknābja gulbis 18. gadsimta beigās samērā bieži perējis Kurzemes dienvidrietumu nostūrī. Pēc tam ilgu laiku, aptuveni 100 gadus, nav nekādu drošu ziņu par tā perēšanu Latvijā, beidzot 1935. gadā viens pāris atklāts Engures ezerā. 50. gadu vidū Latvijā sākās tā strauja izplatīšanās jeb, kā mēdz teikt zoologi, ekspansija. Uzskaitē 1978. gadā 77 ūdenstilpēs reģistrēti 345 pāri un piedevām 478 neligzdojoši gulbji. Gulbja ligzda faktiski ir liela dažādu augu kaudze ar iedobi virspusē. Galvenais ligzdošanas rajons ir Latvijas rietumdaļa. Statistikas, tātad precizitātes un noteiktības mīļotājiem varu sniegt šādas ziņas: no 76 pārbaudītajām ligzdām zivjudīķos bijušas 38 ligzdas, citos dīķos—11 ligzdas, seklos, aizaugošos ezeros—17 ligzdas. Paugurknābja gulbis daudzās vietās Eiropā tiek turēts puspieradināts, bet to viegli varētu izveidot par mājputnu. Latvijā tiek mitināts vairākās pilsētās dīķos vai līdzīgās ūdenstilpēs, un tādēļ pilsētniekiem tas ir labi pazīstams.

Ziemeļu gulbis arī ir plaši izplatīts Eirāzijā, taču sastopams tālāk uz ziemeļiem nekā paugurknābis. Latvijā tas ir ļoti rets perētājs — tikai republikas rietumu daļā. Pēc Latvijas ornitologa Jāņa Baumaņa ziņām, migrāciju periodos regulāri novērojams zivjudīķos, it īpaši pavasaros.

Mazais gulbis Latvijā neperē, bet migrāciju periodos tāpat regulāri novērojams zivjudīķos, tomēr mazliet retāk nekā ziemeļu gulbis. Mazais gulbis ligzdo Eirāzijas ziemeļos tundrā.

Tagad ir pienācis īstais brīdis paskaidrot, kāpēc nav vienprātības par gulbju sugu skaitu. Liktos, ka tik lielus putnus var viegli izpētīt un ka tie arī ir pietiekami labi izpētīti, lai nebūtu vairs nekādu domstarpību. Izpētīti tie tiešām ir, taču vienprātības, precīzāk sakot, pareizas jautājuma izpratnes, vēl nav. Tas tāpēc, ka Eirāzijas un Ziemeļamerikas tundrās dzīvo divas visai līdzīgas mazu gulbju formas. Daudzi tās uzskata par patstāvīgām sugām — mazo gulbi un Ziemeļamerikas gulbi. Ievērojot šo formu minimālās atšķirības (galvenokārt knābja krāsā), kā arī to šķirto izplati, pareizāk runāt par vienu sugu ar divām pasugām. Tad suga būtu saucama par Ziemeļamerikas gulbi, jo Ziemeļamerikas forma aprakstīta 35 gadus agrāk.

Melnkakla gulbis dzīvo Dienvidamerikā. Tikpat lakoniski varētu pateikt, ka melnais gulbis dzīvo Austrālijā, un ar to beigt gulbju ģints apskatu. Taču par melno gulbi der sniegt nelielu papildinformāciju. Pirmkārt, lai gan visās dzīvajās valodās viņš vienprātīgi tiek saukts par melno, tomēr nav pilnīgi melns. Lielās jeb pirmās pakāpes lidspalvas ir baltas. Savdabīgi skaists viņš esot lidojumā, kad baltās lidspalvas kontrastē ar melno apspalvojumu. Mazliet amizanti, bet — melnā gulbja mazuli ir pilnīgi balti. Otrkārt, šis gulbis ir bijis pietiekami uzņēmīgs, lai paša spēkiem ieviestos Jaunzēlandē. Treškārt, tas viegli pieradināms un tāpēc daudzās vietās Eiropā kļuvis par visai parastu dekoratīvo putnu parkos. Saskaņā ar J. Lipsberga sniegto informāciju melnais gulbis pāris reižu novērots Latvijā, bet nav skaidrs, vai redzētie putni pie mums ieklīduši no citu Eiropas zemju parkiem un bijuši tātad pussavvaļnieki vai bijuši zoodārzu bēgļi. Tāpēc vismaz pagaidām melnais gulbis Latvijas faunas sastāvā nav ieskaitāms.

Raibzoss ir vienīgā savas tribas pārstāve. Protams, raibas ir daudzas zosis, taču šī zoss ir īpaši sīkraibu- maina — apspalvojumā brūnā pamatkrāsa cieši nosēta ar šikiem, gaišiem plankumiņiem. Pēc izskata tā vairāk atgādina pīli nekā zosi. Raibzoss mitinās Austrālijā un Tasmānijā purvos, kur šis putns nav nekāds retums, tomēr visumā tā ir reta un purvu meliorācijas dēļ apdraudēta suga.

Dižpīles ir lielas, sver 0,9—2 kg. Jūrmalas dižpīle agrāk Latvijā bijusi ļoti reta un novērota galvenokārt jūrmalas zonā caurceļošanas laikā. Kopš 1973. gada neliels skaits (apmēram 15 perējošo pāru) šo pīļu pie mums ligzdo. Tuvākā pastāvīgā perēšanas vieta ir Sāmsala, tāpēc šo sugu līdz šim ne visai pareizi sauca par Sāmsalas pīli. īstenībā tā izplatīta no Rietumeiropas līdz Aizbaikālam un Ziemeļķīnai. Putns pārtiek galvenokārt no sīkiem ūdensdzīvniekiem. Nespeciālists vienmēr ir pārsteigts, uzzinot, ka dižpīle vislabprātāk ligzdo pazemē, piemēram, pamestās trušu vai lapsu alās. Ja piemērotu alu nav, dižpīle ir spiesta ligzdot virs zemes, piemēram, zem kāda krūma vai kāpās biezā kāpukviešu audzē. Dažās vietās no ligzdām vāc to dūnas, jo kvalitātē tās neko daudz neatpaliek no pūkpīļu dūnām.

Jūrmalas dižpīles vistuvākā radiniece rudā dižpīle aptuveni tikpat plaši izplatīta, bet nav sastopama Eiropas rietumu piekrastēs. Dzīvo stepes un pustuksneša zonās galvenokārt pie sekliem sālsezeriem. Arī tā labprāt perē olās. Atšķirībā no radinieces pārtiek galvenokārt no augiem. Latvijā droši konstatēta tikai vienu reizi, bet nav zināms, vai redzētie putni bijuši savvaļnieki vai bēgļi no audzētavām.

Minētajām dižpīlēm vēl ir kaut neliela nozīme kā medījamiem putniem, bet cekulainajai dižpīlci sen vairs nav pat tādas nozīmes. Sī Austrumāzijas suga varbūt jau ir izmirusi. Tādēļ zinātniskajos un pat populārzinātniskajos rakstos vēl vienmēr tiek pārskaitītas pēdējos simt gados konstatētās atradnes un muzejos nokļuvušās pīles.

Droši vien nebūs taisnīgi, ka pārējās četras dižpīļu ģints sugas, tāpat kā visas citas to tuvākās radinieces, autors pat nedomā pieminēt. Taču būtu vēl netaisnīgāk, ja visas dižpīļu tribas sugas tiktu aplūkotas, jo tad grāmatas ierobežotā apjoma dēļ galu galā nebūtu iespējams kādu citu putnu grupu vispār pieminēt. Autors tomēr grib atļauties vienu izņēmumu un stādīt priekšā lasītājam Āfrikas māņzosi. Reizēm to mazāk precīzi, tomēr visai trāpīgi sauc par Ēģiptes jeb Nīlas zosi. Mazāk precīzi tādēļ, ka tā dzīvo ne vien Ēģiptē un visā Nīlas baseinā, bet gan visā Āfrikā uz dienvidiem no Sahāras; uz ziemeļiem tā aizsniedz Sīriju un agrāk bijusi pat pie Donavas lejteces. Visai trāpīgi tādēļ, ka pirmās ziņas par to nāk no senās Ēģiptes. Seno ēģiptiešu folklorā — ticējumos un teiksmās — tai ir sava droša vieta. Bagātnieki to esot labprāt turējuši gūstā, taču mājputns no šīs sugas nav iznācis.

Kuģotājpīļu visas trīs sugas ir dienvidamerikānietes. Tās dzīvo galvenokārt okeāna klinšainajās piekrastēs aizsargātās vietās pie Cīles, Argentīnas un Folklendu salām. Pārtiek no jūras bezmugurkaulniekiem, kurus iegūst nirstot. Izņēmums ir Patagonijas kuģotājpīle, kas mitinās arī saldūdeņos. Tā ir vienīgā suga, kas spēj lidot. Abas pārējās lidotspēju zaudējušas, jo vējainajā okeāna piekrastē tā faktiski ir lieka un pat traucējoša. Kuģotājpīles teicami peld, rotējoši airējoties ar spārniem, tāpēc atgādina senlaicīgos dzenratu kuģīšus (no tā radies šo pīļu nosaukums).

Muskuspīļu tribā ir krietni daudz ģinšu un sugu —9 ģintis, 13 sugas. Tas nenozīmē, ka visas 13 saucas par muskuspīlēm. Nosaukums «muskuspīļu triba» nozīmē tikai to, ka tā ir triba, kurā ietilpst muskuspīles. Sis princips, kad jebkuru dzīvnieku grupu nosauc pēc tajā ietilpstošajiem tipiskajiem dzīvniekiem, ir spēkā visā dzivnieku ciltī. Ar to jau saskārāmies, kad runājām par šajā nodaļā aplūkojamās putnu kārtas nosaukumu.

Muskuspīle ir slaida, garastaina, tātad zināmā mērā neparasta izskata pīle. Apspalvojums metāliski zaļmelns, vienīgi spārni daļēji balti. Tā ir amerikāniete, kas dzīvo mežos no Meksikas līdz Argentīnai. Muskuspīle ligzdo koku dobumos vai ierīko ligzdu zarojuma vietās. Tā ir sens indiāņu mājputns. 1514. gadā spānieši to atveduši uz liiropu. Tagad tā tiek plaši audzēta arī Āfrikā un Āzijā, jo tā viegli izmitināma bez ūdens pat tropiskos apstākļos. Eiropā izveidojušās baltlāsumainas vai pat pilnīgi baltas šķirnes, kurām uz «sejas» ir sarkani izaugumi. Putnkopji tās sauc par turku pīlēm. Muskuspīles audzē olu, gaļas un spalvu ieguvei. No viena putna iznāk krietns cepetis, jo piļmāte sver 1,6—2,8 kg, bet pīļtēvs gandrīz divreiz vairāk (3—5 kg). Ir gan dzirdēts apgalvojums, ka muskuspīles gaļai nebūt nav muskusa piegarša.

Mandarīnpīles izplates pamatrajons ir Austrumķīna, bet tā dzīvo arī Japānā un Padomju Savienības galējā dienvidaustrumu daļā gar Amūras lejteci un Piejūras novadā. Tā ir neliela pīle (0,4—0,7 kg), kas populāra sava krāšņā izskata dēļ. Tēviņam kāzu tērpā uz galvas ir pagarinātas purpurbrūnas, metāliski zaļas, zeltdzeltenas un baltas krāšņumspalvas, krūtis tumši sarkanas, tām sānos divas baltas joslas, mugurpuse zaļgana, apakšpuse balta, spārna spogulis zaļganzils, knābis spilgti sarkans. Tēviņam pēckāzu periodā un mātītei vispār apspalvojuma krāsa pieticīgāka. Katra spārna iekšējā lidspalva stipri paplašināta un izliekta augšup un atgādina buru, piešķirot mandarīnpīlei neparastu, pīlei neraksturīgu izskatu. Nav brīnums, ka tik krāšņs putns jau sen domesticēts Ķīnā un Japānā, kur tiek audzēts kā dekoratīvs putns. Kā krāšņum- pulnu to audzē arī Eiropā. Tas nav sarežģīti, jo mandarīnpīles ir mazprasīgas, pacieš aukstumu utt. Jāpiebilst, ka dažādas pīles, tāpat kā baložus, papagaiļus un citus spalvaiņus, putnu mīļotāji plaši audzē daudzās zemēs un sakarā ar to ir izveidotas daudzas krāšņumputnu audzētāju apvienības un biedrības. Vienīgās grūtības ir ar inkubatorā izperētiem pīlēniem: tie nemitīgi lēkā un cenšas kaut kur rāpties. Reizēm mazuļi tā nopūlas, ka pilnīgi zaudē spēkus un pat nobeidzas. Tāda izturēšanās ir saprotama: mandarīnpīles perē galvenokārt koku dobumos, tāpēc pīlēni nebrīvē instinktīvi cenšas it kā no kaut kurienes izrāpties un nokļūt līdz ūdenim.

Mandarīnpīlei tuvu radniecīga suga (tajā pašā ģintī!) sastopama Ziemeļamerikā. Tā ir gandrīz tikpat krāšņa un tāpat tiek audzēta kā dekoratīvais putns. Diemžēl tai vēl nav latviskā nosaukuma. Tulkojot no citām valodām, iznāktu dažādi nosaukumi: Karolīnas pīle (no krievu valodas), koku pīle (no angļu valodas), līgavas pīle (no vācu valodas). Katrs no šiem nosaukumiem daļēji ir pareizs, tomēr mums neder. Galvenais iemesls ir tas, ka te nevaram lietot vārdu «pīle» kā nosaukuma sastāvdaļu, t.i., kā ģints nosaukumu, jo latviešu valodā par pīlēm jau sen sauc pavisam citus putnus. Varbūt Ziemeļamerikas krāšņ- pīle? Bet tad mandarīnpīle loģiski būtu jāsauc par Austrumāzijas krāšņpīli. Tas nenozīmē, ka vārds «mandarīnpīle» būtu atmetams. Abi nosaukumi šoreiz var eksistēt vienlaikus ar vienādām tiesībām kā sinonīmi. Tik jaukai pīlei taču var būt arī divi vārdi!

Turpinot ekskursiju pīļu dzimtā, esam nonākuši pie pīju tribas, tātad pie «īstajām» pīlēm.

Pīļu ģintī ir 36 sugas. Tās ir izplatītas visā pasaulē. Padomju Savienībā ir 11 sugas, LPSR—7 sugas. Pīles ir aizaugošu ūdeņu iemītnieces, jo barību tās var iegūt tikai seklumā — līdz tādam dziļumam, ko var aizsniegt nenir- stot. Meklējot barību ūdenī, pīles iegremdē tajā visu kaklu, bet bieži vien, saslējušas dibenu augšup, uz īsu brīdi iegremdējas ūdenī gandrīz pilnīgi, atstājot ārā tikai asti. Tās pārtiek no sīkiem ūdensdzīvniekiem un ūdensaugiem, bet reizēm barojas arī uz sauszemes.

Populārākā pīļu suga laikam gan ir meža pīle jeb mercene (no vācu vārda Marz, jo pīle atlido jau martā). Izplatīta ļoti plaši Eirāzijā un Ziemeļamerikā. Ligzdo uz zemes visdažādāku augiem bagātu ūdenstilpju krastos, ari uz ezeru un dīķu slīkšņām, purvos, mežos, reizēm pat diezgan tālu no ūdens. Meža pīle nemīl krūmājus, labprāt ligzdo grīšļājos un līdzīgā mitru vietu augājā. Latvijā perē aptuveni 35 tūkstoši pāru. Gadā pie mums nomedī vismaz 50 tūkstošus meža pīļu, tas ir gandrīz 60% no visām nomedītajām pīlēm. Latvijas meža pīles ziemo galvenokārt Rietumeiropā, bet tepat saldūdeņos paliek pārziemot vidēji 8—10 tūkstoši pīļu. Pēdējā laikā pussav- vaļas jeb puspieradinātas meža pīles aizvien biežāk redzamas pilsētās, piemēram, Rīgā pat vairākās vietās.

Meža pīle ir viens no svarīgākajiem sporta un rūpniecisko medību putniem — ne tikai tādēļ, ka tā bieži sastopama, bet arī tādēļ, ka pat viena nomedīta pīle jau ir gluži labs guvums (masa 0,8—1,4 kg). Meža pīle var lepoties, jo no tās cēlušās mājas pīles daudzās šķirnes.

Meža pīlēm un arī citām pīlēm pāri izveidojas jau ziemošanas vietās. Sugai tas nāk tikai par labu, jo tad pāris ir noturīgāks, partneri pierod viens pie otra., ģimene nav jādibina steigā pēc atgriešanās ligzdošanas vietās, jo lieka steiga vienmēr rada kļūdas. Tā kā dažādu piļu sugu mātītes pēc izskata ļoti līdzīgas, veidojot ģimeni lielā steigā ligzdošanas vietās, tēviņš aizrautībā var sajaukt sugas, bet tas ir pavisam nevēlami. Izšķiroša nozīme pāra noturībā ir tam, ka jau ziemošanas vietās sākas riesta spēles: tēviņš mātītes priekšā sevi demonstrē, izrāda — Ieņem dažādas pozas, izdara noteiktas kustības jeb žestus. Tas atkārtojas gandrīz vai diendienā, turklāt demonstrēšanās norise nav haotiska, bet stingri noteikta, ritualizēta — kā mēdz teikt, izmantojot etoloģijas jeb Izturēšanās zinātnes terminus. Protams, pīlēm izteiksmes līdzekļu nav daudz, tāpēc dažādas sugas riesta spēļu brīžos ieņem gandrīz vai vienas un tās pašas pozas un Izdara gandrīz vai vienus un tos pašus žestus. Lai tomēr būtu atšķirība starp sugām, daba ir izdomājusi kaut ko pavisam viltīgu. Lai gan izteiksmes līdzekļi dažādām sugām ir vieni un tie paši, izrādīšanās elementi katrai sugai seko citā secībā. Un te nu nevar neatzīmēt, ka šī lakta atklāšanā lieli nopelni ir vācu zinātniekam Oskaram Ileinrotam un austriešu zinātniekam Konrādam Lorencam, kas lika pamatus tai izturēšanās zinātnes nozarei, ko sauc par salīdzināmo etoloģiju.

Otro vietu starp pīlēm skaita ziņā Latvijā ieņem parastais krīklis. Domājams, ka pie mums perē līdz 5000 pāru. Gadā nomedī aptuveni divdesmit tūkstošus krīkļu.

Parastais krīklis izplatīts apmēram tikpat plaši kā iepriekšējā suga, taču Eirāzijā dzīvo zonā, kas atrodas tālāk uz ziemeļiem. Padomju Savienības austrumu daļā dzīvo arī Sibīrijas krīklis un Austrumāzijas krīklis, bet Ziemeļamerikā — zilspārnu krīklis.

Trešā vieta Latvijā jāpiešķir prīkšķei. Tā perē galvenokārt atklātās pieūdeņu pļavās, kopā līdz 2000 pāru. Gadā nomedī aptuveni 3000 prīkšķu. Tā ir neliela pīle, kuras masa nepārsniedz 0,5 kg. Izplatīta Eirāzijā gandrīz tikpat plaši kā parastais krīklis.

Arī vairākām citām Latvijā sastopamajām pīļu sugām ir īpaši nosaukumi: garkaklis, platknābis, baltvēderis. Parastākā no tām ir platknābis (līdz 400 pāru). Pret šiem droši vien mednieku dotajiem nosaukumiem mums nevarētu būt nekādu iebildumu, taču sakarā ar tiem rodas neliela Icnninoloģiska problēma. Ja runā un raksta tikai par Latvijas faunu, tad ar šiem nosaukumiem pilnīgi pietiek jo tie ir pietiekami precīzi un tāpēc nepārprotami. Taču, kā par nelaimi, visām šīm trim sugām ir līdzinieki citās zemēs, kuriem nosaukumi jau ir, bet, ja vēl nav, tad dodami līdzīgi nosaukumi. Pasaulē, piemēram, ir trīs baltvēderu sugas — bez mūsējās vēl Ziemeļamerikas baltvēderis un Dienvidamerikas baltvēderis. Sādā situācijā prasīt prasās, lai arī mūsu baltvēderim dotu vārdu, kas to nepārprotami atšķirtu no citiem baltvēderiem. Tāpēc Latvijā sastopamais baltvēderis saucams par Eirāzijas baltvēderi. Rīkojoties saskaņā ar šo nosaukumu precizēšanas principu, kura mērķis ir novērst pārpratumus un sasniegt maksimālu skaidrību, mums iznāk parastais platknābis (jo tam ir visplašākā izplate) pretstatā, piemēram, Āfrikas platknābim.

Nevajag raizēties, ka pīļu ģintī gandrīz nav pīļu, bet it kā dominē krīkļi, platknābj i, baltvēderi utt. Ir arī pietiekami daudz pīļu, piemēram, Latvijā sastopamā pelēkā pīle, no Austrumāzijas līdz Austrālijai un Jaunzēlandei izplatītā tumšā pīle, Āfrikā dzīvojošā melnā pīle.

Mūsu parastais priekšstats par pīlēm un vispār pīļveidī- gajiem putniem ir tāds, ka šie putni saistīti ar sekliem, ūdensaugiem bagātiem ūdeņiem. Tie, kam ciešāka saskare ar dabu, labi zina, ka daļa pīļveidīgo dzīvo pie dziļiem, augu nabagiem ūdeņiem, jo šīs sugas barību iegūst nirstot.

Bet kalnu strauti, t.i., sevišķi strauji tekoši, akmeņaini ūdeņi, kuros ir krāces un ūdenskritumi, sēkļi un atvari, kuros ūdens brāžas uz priekšu un gāžas lejup ar nevaldāmu spēku, kā ar tiem? Vai tie ir noderīgi pilēm? Lai gan pagrūti tam ticēt, taču divas sugas dzīvo tieši pie tādiem ūdeņiem. Sevišķi raksturīga kalnu strautu suga ir Andu strautupīle. Tā dzīvo Andos līdz 4,5 km augstumam un ligzdas ierīko klinšu nišās strautu tuvumā vai tieši krasta nogāzēs iedobumos. Pieaugušās pīles lieliski peld un nirst pat. visspēcīgākajā straumē. Teicami peld arī pīlēni. So pīļu barība sastāv galvenokārt no ūdenskukaiņu kāpuriem, kurus tās sameklē arī nirstot. Otra ar kalnu strautiem saistīta suga ir Jaunzēlandes strautupīle. Tās dzīvesveids ir principā tads pats kā tās radiniecei no Andiem. Arī tās barība sastāv galvenokārt no ūdenskukaiņu kāpuriem, kurus tā vai nu vienkārši nolasa no akmeņiem brienot.vai iegūst nirstot. Piles ķer arī lidojošos ūdensku- kaiņus. Galvenā atšķirība dzīvesveidā varbūt ir tā, ka jaunzēlandiete mitinās pie mierīgāk plūstošiem strautiņiem.

Divas sugas saucas par māņpīlēm. Tās gan ir pīles, bet nepieder pie pīļu ģints, tikai «izliekas» par tipiskām pīlēm, mānās. Lāpstknābja māņpīle dzīvo Austrālijā un lasmānijā, ticvknābja māņpīle — pie Vidusjūras un uz austrumiem no tās līdz Sirdarjai un Indijai.

Ezerpīļu ģintī ir ducis sugu, bet ezerpiļu tribā kopā ir 15—16 sugas. Tās visas ir nelielas vai vidēji lielas pīles (0,5—1,5 kg), kas ligzdo lielu saldūdens un sāļūdens ezeru vai ezeriem līdzīgu ūdenstilpju krastos, bet bieži arī uz slīkšņām. Pārtiek no ūdensaugiem un ūdensdzīvniekiem, turklāt dažas sugas ir galvenokārt augēdājas, citas — dzīvniekēdājas. Barību parasti iegūst nirstot, tādēļ tās visbiežāk sauc par nirpīlēm. Taču šīs ģints un tribas piles saukt par nirpīlēm nav gluži pareizi, jo daudzas citas pīles arī nirst, lai iegūtu barību, piemēram, to dara visas gauru tribas sugas. Tādēļ nosaukumu «nirpīles» labāk lietot kā bioloģisku jēdzienu, to pretstatot «peldpīlēm», t.i., pīlēm jeb pīļveidīgajiem, kas barību iegūst peldot, nevis nirstot. Latviešu valodā nav vērojama tendence kādu konkrētu pīļveidīgo ģinti saukt par peldpīlēm, tad kāpēc kādu konkrētu ģinti saukt par nirpīlēm?

Padomju Savienībā ir 7, Latvijas PSR —5 sugas. Parastākā suga Latvijā ir brūnkakla ezerpīle jeb vienkārši brūnkaklis. Pirms gadiem desmit Latvijā perēja vismaz 1500 pāru, puse no tiem Engures ezerā, aptuveni ceturtdaļa — zivjudīķos. Brūnkaklis taisa ligzdas galvenokārt uz slīkšņām un sausās vietās niedrājos. Statistiķi apgalvo, ka Latvijā nomedīto ūdensputnu skaitā brūnkakļi aizņem nepilnus 6 procentus.

Nākamā parastākā suga Latvijā ir cekulainā ezerpīle jeb vienkārši cekulpīle. Pie mums perē aptuveni 1000 pāru cekulpīļu, kas, tāpat kā brūnkaklis, sastopama galvenokārt Engures ezerā (līdz 250 pāru) un zivjudīķos (arī aptuveni 250 pāri). Raksturīgi, ka cekulpīle labprāt ligzdo kaijputnu kolonijās.

Pārējās trīs ezerpīļu sugas Latvijā ir retas (ķerra) vai pat ļoti retas (lielgalvas un baltacu ezerpīle).

Iepriekš bija teikts, ka ezerpīļu tribā ir 15—16 sugas. Sada nenoteiktība izskaidrojama ar to, ka pēdējā laikā pie šīs tribas pieskaita vienu sugu, kuru agrāk ieskaitīja piļu tribā. Tāda pārcilāšana sistēmā no vienas vietas uz otru ir ļoti nepatīkama tai ziņā, ka atkarībā no vietas dzīvnieku sistēmā mainās sugas nosaukums. Precīzāk runājot, mainās nosaukuma tā daļa, kas norāda uz ģinti. Šinī gadījumā iznāk vai nu sārtgalvas māņpīle, vai sārtgalvas ezerpīle. Taču šodien šie nosaukumi ir gandrīz lieki, jo suga diemžēl laikam ir jau iznīkusi. Pēdējo reizi tā dabā droši novērota pirms 50 gadiem Indiiā, kas ir tās dzimtene. Autors lieto nenoteikto «laikam» tāpēc, ka drošs ir tikai tas, kas ir redzēts, bet, ja kāda suga ilgāku laiku nav novērota, tas vēl nav drošs pierādījums par tās izzušanu.

Gauru tribā ir 8 ģintis un 20 sugas. Padomju Savienībā sastopamas gandrīz visas, proti, 16. Tik pilnīga tribas sugu pārstāvniecība mūsu valstī izskaidrojama ar to, ka tās ir galvenokārt ziemeļu puslodes mērenā un aukstā klimata joslu iemītnieces, kas dzīvo pie lieliem saldūdeņiem un jūru krastos. Barību iegūst nirstot, turklāt gauras ķer galvenokārt zivis. Pēc izskata tās stipri līdzīgas pīlēm.

Latvijā konstatētas 8 sugas. Trīs no tām pieder pie gauru ģints. Parastākās ir lielā gaura un garknābja gaura, lai gan tās nebūt nav bieži sastopami putni. To daudzums ir aptuveni 50 pāri, lielā gaura šķiet nedaudz biežāk sastopama. Abas sugas plaši izplatītas Eirāzijā un Ziemeļamerikā. Gauras parasti perē koku dobumos, retāk klinšu nišās un krasta nogāzēs starp koku saknēm, bet dažas sugas labprāt arī mākslīgās ligzdošanas kastēs. Izņēmums ir garknābja gaura, kas perē uz zemes. Sī iemesla dēļ tai nav nepieciešamas vecu koku audzes ūdenstilpju krastos, tā var ligzdot nemežainās vietās. Latvijā šī gaura ligzdo galvenokārt lielu ezeru krastos vai uz ezeru salām zem krūmiem, biezā zālē vai niedrājā.

Mazā gaura Latvijā neperē, bet sastopama caurceļoša- nas laikā un nelielā daudzumā ziemojot galvenokārt neaizsalušās vietās Rīgas līča piekrastē. Ziemo arī lielā gaura — gan jūrā, gan upju lejtecēs.

Lielā gaura ir gandrīz balts putns, vienīgi galva, kakla augšdaļa un daļēji mugura ir melnas, ar metālisku spīdumu. Knābis spilgti sarkans. Tāds apspalvojums ir tēviņam. Mātīte un jaunie putni ir citādi: galva ruda vai brūngana, baltās un melnās spalvas vietām aizstāj pelēkas. Abi dzimumi ir cekulaini. Jau sen zināms, ka putnu tēviņu apspalvojuma krāsa parasti atšķiras no mātītes apspalvojuma krāsas. Sevišķi krasi tas izpaužas pīļveidīgajiem un dziedātājputniem. Turklāt tēviņiem bieži vien ir divi tērpi: riesta perioda tērps un, teiksim, ikdienas tērps. Jaunie putni pēc krāsas parasti atšķiras no vecākiem, un mazie cālīši izskatās pavisam citādi nekā jaunie putni.

Zaļgaivas gaigala ir gauru vistuvākā radiniece. Galva tai melna, zaļi zaigojoša. Tā ir tipiska dobumperētāja. Sastopama meža zonā Eirāzijā un Ziemeļamerikā. Latvijā perē 300 pāri, bet sastopami ari caurceļojoši un ziemojoši putni. Spalvu maiņas laikā vasaras vidū Rīgas līcī krasta tuvumā sakoncentrējas tūkstošiem gaigalu.

Purpurgalvas gaigala varbūt kādreiz kā malduviesis var ielidot Latvijā, jo liela tās populācija, apmēram 1000 pāru, ligzdo samērā tuvu — Islandē.

Lielā pūkpīle slavena kā galvenā un vislabāko pīļu dūnu ražotāja. Tās dūnas, kuras mātīte pati sev izplēsusi ligzdas izklāšanai, ir labākas nekā dūnas, ko iegūst no nošautiem putniem. Dūnas no ligzdām vāc, protams, pēc pīlēnu izvešanas. No vienas ligzdas iegūst 1&—20 g dūnu. Nav daudz, bet, tā kā lielā pūkpīle ligzdo kolonijās, ievākums var būt krietni liels. Pagājušā gadsimta sākumā Krievija gadā eksportēja dažus desmitus tonnu un šo dūnu tirdzniecībā ieņēma pirmo vietu pasaulē. Lielā pūkpīle izplatīta gar ziemeļu jūru krastiem, izņemot lielu daļu Sibīrijas piekrastes. Latvijai tuvākās perēšanas vietas ir Igaunijas salas — Sāmsala un Hiumā. Latvijā retumis sastopama caurceļošanas laikā jūras piekrastē. Nosaukums «lielā pūkpīle» cēlies no tā, ka pīle ir lielākā savā ģintī (masa 1,7—2,3 kg).

Arī pārējām pūkpīlēm — briļļainajai, krāšņajai un Sibīrijas — ir teicamas dūnas, taču tās nevar savākt kaut cik lielākā daudzumā, jo minētās trīs sugas perē izklaidus, nevis kolonijās.

Abas visplašāk izplatītās tumšpīļu sugas caurceļošanas laikā novērotas ari Latvijā jūras piekrastē. Samērā daudz caurceļo melnā tumšpīle, baltspoguļa tumšpīle ir retāka. Melnās tumšpīles tēviņš ir pilnīgi melns, mātīte — tumšbrūna, ar gaišāku pavēderi. Baltspoguļa tumšpīles krāsa gandrīz tāda pati — pamatā melna vai tumšbrūna —, bet uz spārna ir balts laukums, ko sauc par spoguli. Raib- knābja tumšpīle retumis ieklīst PSRS galējā ziemeļaustrumu daļā no Ziemeļamerikas. Sai sugai uzkrītoši raibs knābis — sarkani, dzelteni un balti plankumains, sānos ar melnu laukumu.

Kākauļi ii pēdējie, kas vēl būtu jāmin no visas daudzveidīgās gaurputnu saimes. Latvijā caurceļošanas laika un ziemā sastopams lielais kākaulis jeb kaupa. Sī suga perē Eirāzijas un Ziemeļamerikas galējos ziemeļos, bet zieino tikai nedaudz uz dienvidiem neaizsalstošajās kontinentu malējās jūrās, to skaitā Baltijas jūrā. Latvijas piekrastē jūrā ziemo aptuveni 10 tūkstoši kākauļu. Ziemošanas vietu dēļ lielo kākauli krievu valodā ļoti trāpīgi sauc par jūrnieci («morjanku»).

Mazais kākaulis gandrīz ir lielā dvīnis, jo izskatās tam ļoti līdzīgs, tikpat plaši izplatīts, lai gan ne tik tālu ziemeļos, ziemo jūrā. Taču lielais perē arktiskajā tundrā pie nelieliem stāvošiem ūdeņiem, bet mazais to dara kalnos pie ezeriem un strautiem. Pārsteidzoši ir tas, ka mazais kākaulis Islandē uz perēšanas vietām dodas galvenokārt peldus augšup pa kalnu upēm.

No māņgaurām Padomju Savienībā mīt tikai baltgalvas māņgaura. Tā dzīvo pie stepju ezeriem no Volgas līdz Altajam un šur tur uz rietumiem līdz pat Spānijai un Marokai. Šoreiz mūs vairāk varētu interesēt kāda cita māņgauru tribas suga — dzegužpīle. Tāds nosaukums var padarīt domīgu — kāds sakars pīlei ar dzeguzi? Plašākam lasītāju lokam tas varbūt ir jaunums, bet ornitologiem ir zināms, ka olas citu putnu ligzdās dēj ne tikai dzeguze. Izrādās, ka tā dara arī dzegužpīle, izmantojot visdažādāko ūdens un piekrastes putnu, piemēram, dažādu pīļu, zosgulbju, lauču, brūno ibisu, Patagonijas kaijas un pat piekūnveidīgā putna čimango, ligzdas. Kamēr tāda skandalozā uzvedība vēl nebija pierādīta, jau sen aizdomīgs likās fakts, ka šī pīle nekad nebija redzēta vadājam mazuļus.

Ir tāds tēlains teiciens: «Viena no spožākajām lappusēm. . .»

Pilnīgi uzņemoties atbildību par uzrakstīto, gribu apgalvot, ka spožākā lappuse Latvijas ornitoloģijas vēsturē ir ūdensputnu pētniecība. Tās centrā bija pīļveidīgie un kaijputni. Man bija tā laime palīdzēt šos pētījumus organizēt. To īstais iedvesmotājs bija Harijs Mihelsons, apbrīnojams putnu pētniecības entuziasts, kas prata sameklēt un iesaistīt kopējā darbā vēl citus entuziastus. Diemžēl saspringtajā un faktiski grūtajā ornitologa darbā H. Mihelsons sabeidza savu veselību un neizturēja. Viņa aiziešanas diena, 1981. gada 7. novembris, ir melnākā diena Latvijas ornitoloģijas vēsturē.

Pētījumi par pīļveidīgajiem Latvijā tika veikti galvenokārt ZA Bioloģijas institūta Ornitoloģijas laboratorijas stacionārā Engures ezerā. Tika sīki izpētīta meža pīles, prīkšķes, krīkļa, platknābja un brūnkakļa bioloģija, kā arī noskaidrotas pīļveidīgo prasības attiecībā uz ligzdošanas vietām. Ir sugas, kas nemīl ligzdot krūmainās pļavās vai everu salās, jo k-Hm? dažkārt ir to ipr.-v ku vārnu un žagatu piemešanās vietas. Ir piles, kam nepatīk tādas salas, kuru krasti aizauguši ar niedrēm, jo viņas grib no perēšanas vietām bez kavēkļiem uzreiz nokļūt ūdeni. Tātad liekie krūmi jāizcērt un niedrājs salu krastos vismaz daļēji jāiznīcina. Pīlēm bieži vien trūkst labu slēptuvju ligzdu ierīkošanai; to zinot, cilvēks var šo to palīdzēt. Pīlēm var palīdzēt arī tā, ka seklos ezeros ar attiecīgu tehniku no turpat esošās grunts izveido nelielas mākslīgas saliņas. Visi minētie pasākumi atmaksājas. Ar gredzenošanu un kontrolķeršanu noskaidrota pīļveidīgo saistība ar to ligzdošanas vietām. Tādām ziņām ir liela praktiska nozīme, risinot pīļveidīgo aizsardzības un medīšanas jautājumus. Jau iepriekš tika minēts, ka izveidota uzlabota pīlēnu gredzenošanas metode. Ir paveikts liels un vērtīgs komplekss darbs, kas atzinīgi novērtēts speciālistu aprindās, arī starptautiskā mērogā. Ieskatu visā problēmā var izlasīt Jāņa Vīksnes un Aivara Medņa publikācijā «Latvijas ūdensputnu nākotne» (R., 1978).

NODAĻA BEZ INTRIĢĒJOŠA VIRSRAKSTA

Šajā nodaļā paredzēts rakstīt par piekūnveidīgajiem. Protams, varētu piedāvāt kādu izteiksmīgāku virsrakstu, piemēram, «Laupītāji dienā». Piekūnveidīgie taču ir laupītāji, kas citiem atņem dzīvību un pēc tam nonāvētos aprij. Cits variants varētu būt «Teroristi debesīs». Piekūnveidīgie taču nepiezogas savam upurim, staigājot pa zemi, bet uzbrūk tam gaisā vai no gaisa, t.i., no debesīm. Putni un cita dzīvā radība, kam uzklūp piekūnveidīgie, dzīvo it kā nepārtraukta terora apstākļos, jo tiem nemitīgi draud uzbrukums no gaisa, nāves briesmas. Varētu ieteikt arī virsrakstu «Knābis un nagi viņus atmasko». Tiešām, piekūnveidīgajiem ir raksturīgs plēsīgu putnu knābis — ar asām griezējmalām, virsknābja gals saliekts, āķveidīgs. Arī nagi raksturo piekūnveidīgos kā plēsoņas — nagi parasti ir stipri izliekti, smaili un asi. Tiesa gan, šis virsraksta variants nebūtu pietiekami precīzs tai ziņā, ka tieši tāds pats knābis un nagi ir arī kādai citai, lielai plēsīgo putnu kārtai — pūčveidīgajiem, kas gan nelaupa dienā, bet darbojas galvenokārt naktī.

Tomēr aizraušanās ar ieinteresējošu virsrakstu meklēšanu galu galā varbūt nav nekas cits kā ārišķība. Labāk pameģinasim lietišķi izstāstīt visu svarīgako par piekūnveidīgajiem.

Pēc lieluma tie ir visai dažādi — masa no 60 g līdz 12 kg — un sastopami visā pasaulē, izņemot Antarktīdu un dažas okeāna salas. Gandrīz visi ir teicami lidoņi, daudzas sugas var ilgstoši planēt. Gandrīz visi pārtiek no citiem dzīvniekiem, tomēr daudzi barības ziņā ir diezgan izvēlīgi, neēd visu, kas vispār noķerams, bet ir specializējušies uz noteiktiem barības objektiem. Tikai dažas sugas ir daļējas augēdājas, jo pamielojas arī ar augļiem. Zināmas 287 sugas, kas sadalās pa 5 dzimtām un aptuveni 80 ģintīm.

Plašākā ir vanagu dzimta ar 217 sugām. Dzimtas pamat- ģintī, t.i., vanagu ģintī (Accipitei), apvienotas daudzas grūti atšķiramas sugas, kopā 47. No tām Padomju Savienībā dzīvo 5 sugas, Latvijas PSR —2.

Vistu vanags savu nosaukumu latviešu valodā ieguvis no tā, ka lauku sētās reizēm uzklūp vistām. Sī iemesla dēļ tas ilgu laiku tika uzskatīts par lielu ļaundari, kas visiem spēkiem un līdzekļiem jāapkaro. Taču ne jau visi vistu vanagi ir zvērināti vistu medītāji. Pēc dažu ornitologu, piemēram, Ģirta Kasparsona, domām, vistām uzbrūk tikai atsevišķi iespecializējušies pāri vai bezģimenes, klejojoši putni. Tā kā pirms dažiem gadu desmitiem — 50. gados — vistu vanagi Latvijā tika nesaudzīgi vajāti, to skaits jūtami samazinājies. Pieņemot, ka var pieciest vistu vanagu, ja to daudzums nepārsniedz vienu pāri uz 20—30 km\ jākonstatē, ka Latvijā šī nekaitīguma robeža nav pārkāpta.

Arī otra Latvijā sastopamā suga, zvirbuļu vanags, reizēm var būt kaitīga. Vistas šis vanags gan neķer, jo ir samērā neliels, bet, ja kādā mežainā apvidū sastopams pārāk lielā daudzumā, var nodarīt ļaunu dziedātājputniem, kas ir tā galvenā barība. Arī šīs sugas daudzums Latvijā samazinājies, pēdējo 50 gadu laikā varbūt pat vairākkārt.

Samērā tuvi vanagu radinieki ir klijāni, ko Latvijā pārstāv divas sugas. Parastākā ir peļu klijāns, kas vienlaikus ir arī parastākā piekūnveidīgo suga Latvijā. Dodam vārdu Ģ. Kasparsonam: «Apmēram puse no Latvijas plēsīgo putnu (domāti piekūnveidīgie — Z. Sp.) skaita ir klijāni, kas ar savu skaisto planēšanu un stieptajiem kliedzieniem patīkami atdzīvina jebkuru apvidu. Šis putns mežos pārtiek no visdažādākajiem sauszemes mugurkaulniekiem, bet kultivētos apvidos galvenokārt no peļveidīgajiem grauzējiem.» Latvijā uz 6—9 km2 ir viens pāris, tātad to skaits nav tik liels, lai tie kaitētu medibu faunai, ķerot zaķu, vāveru un vistveidigo mazuļus.

Liju ģinti Latvijā pārstāv 4 sugas. Trīs no tām (lauku, pļavu un stepes lija) ir visumā retas. Niedru lija Latvijā ligzdo galvenokārt lielajos piejūras ezeros, retumis zivjudīķos piekrastes niedrājos vai slīkšņas niedrājos. Ligzdu skaits nepārsniedz simtu. Niedru lija pārtiek no dažādiem putniem, ūdensžurkām un citiem sīkākiem grauzējiem, reizēm ķer vardes. Tā ir kaitīga medību saimniecībai it īpaši tāpēc, ka labprāt izdzer medījamo ūdensputnu olas. Interesants fakts: ja piles ierīko ligzdas kaiju koloniju tuvumā vai vietās, kur daudz tārtiņveidīgo putnu, tad tās labāk pasargātas no niedru liju postījumiem.

Pirms pārejam pie ērgļiem un to radiniekiem grifiem, vismaz garāmejot jāpiemin vēl trīs Latvijā perējošas vanagu dzimtas sugas. Vispirms nosauksim divas retas perētājas — melno un sarkano kliju. Kārtējais ornitolo- ģiskais pārsteigums te ir tāds, ka ne melnā klija ir melna, ne sarkanā — sarkana. Melnā faktiski ir tumšbrūna, bet sarkanā — ruda. Sarkanā klija uz austrumiem nav izplatīta tālāk par Kaukāzu un Irānu, bet melnā klija nokļuvusi pat līdz Austrālijai. Abas kliju sugas Latvijā pārtiek galvenokārt no beigtiem mugurkaulniekiem, to skaitā no zivīm, tātad ir aptīrītāji. Tāda darbība jānovērtē atzinīgi. Bet arī paši. putni ir iespaidīgi, piemēram, sarkanās klijas spārnu plētums ir 1,6 m, un tas jau ir ērgļa lielums.

Lijas un klijas nav tuvu radniecīgas, lai gan uz tādām domām vedina gandrīz vienādie putnu latviskie nosaukumi. Tās atrodas dažādās apakšdzimtās.

Eirāzijas ķīķis jeb lapseņu klijāns interesants ar to, ka pārtiek galvenokārt no kukaiņiem. Sevišķi tas iecienījis lapseņu un kameņu kāpurus, kurus iegūst, sapostot šo sabiedrisko kukaiņu ligzdas. Kukaiņu ligzdas klijāns atklājot, izsekodams pieaugušos kukaiņus. Latvijā tā ir samērā parasta suga, bet izplatīta nevienmērīgi.

Ērgļi ir dižuma, spēka, veiklības, neatkarības un citu līdzīgu īpašību simbols. Kā varenības simbols tie bieži parādās dažādu valdnieku ģerboņos. Bet ērglis ir divdabis. Tas ir ne tikai dižs un spēcīgs vārda labākajā nozīmē, tas ir arī laupītājs. Tāpēc dažādu valdnieku — ķeizaru, karaļu, firstu, pat muižnieku — ģerboņos ērglis klusucie- šot, bet draudīgi simbolizē arī to varas pusi, ko patvaldnieks faktiski nemaz negribētu atklāt, proti, apspiešanas funkciju.

Vanagu dzimtas ietvaros ērgļi veido vairākus patstāvīgus, tātad citu no cita neatkarīgus grupējumus. Te jāatgādina, ka ar vārdu «ērgļi» latviešu un citās valodās neapzīmē kādu noteiktu sistemātisku grupu, bet gan lielākos un varenākos piekūnveidīgos.

Viena ērgļu grupa ietilpst vanagu apakšdzimtā. Šī grupa sastāv no «tipiskajiem» ērgļiem (ģints Aquila) un tiem tuvajām ģintīm.

Tipisko ērgļu ģintī visā pasaulē ir 9 sugas. Piecas no tām dzīvo Padomju Savienībā, bet tikai trīs — Latvijā. Klinšu ērglis ir liels, brūns putns, kas plaši izplatīts mežos un kalnos Eirāzijā, Ziemeļamerikā un Ziemeļāfrikā. Tā ir spēcīgākā un izveicīgākā, arī lielākā ģints suga, tāpēc var pieveikt samērā lielus upurus — zaķus, suslikus, jaunus pārnadžus (piemēram, ziemeļbriedēnus, stirniņas), lapsas, putnus pat medņa vai zoss lielumā. Ja nav lielu medījumu, klinšu ērglis ķer arī sīkākus — peles, vāveres un labprāt ēd beigtus dzīvniekus. Pieminēšanas vērts ir tas, liktos, pārsteidzošais fakts, ka klinšu ērgļa pāris ir uzticīgs uz visu putna mūžu. Latvijā klinšu ērgļu skaits nekad nav bijis liels, varbūt, augstākais, daži desmiti ligzdu 19. gadsimta sākumā. Tomēr arī šis mazumiņš pēdējos 100 gados nemitīgi sarucis. Iemesls ir izmedīšana 19. un 20. gadsimtu mijā un piemērotu ligzdošanas vietu trūkums. Ligzdo galvenokārt vecos priežu mežos pie lieliem purviem, bet tādu vietu sāk trūkt sakarā ar mežu un purvu izmantošanu. Turklāt ligzdošanu negatīvi ietekmē tā sauktais traucējumu faktors. Lielie dabisko jeb pirmatnējo vietu apdzīvotāji (ērgļi, melnais stārķis u.c.) mīl mieru, nav pieraduši pie cilvēka. Taču mūsdienās, kad cilvēku skaits pieaudzis, kad ar personisko transportu var ātri nokļūt agrāk grūti sasniedzamās vietās, kad mežus caur- staigā aizvien vairāk cilvēku, kas visu grib aplūkot tuvumā un pat nofotografēt, lielie putni pārāk bieži tiek traucēti. Labi domātais un it kā nevainīgais lozungs par medībām bez bises, bet ar fotoaparātu nemaz tik nevainīgs nav. Tāpēc retos, valsts aizsardzībā esošos putnus pat aizliegts fotografēt bez īpašas atļaujas. Lielie putni baidās no cilvēka, perētāji spiesti bieži pamest ligzdu, tas traucē perēšanas gaitu, beidzot putni kļūst tik nervozi, ka nemierīgās vietas pamet. Jā, pamet pat ligzdas. Rezultāts ir tāds, ka patlaban Latvijā laikam ir, augstākais, piecas klinšu ērgļa ligzdas un tās visas varbūt atrodas Latvijas ziemeļaustrumu daļā.

Arī vidējais ērglis Latvijā ir rets putns. Tā pāru skaits diezin vai pārsniedz desmit. Visbiežāk Latvijā sastopams mazais ērglis, pēc ornitologu aprēķiniem, to ligzdu skaits varētu būt ap 200. Juris Lipsbergs 1983. gadā raksta, ka mazais ērglis ligzdo galvenokārt lapukoku un jauktās mežaudzēs mitru pļavu, purvu, ezeru, upju ieleju vai citu atklātu vietu tuvumā. Mazais ērglis medī galvenokārt sīkos zīdītājus (peļveidīgos grauzējus, ciršļus, kurmjus) un vardes; protams, medī arī putnus, it īpaši jaunos, kurus vieglāk noķert, lielo ķīru kolonijās retumis laupa olas un mazos ķīrēnus.

Līdzās tipiskajiem ērgļiem Padomju Savienībā sastopamas arī trīs tiem tuvas sugas, piemēram, sīkais paērglis un kalnu cekulērglis. Pie šīm «aprindām» pieder arī no Indijas līdz Moluku salām izplatītais pusērglis un no Meksikas līdz Argentīnai izplatītais tropu mežu iemītnieks harpijērglis. Mazliet amizanti izskatās spalvu cekuls uz harpijērgļa jeb harpijas galvas, gandrīz kā pupu- ķim. Harpija pārtiek galvenokārt no zīdītājiem, it īpaši no pērtiķiem.

īpašu, specializētu ērgļu grupu veido sugas, kuras latviski sauc par grifiem. Tie visi ir gigantiski putni, bet nav īpaši plēsīgi, jo pārtiek galvenokārt no beigtiem dzīvniekiem. Sī iemesla dēļ galva un kakls tiem ir bez spalvām, klāti tikai ar pūkām vai pat pilnīgi kaili. Spalvas šajās vietās tikai traucētu, rakņājoties pa beigtu dzīvnieku iekšām, turklāt tās vienmēr būtu netīras. Sastopami Vecajā pasaulē, tāpēc tos bieži sauc par Vecās pasaules grifiem pretstatā Jaunās pasaules grifiem jeb kondoriem. Grifu ir aptuveni 15 sugas, kas pieder pie 9 ģintīm.

Latvijā kā ļoti reti malduviesi novēroti melnais grifs un baltgalvas grifs. Melnais grifs ir kalnu un priekškaļņu iemītnieks, kas izplatīts no Dienvideiropas līdz Centrālāzi- jai. Baltgalvas grifs daudzējādā ziņā līdzīgs melnajam: dzīvo kalnos, izplatīts aptuveni tikpat plaši, tāpat pārtiek no kritušiem dzīvniekiem, gandrīz tikpat liels, vienīgi apspalvojums gaišāks.

Varenākais ir Himalaju grifs. Tā spārnu plētums sasniedz trīs metrus! Sastopams Āzijas vidienes augstkalnos, Himalajus ieskaitot. Perē 2—5,2 km virs jūras līmeņa. Padomju Savienībā dzīvo Tjanšanā un Pamirā. Beigtu zīdītājdzīvnieku izēd pa caurumu vēderpusē, iebāžot galvu tā ķermenī, bet neaiztiekot kaulus un ādu bieži vien pat nesabojājot. Padomju Savienībā sastop arī Dienvidāzi- jas sugu Bengālijas grifu (ļoti reti ieklīst) un Vecajā pasaulē samērā plaši izplatīto bārdaino grifu (perē), un Ēģiptes grifu (perē), kurš ir samērā neliels putns. Izsenis bijis pazīstams Ēģiptē kā cītīgs aptīrītājs, kas ēd beigtus dzīvniekus, dažādus atkritumus un pat ekskrementus, taču uzbrūk arī nelieliem dzīviem sauszemes mugurkaulniekiem (rāpuļiem, sīkiem zīdītājiem) un mielojas pat ar vīģēm.

Pārsteidzoši, bet viena grifu suga ir galvenokārt veģetā- riete, kas ir neparasti ne tikai grifu «aprindās», bet pat visā vanagu dzimtā. Tas ir palmu grifs, pats mazākais starp grifiem, kas dzīvo tropiskajā Āfrikā vietās, kur audzē eļļas un rafijas palmas, jo pārtiek galvenokārt no to augļiem. Tikko rafijas palmas plašāk sāka audzēt Dienvidāfrikā, palmu grifs tur nekavējoties ieceļoja. Protams, šis grifs ēd arī dzīvnieku cilmes barību, it īpaši ūdensdzīvniekus — krabjus, gliemjus un zivis, nenoniecina pat atkritumus.

Bez iepriekš minētajiem ērgļiem un grifiem vanagu dzimtā ir vēl citi ērgļi. Dzimtas ietvaros tiem nav tuvu radinieku, tāpēc tos izdala īpašās apakšdzimtās.

Vispirms jāmin pērtiķērglis (pērtiķērgļu apakšdzimtas vienīgā suga), kas dzīvo Filipīnās, kur tika atklāts tikai 19. gadsimta pašās beigās. Sis putns dzīvo tropiskos mežos un pārtiek galvenokārt no makakiem. Sliktais ieradums ielidot ciemos un uzklupt mājdzīvniekiem bija iemesls pērtiķ- ērgļa vajāšanai. To izmedīja un izķēra zooloģisko dārzu vajadzībām. Tāpēc ap 1966. gadu savvaļā bija vairs tikai aptuveni 100 putnu, zoodārzos—17 putni. Tas nozīmē, ka šai sugai draud iznīcība.

Pēc pērtiķērgļiem jāmin ūdensērgļi un to tuvinieki (ūdensērgļu apakšdzimta). Odensērgļu ģints ir samērā liela —8 sugas. Raksturīgi, ka tie cieši saistīti ar plašiem ūdeņiem vai pieūdens dzīvesvietām, jo to barībā liels īpatsvars ir zivīm. Padomju Savienībā mīt četras ūdensērgļu sugas. Lielākais no tiem ir Austrumāzijas ūdensērglis. Tā izplates pamatareāls sniedzas no Kamčatkas līdz Korejai. Sis ērglis ligzdo jūras tuvumā, taču galvenokārt upju ielejās. Nedaudz mazāks par Austrumāzijas ūdensērgļi ir parastais jeb baltastes ūdensērglis, kas ligzdo plašā teritorijā no Qrenlandes līdz Japānai. Gandrīz jāsaka: cik žēl, ka dzīvo arī Grenlandē; ja tur nebūtu, tad varētu saukt par Eirāzijas ūdensērgļi, jo sugas apzīmējums «Eirāzijas» ir informatīvāks nekā «parastais». Uzturas galvenokārt pie lieliem iekšējiem ūdeņiem, taču ir arī jūras piekrastē. Ķerot zivis, reizēm var pat uz īsu brīdi ietriekties ūdenī. Medī pīļveidīgos putnus un citus ūdensputnus, kā arī zīdītājus (zaķus, suslikus u.c.). Latvijā šis putns kļuvis ļoti rets: 70. gados bija zināmas trīs ligzdas, kas atradās pie lieliem ezeriem. Latviski to sauc par jūras ērgli. Sī aplamība, domājams, radusies, nepareizi pārtulkojot tā vācu nosaukumu Seectdler (pareizāk: ezeru ērglis). Citas sugas ir garastes ūdensērglis (perē PSRS) un baltgalvas ūdensērglis (PSRS vairs neperē). Baltgalvas ūdensērglis kādreiz bija plaši izplatīts Ziemeļamerikā, tāpēc tā attēlojums ietverts ASV nacionālajā emblēmā. Tagad tas kļuvis visai rets.

Ūdensērgļu tuvinieks ir braminu vanagērglis, kas izplatīts no Indijas līdz Austrālijai. Pārtiek galvenokārt no beigtiem dzīvniekiem, arī no sprāgušām zivīm. Un kā lai nepiemin lielo zvejniekērgli! Tas dzīvo rajonā no Indijas līdz Filipīnām un Celebesai. Pārtiek no zivīm, kuras ķerot pat nirst, precīzāk runājot, metas no augšas ūdenī un tajā nedaudz iegremdējas tāpat kā ūdensērgļi. Bet zivis ir glumas, sagrābtas spirinājās, tāpēc tās saķert un noturēt nav nemaz tik viegli. Sī uzdevuma izpildi nodrošina mērķtiecīgi pārveidojušās kājas: nagi ir ļoti asi un gari, saliekti gandrīz puslokā, tātad stipri līdzīgi zivjērgļa nagiem. No tādu nagu tvēriena zivij neizsprukt. . .

Tikko pieminētais zivjērglis ir vienīgā suga savā dzimtā. Tas izplatīts gandrīz visā pasaulē; Dienvidamerikā tikai ziemo. Dzīvo pie lieliem ezeriem un upēm, un arī pie jūras. Ligzdas parasti taisa kokos, retumis uz elektrisko vadu balstiem, uz klintīm un uz zemes. Tas ir liels, mugurpusē tumšbrūns, vēderpusē spilgti balts putns. Tā spārnu plētums sasniedz 1,7 m. Pārtiek galvenokārt no dzīvām zivīm, kuras ķer nirstot no lidojuma. Kāju apspalvojums īss, jo garspalvainas kājas bremzētu niršanu. Baltā vēderpuse uz gaišā debess l'ona mazāk izbaida zivis. Kājas ar vareniem nagiem, abi malējie pirksti ir pavēršami atpakaļ, tāpēc zivjērgļa kājas ir ideālas knaibles zivju satveršanai. Pacēlies ar zivi nagos dažus metrus virs ūdens, zivjērglis noskurinās kā suns, ūdenslāses vien nošķlst kā lietutiņš uz visām pusēm.

Latvijā pirms 150 vai 100 gadiem, pat vēl 20. gadsimta sākumā zivjērglis bijis samērā bieži sastopams, katrā ziņā biežāk nekā tagad. Mūsu dienās varētu būt 10—15 pāri.

Tātad ar zivjērgli ir tāpat kā ar citiem jau minētajiem piekūnveidīgajiem: agrāk to skaits bijis kuplāks, pēdējā pusgadsimtā tas pat vairākkārt samazinājies un tie nereti atradušies pie izzušanas robežas. Ar ko tas izskaidrojams?

Izrādās, ka vainīga ir ne vien izmedīšana, derīgu dzīvesvietu izzušana, traucēšana, bet izšķirošais iemesls ir dabas piesārņošana ar ķimikālijām. Piekūnveidīgo putnu skaita katastrofālās samazināšanās iemeslus pārliecinoši jau 1974. gadā izklāstījis ornitologs Jānis Vīksne:

«Saindēšanās ar DDT tipa savienojumiem putniem rada nopietnus vairošanās traucējumus. Tā kā saindēšanās gadījumā tiek traucēta kalcija vielmaiņa, putni sāk dēt perēšanai nederīgas olas ar plānu čaumalu. Daļa saindēto īpatņu vispār nepiedalās vairošanās procesā vai kļūst sterili un nespēj olas apaugļot, samazinās mazuļu skaits ligzdās vai arī mazuļi nobeidzas drīz pēc izšķilšanās. Parādās nenormālas veco putnu uzvedības reakcijas, piemēram, tie saknābā olas un tml.»

Hlororganiskie pesticīdi nonāk putnos pa barības ķēdēm no grauzējiem, kas ēduši ar pesticīdiem apstrādātus kultūraugus, no zivīm, kas ēdušas planktona vai bentosa organismus, kuros uzkrājas pesticīdi utt. Latvijā DDT lietošana gan jau sen aizliegta, taču tiek izmantotas citas augu aizsardzības ķimikālijas. Turklāt mūsu putni var saindēties arī ziemošanas vietās Rietumeiropā u.c.

Tālāk Jānis Vīksne raksta: «Runājot par cēloņiem, kuru dēļ atsevišķas piekūnveidīgo putnu un pūču sugas nonākušas līdz izmiršanas robežai, nevar neminēt arī izsenis praktizēto šo dzīvnieku šaudīšanu zem kaitīgo putnu apkarošanas izkārtnes. Lai gan kaitīgo kategorijā tika ieskaitītas tikai dažas sugas, kuras reizēm uzbrūk medību putniem, mājputniem vai sīkajiem dziedātājputniem, praksē tas noveda pie praktiski gandrīz visu plēsīgo putnu šaušanas, jo mednieki ar ļoti retiem izņēmumiem dabā tos nepazīst. Kādreiz praktizētā prēmiju izmaksa par iznīcināto plēsīgo putnu kājām atstājusi dziļas un grūti dzēšamas pēdas mednieku domāšanā. Tāpēc arī šodien netrūkst mednieku, kuri, pārkāpjot medību noteikumus, šauj katru redzēto plēsīgo putnu. Rezultātā pēdējos gadu desmitos apšauts ne mazums gan saimnieciski ļoti derīgu putnu — peļveidīgo grauzēju iznīcinātāju (klijāns, lauku piekūns u.c.)—, gan pilnīgi nekaitīgu putnu (lapseņu klijāns jeb ķīķis, bezdelīgu piekūns, kukaiņu piekūns, pļavu lija, melnā klija u.c.), gan izcili retu, pašlaik izmirstošu sugu pārstāvju (jūras ērglis, mazais un vidējais ērglis, zivjērglis u.c.). Pilnīgi ignorējot medibu likumus un aizbildinoties ar kaitīgu zivjēdāju putnu apkarošanu, republikas zivsaimniecībās apšauts arī ne mazums melno stārķu.»

Te, kā saka, komentāri lieki.

Kondori patlaban visi bez izņēmuma ir Jaunās pasaules pilsoņi. Pirms 50 miljoniem gadu, terciārā perioda sākumā, tie dzīvojuši arī Eiropā. Aizgājušajos gadu miljonos vismaz -20 sugas izmirušas. Vienā no tām bijuši neticami lieli putni, ar spārnu plētumu 5 m. Tāds gigants varēja svērt vismaz 20 kg.

Tagad zināmas 7 kondoru sugas, kas pieder pie 5 ģintīm. Visi kondori ir lieli putni. Galva tiem ir kaila, kas nepārprotami norāda uz īpatnējo barošanās veidu, proti, pārtikšanu no beigtiem dzīvniekiem un atkritumiem. Ja pārtiek no tādas barības, tad spēcīgs plēsējknābis nemaz nav vajadzīgs. Tāpēc kondoru knābis pēc izskata gan ir visai iespaidīgs, tomēr pavājš. Sī iemesla dēļ arī kājas nav tik specializētas barības satveršanai kā citiem piekūnveidīgajiem. Perē ilgi, 6—9 nedēļas, un ari mazuļus ligzdā aprūpē ilgi, vismaz 2—3 mēnešus, barojot tos ar līķu gaļu no guzas.

Lielākā suga ir Andu kondors, kura garums sasniedz 1,2 m un spārnu plētums 3 m, masa 8—12 kg. Tas mitinās Dienvidamerikas augstkalnos no Venecuēlas līdz Ugunsze- mei. Lido, lieliski planēdams, izlūkodams nogāzes, gravas un ielejas, vai neatradīsies kāda nobeigusies lama vai aita. Andu kondors pagaidām vēl nav nekāds retums salīdzinājumā ar tā tuvāko radinieku Kalifornijas kondoru, kas ir jau gandrīz iznīcināts — saglabājušies labi ja 40 putni.

Nevar neminēt dažus vārdus arī par citiem kondoriem. Karaliskais kondors dzīvo Vidusamerikas un Dienvidamerikas tropu lietusmežos. Tas šķiet visraibākais, bet reizē arī visdekoratīvākais, tāpēc to sauc par karalisko: mugurpuse okerkrāsā, vēderpuse balta līdz iedzeltena, spārni un aste melni, kailā galva ar dzelteniem, sarkaniem un zilganiem plankumiem, arī knābis raibs. Ap kaklu spalvas aug apkakles veidā. Iespaids tiešām visai respektabls — putnam uz pleciem it kā uzmests zeltains karaļa apmetnis. Melnais jeb kraukļu kondors var lepoties ar stilistiski vienveidīgu, gandrīz pilnīgi melnu apspalvojumu, turklāt ari kailā galvas āda melna. Šim kondoram salīdzinājumā ar citiem kondoriem un putnu vairākumu ir |oti laba oža. Tāpēc maltīti viņš meklē ne vien ar acīm lidojumā, bet, apmeties koku galotnēs, arī ar ožu. Tītaru kondors izplatīts ļoti plaši. Tādu nosaukumu putns ieguvis tāpēc, ka ar savu kailo, sarkano galvu atgādina tītaru. Ar kraukļu kondoru kopīgs tas, ka tāpat sastopams samērā bieži, īstu ligzdu neveido, pēc ligzdošanas periodā ir sabiedrisks, tikpat cītīgs aptīrītājs, tāpēc tiek arī tāpat saudzēts. Neparasti lielā skaitā sastopams Kubā, kur uzturas pat pilsētās.

Sekretārputns, par spīti solīdajam nosaukumam, rada nenopietnu vai pat amizantu iespaidu. Ar garajām kājām un neparasti garo, smailo asti tas ir pavisam neparasts starp piekūnveidīgajiem un vispār vairāk atgādina dzērvi. Aiz ausīm tam aug melnas spalvas, kas satraukumā tiek izplestas. Lasītājs ar iztēli saskatīs līdzību starp šo putnu un kārtīgu seno laiku ierēdni — izstīdzējušu, brīžiem nopietnu, brīžiem smieklīgu, brīžiem pakalpīgi iztapīgu sekretāru ar rakstāmspalvu aiz auss.

Senie ēģiptieši savu saules dievu Horu parasti attēloja ar piekūna galvu. Grūti pateikt, kurš te tika vairāk godāts: dievs, kuram piešķīra piekūna galvu, vai piekūns, kuram pievienoja Horu. Acīmredzot, pēc ēģiptiešu domām, abi bija viens otra cienīgi.

Mūsdienās piekūnus vairs īpaši negodā, kaut gan visumā tie ir derīgi putni. Tos vai nu šauj, vai neliekas par tiem ne zinis. Kad piekūnu skaits pārāk samazinājies, tos beidzot atceras un ieraksta dažādos dokumentos par dabas aizsardzību.

Viduslaikos Rietumeiropā augstmaņu aprindās bija populāras medības ar medību piekūnu, kas Austrumu tautām jau sen bija lielā cieņā. Medības ar piekūnu nozīmē, ka dresētus piekūnus palaiž ķert citus putnus. Par izciliem piekūniem tika maksātas ārkārtīgi augstas, pat fantastiskas cenas. Rakstot par ornitoloģijas vēsturi, parasti netiek palaista izdevība pieminēt «pirmo lielo putnu grāmatu», kurā aplūkota māksla medīt ar putniem. So grāmatu 13. gadsimta sākumā sarakstījis kāds tagad pilnīgi aizmirsts ķeizars Fridrihs Otrais, kurš labi pazina putnus un bija pieredzējis piekūnkopis. Medību piekūns ir zieme]u putns, kas izplatīts ziemeļu puslodē no polāro jūru krastiem lidz mežatundrai. Latvijā parādās kā ļoti rets malduviesis, kaut gan attiecīgo novērojumu ticamība nav visai droša. Jāpiebilst, ka Vidusāzijā par ķērājput- niem putnu medībās tika izmantoti un nelielā apjomā tiek izmantoti vēl tagad ne tikai medību piekūni, bet arī klinšu ērgļi un lielie piekūni.

Plašajā piekūnu ģinti ir 37 sugas. Padomju Savienībā atklātas 11 sugas. Latvijā bez apšaubītā medību piekūna ir vēl 5 citas sugas. Agrāk pie mums parastākā suga bijusi lauku piekūns, bet pēc tā skaita krasas samazināšanās par parastāko kļuvis bezdelīgu piekūns. Tas ir vidēji liels, aptuveni 35 cm garš, brūngani pelēcīgs putns; apakšpuse iedzeltena, ar brūniem plankumiem. Pārtiek no sīkiem putniem un kukaiņiem, kurus ķer lidojumā. Stipri līdzīgs tam ir purvu piekūns, kas perē ne vien sūnekļos, bet pat mežiņos apdzīvotu vietu tuvumā. Tāpat kā citi mūsu piekūni, pats ligzdas nebūvē, izmanto galvenokārt pamestas pelēko vārnu ligzdas. Lielais piekūns no Latvijas perētājputnu faunas laikam gan jau ir izzudis. Agrāk tas perēja nelielā skaitā un galvenokārt sūnu purvos. Ļoti reti pie mums novērojams caurceļošanas laikā.

Vairākas interesantas piekūnu apakšdzimtas sugas dzīvo Dienvidamerikā. Tropiskajos mežos mitinās smējēj- piekūns, kas pārtiek galvenokārt no čūskām. Tā smiekliem līdzīgā, skaļā balss tālu dzirdama krēslā un naktī. Patagonijas karakara ir putns, ko novērojis un vēlāk savā grāmatā par ceļojumu ar burinieku «Beagle» aprakstījis Čārlzs Darvins. Tas ir kalnu putns. Pie karakaru grupas pieder divas kliedzējkarakaru sugas ar skanīgiem spāņu nosaukumiem: čimango un čimačima. Tie ir atklātu vietu putni, kas ēd dažādus atkritumus, tā palīdzot uzlabot sanitāro stāvokli.

VISTVEIDlGIE VAI FAZĀNVEIDĪGIE?

Atkal tie paši vēži, tikai citā maisiņā! Tā pati problēma, tikai citā formulējumā. Līdz šim praktiski bija tikai vistveidīgie. Sīs kārtas pirmā aprakstītā ģints ir fazāni. Atbilstoši ģints nosaukumam jābūt un parasti arī ir fazānu dzimta. Nosaukums «vistu dzimta» nav pat dzirdēts. Un kā lai rastos tāds nosaukums, ja franču ornitologs M. 2. Brisons vistu ģinti nodalīja 1760. gadā, divus gadus pēc fazānu ģints izveidošanas. Tēlaini izsakoties, vistas finišu, tiesības uz pirmās vietas ieguvēja apbalvojumu, tātad tiesības uz savā vārdā nosauktu dzimtu, nokavējušas par diviem gadiem. Tāpēc, patīk vai nepatīk, kārtai jādod nosaukums fazānveidīgie. Sajā kārtā ir 4 dzimtas un 270 sugas.

Tātad vistu dzimtas nav. Toties ir lielkājvistu dzimta ar 12 sugām. Tie ir vidēji lieli putni (masa 0,5—2 kg). Dzīvo Malajas arhipelāgā un Austrālijā. Kājas tām ir lielas un spēcīgas, kas tādas izveidojušās sakarā ar lielkājvistu neparasto, tikai šajā putnu dzimtā sastopamo ligzdošanas veidu. Lielkājvistas pašas neperē, bet ierīko sava veida inkubatoru. Vispamatīgāk ir izpētīta krūmāju lielkājvistas ligzdošanas gaita, tāpēc to aplūkosim kā piemēru.

Krūmāju lielkājvista ir viena no lielākajām dzimtas sugām (sver 1,5 kg). Tā dzīvo krūmainos pustuksnešos Dienvidrietumu Austrālijā. Ligzdu sāk būvēt aprīlī vai maijā, un tas notiek tā: tēviņš izkašņā smiltīs apmēram pusmetru dziļu bedri 2,5—3 m diametrā. Pēc tam bedre ar kaudzi tiek piepildīta ar eikaliptu lapām un zāli. Sī darbošanās ieilgst līdz augustam, jo pustuksnesī savākt pietiekami daudz augu nav nemaz tik vienkārši. Tikko nedaudz uzlīst un bedres materiāls kļūst mitrs, augu kaudze tiek apbērta ar biezu smilšu slāni. Gatava perēšanas kaudze ir līdz 5 m diametrā un gandrīz viena metra augstumā. Kad augi sāk trūdēt un sakarst, kaudzē temperatūra paaugstinās. Taču tikai augusta beigās vai septembrī, kad Austrālijā sākas pavasaris, tēviņš atļauj mātītei ķerties pie olu dēšanas. Mātīte ik pēc dažām dienām izdēj pa olai, kopā 20—25 olas. Tās ir ļoti lielas — līdz 9 cm garas un 200 g smagas. Lai olu varētu kaudzē iedēt, tēviņš katrreiz izrok caur smiltīm eju līdz augu slānim; pēc izdēšanas viņš eju aizber. Katras olas perēšanas jeb inkubēšanas laiks ir vidēji 60—70 dienas. Tādēļ cāļi izšķiļas dažādos laikos, pēdējais aprīlī. Vecāki tiem nepalīdz izrausties no inkubatora, tas jāizdara pašu spēkiem. Izkļuvis brīvībā, cālis steigšus paslēpjas kādā tuvējā krūmā un uzsāk patstāvīgu dzīvi. Bērni un vecāki viens otru neredz. Vecāku, konkrēti tēviņa, galvenās un vienīgās rūpes ir inkubators. Taču perētava ir ne tikai jāierīko, bet arī jāuzrauga un jāapkalpo, lai tajā visu laiku būtu kaut cik vienmērīga temperatūra, proti, aptuveni 34—38°C. Un te nu atklājas pats brīnumainākais: temperatūra tiek regulēta! Ja temperatūra inkubatorā no trūdošajiem augiem vai saules pārāk sakarst, tēviņš smiltis no kaudzes virsas vairāk vai mazāk pilnīgi novāc, bet, kaudzei atdziestot, sakašņā atpakaļ. Tāpēc viņš no perēta- vas praktiski neaiziet un, ja tā var izteikties, nemitīgi dežurē un kašņājas, tātad vairākus mēnešus diendienā pamatīgi nostrādājas. Taču ir pierādīts, ka perētavas apkalpošanā piedalās arī mātīte. Kaudzes temperatūru tēviņš pārbauda, regulāri paņemot knābī smiltis; droši vien mēle tam darbojas kā jutīgs mērinstruments. Taču ir citādas ziņas — tēviņš galvu un knābi vienkārši piespiež pie kaudzes, un tad jutīgais orgāns varētu būt galvas kailās vietas. Tātad temperatūra tiek kontrolēta vai nu ar mēli, vai ar ādu, un tāpēc vācieši šo sugu reizēm trāpīgi sauc par termometrgaili.

Citas lielkājvistu sugas savu dzīvi tā nesarežģī. Daudzas gan savāc augus kaudzē, kurā iedēj olas, taču kaudzi ar augsni neapber. Vienīgi džungļu lielkājvista reizēm veido jauktas perētavas no augiem un augsnes, bet reizēm iztiek tikai ar augiem vai iedēj olas augsnē. Par brikšņu lielkājvistu gan ir droši zināms, ka tā trūdošo augu kaudzi vajadzības gadījumā pārkārto, siltumu kontrolējot ar knābi. Sulavesi lielkājvista jeb maleo olas dēj salas liedagā smiltīs pa vienai gandrīz metra dzijumā, kur tās perina saules sakarsētās smiltis. Ir lielkājvistas, kas olas iedēj bedrēs, kuras apklāj ar trūdošiem augiem. Citas sugas olas dēj darbīgu vulkānu nogāzēs gruntī, kur ir samērā pastāvīga temperatūra. Gandrīz jāsaka: cik sugu, tik perināšanas variantu.

Kokuvistu dzimtā ir 44 sugas. Savu nosaukumu tās godam nopelnījušas, jo atšķirībā no pārējiem fazānveidī- gajiem ligzdo kokos. Ja ligzdo kokos, tas nozīmē, ka tie ir meža putni. Kokos tie arī barojas, jo ēd galvenokārt augļus. Lielākās sugas kašņājas kā mājas vistas meža zemsegā, kur meklē barībai bezmugurkaulniekus. Koku- vistas ir vidēji lieli un lieli putni ar masu 0,5—4 kg. Dzīvo Amerikā tropu un subtropu joslās no Teksasas līdz Argentīnai.

Lielā kokuvista ir gandrīz savvaļas tītara lielumā. Tēviņš ir melns, vienīgi vēders balts, mātītes tumši brūnas. Abiem dzimumiem uz galvas aug spalvu cekuls. Sis putns sastopams no Meksikas līdz Ekvadorai. Lielā kokuvista varētu kļūt par nozīmīgu mājputnu, jo viegli pieradināma un var dzīvot kopā ar citiem mājputniem, turklāt tai garšīga gaļa, kas atgādina tītara gaļu. Tās gandrīz vai dvīņumāsa violetmelnā kokuvista dzīvo Amazones baseinā. Arī tai ir laba gaļa, tāpēc tā tiek cītīgi medīta.

Zaigojošā penelopvista reti redzama, jo tā uzturas galvenokārt koku lapotnē. Tomēr tā ir interesanta kaut vai izskata dēļ. Pats putns ir melns, ar brūnzaļganu nokrāsu, cekuls un daļēji ari spārni — balti. Mazākās kokuvistas pieder pie kokuvistiņu ģints, kurā ir 9 sugas. Tās dzivo nelielos mežos, uzturas galvenokārt to nomalēs, piemēram, Kolumbijas kokuvistiņa.

Rakstot par hoazlnu, savas dzimtas vienīgo pārstāvi, vieni mēdz nekavējoties uzsvērt, ka tā vieta putnu sistēmā nav skaidra. Parasti to ievieto fazānveidīgo kārtā, bet tā īpatnību dēļ (šis tas kopīgs arī ar dzeguzēm) nošķir īpašā apakškārtā. Lai nebūtu jālauza galva, citi hoazīna novietošanai sistēmā gatavi izveidot pat īpašu kārtu. Ir arī tādi hoazīna aprakstītāji, kas nesāk ar žēlošanos par neskaidrībām tā sistemātiskajā stāvoklī, bet cenšas sākt stāstījumu tēlaini. Taču drīz vien aprakstā parādās lietišķs papildinājums: hoazīns dzīvo Dienvidamerikas ziemeļu daļā purvainu upju krastos. Ligzdo lielos krūmos nelielās kolonijās, kurās ir 10—50 pāru. Pārtiek no cietām kaučukainu kokaugu lapām un augļiem. Tāpēc tam ir milzīga guza, kas nomākusi krūšukaulu; ja nav kārtīga krūšukaula lidmuskuļu piestiprināšanai, lidspējas ir samazinātas.

Hoazīns ir slaids putns gandrīz kraukļa lielumā. Apspalvojums brūns, bet kakla apakšpuse, krūtis un astes gals ir dzelteni. Spārnu spalvu gali balti. Uz galvas garu, šauru, brūnganu spalvu cekuls. Galvas kailie sāni riestojošam tēviņam zili.

Taču patiesi neparastais sākas ar mazuļiem. Pie katra spārna tiem ir divi nagi. Drīz pēc izšķilšanās putnēni sāk rāpot pa zariem, un te lieti noder nagainie spārni, jo ar tiem var visur pieķerties. Ja mazulis nejauši iekrīt ūdenī, tas nenoslīkst, kā notiktu ar visu pārējo fazānveidīgo mazuļiem, bet izpeld krastā un uzrāpjas atpakaļ lapotnē.

Fazānu dzimtā ir 213 sugas, kas sadalās 5 apakšdzimtās.

Tītaru apakšdzimtā ir 2 sugas. Ziemeļamerikas jeb ziemeļu tītars ir liels putns, kas savvaļā sastopams Ziemeļamerikas dienvidu daļā plakankalnēs mežainās vietās. Pārtiek galvenokārt no augiem — to zaļajām daļām, sēklām, augļiem, ogām, bet ēd ari dzīvniekus. Pie tēviņa parasti ir neliels harēms, bet noteikts pāris neveidojas. No šīs sugas radies mājas tītars, kas ir sens indiāņu mājputns. Eiropā tas ievests ap 1520. gadu. Tagad pazīstamas daudzas šķirnes. Smagākie gaļas tītari sver gandrīz 22 kg, bet savvaļas tītara svars ir ap 4 kg.

Teiciens «uzpūties kā tītars» radies no tā, ka riesta cīņu jeb demonstrāciju brīdī tītara tēviņš ir kaujinieciski noskaņots, uzbož spalvas, izpleš asti, gan pats, gan gaļīgais, sarkanais izaugums uz pieres piepūšas. So cīņu brīžos tēviņš ieņem dažādas pozas, velk spārnus pa zemi, skaļi klaigā.

Centrālamerikas jeb dienvidu tītars dzīvo savannā. Tas ir nedaudz mazāks par ziemeļu tītaru, ar apaļīgiem ziliem un sarkaniem plankumiem uz astes spalvām, tāpēc to bieži sauc par acaino tītaru.

Medņu apakšdzimtā ir 6 ģintis ar 16 sugām. Padomju Savienībā ir 8 sugas, Latvijā —4. Visas sugas ir vai vismaz bija iekārojami medību putni, kuru dēļ neviens īstens mednieks nevar palikt vienaldzīgs.

Plašākā ģints ar 4 sugām ir medņu ģints. Latvijā sastopamais mednis saucams par rietumu medni, lai varētu atšķirt no tā pārinieka austrumu medņa. Rietumu mednis izplatīts uz austrumiem aptuveni līdz Baikālam, austrumu mednis no Klusā okeāna uz rietumiem aptuveni līdz Baikālam, bet areāla ziemeļu daļā vēl nedaudz tālāk uz rietumiem. Abas sugas dzīvo galvenokārt skujukoku un jaukto mežu zonās, abas ir nometnieces, galvenokārt augēdājas, ziemā pārtiek no skujām.

Rietumu mednis ir liels putns: tēviņa masa 3,5—6,5 kg, mātītes 1,7—2,3 kg. Pēc skaitļiem par masu var spriest, ka šai sugai ir krass dzimumu dimorfisms, tas izpaužas ne tikai svarā, bet arī apspalvojuma krāsā. Mātīte ir rūsgan- brūna, tēviņš pelēkmelns, ar zilganu nokrāsu, spārni brūni, uzacis sarkanas. Taču krāsojums ir stipri mainīgs un nav pastāvīgs pat pasugu robežās (ir vismaz 3 pasugas).

Rietumu medņa tēviņš kļuvis slavens ar savu riesta dziesmu, kas sastāv no trim daļām. Tā sākas ar divzilbī- gām skaņām, kas atgādina knipju sišanu (knipēšana). Tad tas pats turpinās ātrāk un beidzas ar skaļu sitienu — klunkšķi. Nobeigumā 2—3 sekundes dzirdamas skaņas, kas atgādina rīvēšanu vai slīpēšanu ar galodu. Slīpēšanas brīdī noslēdzas dzirdes orgāns, tāpēc mednis kļūst it kā kurls (krievu valodā medni tā ari sauc rAyxapb — kurlais), un mednieks tad var pienākt putnam pavisam tuvu. Protams, tāda dziesma atkārtojas daudzas reizes. Agrāk mednis Latvijā bijis parasts putns vecos, pamitros priežu mežos. Tagad medņu daudzums samazinājies no 8000 (ap 1926. gadu) līdz 2000 1980. gadā). Par skaita samazināšanās galvenajiem iemesliem docents Egons Tauriņš uzskata mežu pārveidošanu (meliorācija un apsaimniekošana), purvu izmantošanu, veco tēviņu izšaušanu riesta sākumā, traucējuma faktora pastiprināšanos, plēsēju skaita pieaugumu. Šodien šķiet gandrīz neticami, kad uzzinām, ka Somijā ap 1953. gadu bijuši 240 tūkstoši pāru, taču vēlākajos gados tur medņu skaits tāpat samazinājies.

Medņu ģintī ietilpst ari abas rubeņu sugas, kuras reizēm mēdz.nodalīt atsevišķā ģinti vai vismaz apakšģintl. Tas ir Eirāzijas rubenis un Kaukāza rubenis. Eirāzijas rubenis plaši izplatīts visā Eirāzijā un sastopams meža un mežastepes joslās. Latvijā tas dzīvo jauktos mežos, purvos un krūmainās pļavās. Pēdējā pusgadsimtā pie mums to daudzums stipri svārstījies — no 57 tūkstošiem 1928. gadā samazinājies uz 19 tūkstošiem 1953. gadā, tad pieaudzis līdz 48 tūkstošiem 1967. gadā un atkal samazinājies uz 18 tūkstošiem 1980. gadā. Tomēr rubeņu skaitam ir tendence samazināties, jo riesta vietās vairs nav tik daudz tēviņu kā agrāk. Tā kā samazinās labu riesta vietu daudzums, rubeņi sāk riestot pat ārpus meža — lauksaim-: niecībā izmantojamās platībās.

Kaukāza rubenis bija kļuvis tik rets, ka to vajadzēja stingri aizsargāt. Tagad Kaukāzā mīt apmēram 70 tūkstoši rubeņu, tomēr tas drošības dēļ ierakstīts PSRS Sarkanajā grāmatā (1984. g.). Tā ir pareiza nostādne, jo par aizsardzību un saglabāšanu jāsāk rūpēties savlaikus.

Sibīrijas parubenis ir kaut kas vidējs starp rubeni un mežirbi. Tā pamatkrāsa brūnmelna, uz šī fona ir dažādas krāsas gaišāki plankumi, tāpēc parubenis izskatās raibs. Sastopams tikai PSRS teritorijā — Austrumsibīrijā; ārpus Padomju Savienības varbūt Ķīnā Amūras tuvumā. Dzīvo skujukoku mežos un pārtiek gandrīz tikai no augiem. Tā kā skaits neliels un suga ir endēmiska Padomju Savienībā, tā ir ierakstīta PSRS Sarkanajā grāmatā.

Ziemeļamerikā atklātās vietās dzīvo divas prērijrubeņu sugas. Lielais prērijrubenis ir iecienīts medību putns. Ari krāšņrubenis ir ziemeļamerikānis. Ikdienā šīs sugas tēviņam ir vienmuļš tērps — brūns, ar gaišiem plankumiem, pavēdere melna. Krāšņāks tas kļūst riesta spēļu brīdī: tēviņš izpleš asti, kuras smailās spalvas tad atgādina dzelkņainu vēdekli vai vainagu, spārni tiek sašķiebti uz priekšu un it kā karājas pie krūtīm ar lejupvērstām spalvām, atgādinot vairogu; putns piepūš barības vadu un Uillspalvaino guzu, kas rada lielas, baltas apkakles ilūziju.  Eirāzijas mežirbe izplatīta no Skandināvijas un Franci- |as līdz Sahalīnai, Japānai un Korejai. Tā dzīvo skuju- koku un jauktos mežos, bet uzturas galvenokārt uz zemes. Mežirbe ir vidēji liels (masa 330—580 g), pelēks putns ar tumšiem plankumiem. Pēc apspalvojuma krāsas mātīte no tēviņa gandrīz nav atšķirama. Tēviņam uz galvas cekuls, Latvijā mežirbju daudzums pēdējā laikā strauji samazinājos: no 70 tūkstošiem 1927. gadā uz 26 tūkstošiem putnu 11980. gadā.

Purvu baltirbe pēc riesta laika (rudenī un ziemā) ir gandrīz balta, vienīgi aste melna. Ļoti dekoratīvi izskatās «alkanās uzacis. Riesta laikā šī baltirbe ir rūsganbrūna. Tā izplatīta ziemeļu puslodē tundrā un uz dienvidiem no tundras purvos. Tādas sugas, kas izplatītas tālu ziemeļos opkart visai zemeslodei (Eirāzijā un Ziemeļamerikā), sauc par cirkumpolārām. 19. gadsimta sākumā daudz purvu baltirbju bijis sūnu jeb augstajos purvos visā Austrumbal- tijā. Skaita samazināšanās sākusies 19.gadsimta vidū, bet 20. gadsimta sākumā tā vēl bijusi parasta Vidzemē. Pusgadsimtā baltirbju skaits dramatiski samazinājies no 6000 (1926. gadā) uz 120 (1980. gadā). Vēl atlikušie putni mitinās purvos Latvijas ziemeļaustrumu daļā. Tātad purvu baltirbes Latvijā gandrīz vairs nav. Varbūtējie izzušanas iemesli ir klimata pārmaiņas (Baltijā un visā Ziemeļeiropā kļuvis siltāks) un purvu apsaimniekošana.

Tundras baltirbe ir ļoti līdzīga iepriekšējai sugai. Arī cirkumpolāra, tomēr dzīvo sausākās vietās — akmens- tundrā vai paugurainēs ziemeļos un augstkalnu tundrā.

Mežpaipalu jeb zobpaipalu apakšdzimtā ir 33 sugas, taču neviena no tām nav sastopama ne Latvijā, ne Padomju Savienībā. Nav gluži vienkārši tādēļ, ka tās visas ir Jaunās pasaules iemītnieces. Piemēra pēc minēsim tikai tādus izteiksmīgus apakšdzimtas sugu nosaukumus kā Meksikas mežpaipala, Virdžīnijas irbjpaipala, Kalifornijas paipalītis.

Fazānu apakšdzimtā ir 55 sugas. Daļa no tām grupējas ap irbēm (irbju triba), daļa — ap fazāniem (fazānu triba).

Visā pasaulē ir tikai trīs irbju sugas. Divas no tām sastopamas Padomju Savienībā, bet Latvijā tikai viena — lauku irbe.

Lauku irbe ir gandrīz kovārņa lielumā, augumā no tā atpaliek tikai tādēļ, ka aste īsāka. Apspalvojums visu

gadu aptuveni vienāds — pclēkbrūns, plankumains. Tā izplatīta Eirāzijas rietumu daļā—no Rietumeiropas līdz Altajam. Tālāk uz austrumiem to aizstāj Āzijas irbe. Vienīgi nelielā teritorijā, galvenokārt Altajā, dzīvo abas sugas. Lauku irbe ir atklātu vielu putns. Latvijā dzīvo pļavās, ganībās, tīrumos. Ziemo perēšanas vietās, tātad ir nometniece, taču bargās, sniegainās ziemās ne vien aukstuma, bet it ipaši barības nepieejamības dēļ iet bojā. Bargajās 1940.—1942. gada ziemās irbes gandrīz pilnīgi izmira. Tās pārtiek galvenokārt no sēklām un dažādām svaigām augu daļām, vasara ēd ari kukaiņus un citus bezmugurkaulniekus. Agrāk irbes ziemās bieži paglābās viensētu siena un it īpaši labības šķūņos, kur tās pat piebaroja. Irbju skaits pēdējos gadu desmitos krasi samazinājies dažādu iemeslu dēļ, galvenokārt sakarā ar lauksaimniecības intensifikāciju. Ap i980. gadu Latvijā bija 7000 lauku irbju.

Samērā tuvas irbju radinieces ir paipalas. Latvijā mīt tikai parastā paipala. Tā ir stipri mazāka par lauku irbi. Pie rnums to reti kāds ir redzējis, jo to kļuvis pavisam maz. Lai gan tā, tāpat kā irbe, dzīvo atklātās vietās, tomēr vienmuļās krāsas un slēptā dzīvesveida dēļ grūti pamanāma. Paipala ir gājputns, kura galvenās ziemošanas vietas ir Dienvidāzija un Āfrikas vidiene. Parastā paipala ir ļoti plaši izplatīta (ligzdo) Eirāzijā, izņemot tās dienvidaustrumu nostūri un Indiju, kā arī Āfrikā uz dienvidiem no ekvatora. Dabiski, ja apdzīvo tik plašu areālu, šai paipalai vajadzētu būt mainīgai. Tā arī ir — pazīstamas 5 pasugas. Vienu no šīm pasugām reizēm uzlūko par patstāvīgu sugu. Tā ir Austrumāzijas paipala, kas izplatīta no Japānas uz rietumiem aptuveni līdz Baikālam. Japānā to audzē olu ieguvei. Dējumā ir 9—11 olas.

Klinšumedņu ģintī ir 5 sugas. Visas sastopamas Padomju Savienībā, visas ir kalnu putni, kas parasti dzīvo kalnu alpīnajās un subalpīnajās joslās. Pats interesantākais: katra suga apdzīvo citu kalnu masīvu, kas ļoti labi atspoguļojas to nosaukumos: Kaukāza, Kaspijas, Altaja, Tibetas un Himalaju klinšumednis. Trīs no tām ierakstītas PSRS Sarkanajā grāmatā.

Pārējās šajā grupā ietilpstošās un Padomju Savienībā sastopamās sugas ir Persijas tuksneširbe, kalnu klinširbe jeb kekliks, Dienvidāzijas pērļirbe. Ja izlases veidā no pasaules faunas nosaucam vēl tādas sugas kā džungļu puspaipala, sarkanrikles un Dienvidaustrurnāzijas pairbe, akmensirbe un rudā pieširbe, tad lasītājam varbūt radi sies priekšstats par irbju tribas raibo sastāvu.

Fazānu tribas centrālā ģints ir fazāni ar divām sugām. Parastais fazāns ir nedaudz lielāks nekā Eirāzijas rubenis un sver 0,7—1,8 kg. Izplatīts Āzijas vidienē, arī Japānā. Vispār tas ir dienvidu putns. Liktenim bija labpaticis izspēlēt nelielu joku: Kārlis Linnejs šo sugu tika aprakstījis pēc indivīdiem, kas kolekcionēti Kolhīdas līdzenumā pie Rionas upes. Tātad suga, kas izplatīta visā Āzijā, latīniski nosaukta par Kolhīdas fazānu, kas, protams, nav labi. Piebildīsim, ka parastajam fazānam ir 30 pasugas, kas atšķiras galvenokārt pēc tēviņa krāsas, reizēm pēc izmēriem un bioloģiskām īpatnībām. Detalizēti aprakstīt fazāna krāsu diezin vai vispār iespējams, taču, dodot vispārīgu aprakstu, varētu teikt, ka sevišķi košs un krāsains ir tēviņa apspalvojums, kurā saskanīgi kombinē- jas zeltaini, tumšzaļi, oranži un violeti toņi. Tēviņam ir neparasti gara, dzeltenbrūna, vara krāsā un violeti zaigojoša aste. Fazāns ir sevišķi vērtīgs medību putns, tāpēc to dažkārt audzē, lai izlaistu medību vietās. Arī Latvijā vairākkārt notikuši šādi mēģinājumi, taču tie bijuši nesekmīgi. Otra fazānu ģints suga ir za)raibais fazāns. Tas dzīvo tikai Japānā.

Runājot par fazānu grupas sugu nosaukumiem, jāievēro, ka par fazāniem sauc ne tikai pamatģints, bet arī dažu citu ģinšu sugas. Tas attaisnojams ar to, ka šķiet lieki visu pārējo ģinšu nosaukumus veidot kā salikteņus. Šoreiz tā būtu nevajadzīga nosaukumu sarežģīšana. To varētu darīt, ja sugu ļoti daudz, piemēram, ķauķu apakšdzimtā. Tad jāveido salikteņi, apzīmējot ģintis, jo pretējā gadījumā rodas grūtības daudzo sugu nosaukšanā.

Vislielākais fazāns ir dižais fazāns. Kā zināms, visiem fazāniem ir varen garas astes. Dižais nav izņēmums, arī tam aste ir gara, varētu pat teikt, diža — vecajiem putniem līdz pusotram metram gara. Sis fazāns mitinās skrajos kalnu mežos Ziemeļķīnā.

Ugunīgais fazāns pārstāv ģinti, kurā ir 10 sugas. Tās ir izplatītas Dienvidaustrumu Āzijā un Malajas arhipelāgā. Tikko nosauktajai sugai ir ugunssarkana mugura. Cita suga ģintī ir sudrabainais fazāns. Sīs sugas nosaukums ir tik izteiksmīgs, ka apspalvojumu sīki aprakstīt nemaz nav vajadzīgs. Pietiek pateikt, ka tā mugurpuse un aste ir sudrabbalta, bet apakšpuse zilmelna. Nākamo divu sugu apspalvojumu tomēr gribētos paraksturot, jo tas, cerams,

palīdzēs gūt pilnīgāku priekšstatu par šiem abiem krāšņajiem putniem un reizē par fazāniem vispār.

Tātad zeltainais fazāns un zaigojošais fazāns. Abi kopā veido īpašu ģinti, ko reizēm sauc par zeltfazāniem. Zeltainais fazāns ir izcili skaists putns. Cekuls un virsaste tam ir zeltaini, mugura zaļa vai purpurkrāsā, apakšpuse spilgti sarkana, aste melna. Mātīte ir vienmuļākā krāsā, tai nav cekula. Zeltainais fazāns dzīvo turpat, kur zaigojošais fazāns — Austrumtibetā un Ķīnā. Zaigojošajam fazānam galvas virspuse, muguras augšdaļa, kakls un guzas apvidus lumšzaļi, cekuls asinssarkans, spārni spīdīgi zaļi un brūni, apakšpuse balta, aste melna.

Āzija ir fazānu pirmdzimtene, tāpēc mums ir iespēja pieminēt vēl daudzus šajā lielākajā kontinentā dzīvojošos fazānus. Tibetas un Ķīnas kalnos mitinās ausfazāni, kas lādu nosaukumu ieguvuši stāvo spalvu pušķu dēļ, kuri atrodas pie ausīm. Ir trīs sugas, kas labi atšķiras pēc; krāsas,—: baltais, zilais un brūnais ausfazāns. Taču nosaukumi var būt maldinoši. Kādu fazānu sugu, kas dzīvo kalnos starp Nepālu un Vidusķīnu, gan angļi, gan vācieši ; sauc par asinsfazānu, tomēr tas nebūt nav sarkans, tā pamatkrāsa ir pelēka. Sarkanas ir tikai detaļas — kailā seja, rīkles apvidus un astes pamats. Visā Himalaju grēdā no Afganistānas līdz Butānai mājo Himalaju spožfazāns. Par spožfazānu to sauc tādēļ, ka tā mugurpuse ir spilgti zeltaini, sarkani, purpurkrāsā, zaļi un zili zaigojoša.

Vistu ģints četras sugas atšķirībā no fazāniem nedzīvo kalnos, bet džungļainos līdzenumos no Indijas līdz Mala- jas arhipelāgam. Visām sugām ir sekstes (trijām robainas) un kailas ādas maisi galvas sānos pie knābja pamatnes, turklāt šie rotājumi ir gan gaiļiem, gan vistām.

Bankivas vista savu nosaukumu dabūjusi no kādas vietas Indijā. Tā izplalīta gandrīz visā ģints areālā, tāpēc nav ieteicams to saukt par Indijas vistu, kā to dažreiz dara. Par Indijas vistu faktiski būtu jāsauc kāda cita suga, kas tiešām dzīvo tikai Indijā, bet varbūt ir tikai Bankivas vistas pasuga. Bankivas vista ir mājas vistas ciltsmāte. Tagad ir simtiem mājas vistas šķirņu. Daļa no tām ir izveidotas ka oldējējas, citas kā gaļasvistas, vēl citas ir dekoratīvās vai cīņasvistas. Bankivas vista jau ļoti sen domesticēta Indijā, kur mājas vistas bija jau pirms 4500 gadiem. To pieradināja nevis olu (savvaļā dēj tikai 5—8 olas) vai gaļas dēļ, bet izpriecu nolūkos — gaiļi ir visai kaujinieciski, tapec tika rīkotas gaiļu cīņas. Gaiļi cīnoties uzbrūk pretiniekam ar piešiem — asiem spēcīgiem dzelkņveida izaugumiem kājas apakšējās daļas pakaļpusē. Lai ciņa butu efektīvāka, pie pieša mēdza piesiet asmeņus, bet tad cīņas bieži kļuva mežonīgas un asiņainas (ar piešiem vien gailis savu pretinieku nopietni ievainot nevar). Pārējās sugas ir Šrilankas vista un Indonēzijas vista.

Fazānu tribas apskatu nobeigsim ar pāviem, kas, nelūkojoties uz savu izdaudzināto krāšņumu, nav izpelnījušies paši savu patstāvīgu tribu.

Āzijas pāvu ģintī ir divas sugas. Indijas jeb parastais pāvs ir iemīļots un apbrīnots zooloģisko dārzu putns. Kad tas izpleš asti, precīzāk, neparasti garās astes spalvas riteņveidā, skats tiešām ir iespaidīgs. Ne jau velti pāvs ir atzīts par lielības un dižmanības simbolu. Galva pāvam salīdzinājumā ar ķermeni ir uzkrītoši maza; ja nevar dižoties ar galvu, tad jāpalielās vismaz ar spalvām. Krāšņā apspalvojuma un varbūt galvenokārt tieši astes rituļa dēļ Indijas pāvs ir kļuvis par mājputnu, ko audzē kā dekoratīvu putnu. Līdz pat viduslaikiem to audzēja arī svinību cepešiem. Šodien grūti pateikt, kādu nopelnu dēļ pāvs Indijā senatnē bijis iecienīts un pat godāts gandrīz kā dievība. Šajā zemē tas ļoti bieži ticis attēlots mākslas darbos— gleznās un plastikās. Reizēm apgalvo, ka Mala- jas pāvs ir vēl skaistāks. Tā gailis ir zilzaļi zaigojošs.

Āfrikas pāvu ģintī ir tikai viena suga — Kongo pāvs. Tikko kāds rakstītājs nonāk pie šīs sugas, tā praktiski vienmēr tiek izteiksmīgi stāstīts, kāda laime uzsmaidījusi amerikāņu ornitologam Džeimsam Čapinam, kas 1936. gadā Kongo baseinā atklājis vienīgo fazānu tribas pārstāvi Āfrikā. Protams, atklājums ir unikāls, varētu pat teikt, gadsimta notikums, tāds katru dienu negadās. Sī pavu gaiļa mugurpuse ir zaļi, vēderpuse zili zaigojoša. Uz puskailās galvas iedzeltenu, sarveidīgu spalvu kušķis. Bet — kāda vilšanās!— garo astes spalvu nav un pati aste ir pavisam īsa. Sis pāvs dzīvo grūti pieejamos tropu džungļos, tāpēc nav jābrīnās, ka tik ilgi tas netika atklāts.

Tātad Āfrikā mums vairs nav ko darīt, vienīgā tur sastopamā fazānu grupas suga ir jau pieminēta. Tāpēc dosimies atpakaļ uz Āziju, jo tur ir daži vēl neaplūkoti pāvi. Aizindijas pērļupavs kļuvis slavens ar to, ka tam ir vislielākās spalvas no savvaļas putniem: 13 cm platas, līdz 1,7 m garas. Tā ķermenis ir 0,7 m garš. Kopīgais garums tātad iznāk 2,4 ml No šī rekordista daudz neatpaliek arguspāvs, kura astes spalvas ir līdz 1,4 m garas. Tas dzīvo Malajas pussalā un Malajas arhipelāgā.

Pusducis fazānpāvu jeb spoguļpāvu sugu mitinās Dienvidaustrumu Āzijā un Malajas arhipelāgā. Pelēkā fazān- pāva gailim ir neparasts spalvu raksts — uz spārnu, astes un muguras spalvām ir apaļīgu, tā saukto acveida plankumu rindas; plankumi ir metāliski zilzaļi spīdīgi, tos ietver melnas un baltas joslas, tāpēc kopskats ir tiešām efektīvs.

Pēdējā ir pērļvistu apakšdzimta ar 5 ģintīm un 7 sugām. Tie ir masīvi Āfrikas putni ar īsu, uz leju noliektu asti un īsiem spārniem. Uz tumšā apspalvojuma fona tiem izbārstīti neskaitāmi gaiši, pērļaini plankumiņi. Galva un kakla augšdaļa kailas, ar spalvu pušķiem un dažādiem izaugumiem. Dzimumu dimorfisma praktiski nav, jo vistas ir gandrīz pilnīgi līdzīgas gaiļiem.

Parastā jeb ķiverainā pērļvista ir apmēram 55 cm gara. Uz galvas tai ragveida izaugums, kas profilā drīzāk atgādina miniatūru ķiveri vai bruņucepuri. Kailā kakla āda zila. Tā dzīvo apvidū, kur biezi krūmāji un biezok- ņaini meži mijas ar atklātām vietām. Parasti putns uzturas uz zemes, bet nakšņo kokos, bieži vien salasoties baros. Afrikāņi to labprāt medī labās gaļas dēļ. Sī pērļvista ir kļuvusi par mājputnu, kuru visplašāk audzē Itālijā. Citās Eiropas zemēs to ne visai ciena, jo tai ir nepatīkami skaļa balss.

Cirtainajai pērļvistai uz galvas ir cirtainu spalvu saau- gums, kas atgādina ādas cepurīti. Grifgalvainā pērļvista dzīvo Austrumāf rikas krūmainajās savannās un pus tuksnešos. Tās kailā, zilganā galva atgādina grifa galvu, kaklu pie galvas apņem zilu, baltu un melnīgsnēju spalvu apkakle. Pēcligzdošanas periodā tās apvienojas grupās un pat lielos baros. Sīs pērļvistas ir visēdājas, jo savās neapskaužamajās dzīvesvietās netiek lutinātas: barošanās iespējas ir trūcīgas, tāpēc jāēd viss, kas vien atrodams, turklāt tās spiestas dienām ilgi iztikt bez ūdens.

KĀSIS DEBESĪS

Kurš gan spēs palikt vienaldzīgs, vasaras beigās vai agrā rudenī izdzirdot debesīs raksturīgo «krū-ū, krū-ū». Tad gribot negribot ir jāapstājas, ar acīm jāsameklē lielie putni, kas sasaukdamies kāsī aizslīd augstu, augstu virs zemes, aiznesdami vasaru sev līdzi uz Ziemeļāfiiku vai citām siltajām zemēm. Dzērves tālajā cejā uz dienvidiem mēs pavadām ar dažādām jūtām — ar skumjām, ka vasara beigusies, ar nožēlu, ka nevaram tikpat brīvi pacelties, varbūt arī ar prieku, ka dzērves vēl lido, ka gudrā dabas kārtība tātad vismaz pagaidām vēl nav izjaukta.

Taču lidot paša spēkiem nav tas pats, kas bezrūpīgi ceļot ar lidmašīnu. Lidošana, it īpaši tālie pārlidojumi uz ziemošanas vietām, faktiski ir grūts darbs. Tā ir putna spēka un dzīvesspējas pārbaude. Lai taupītu enerģiju, dzērves lido kāsī, zosis un daži citi lieli putni — slīpā ierindā. Pirmajam — tam, kas lido kāša vai ierindas priekšgalā,— gan iet grūtāk, toties visiem citiem vieglāk, jo tiem jāpārvar mazāka gaisa pretestība. Visi citi lido it kā aizvējā, tiem palīdz pirmā lidotāja radītās gaisa strāvas. Tā kā pirmajam ir grūtāk, kāša priekšgalā parasti lido spēcīgākais, kas ir barvedis jeb dominējošais putns arī citos gadījumos, piemēram, barošanās un atpūtas vietu izraudzīšanā, atpūtas ilguma un lidojuma atsākšanas noteikšanā.

Dzērves (Grus) ir dzērvjveidīgo kārtas pamatģints. Par to, kas ir dzērvjveidīgie, nav īstas vienprātības. Ornitologs R. Ferheijens, kuru mūsu literatūrā dēvē gan par holandieti, gan par beļģi, esot zobgalīgi izteicies, ka pie dzērvjveidīgajiem pieņemts pieskaitīt tos putnus, kuri ir pietiekami lieli, kuriem ir neparastāks, nestandarta izskats un kuru vieta sistēmā ir neskaidra, t. i., tos putnus, kurus vispār nezina, kur novietot.

Sādā situācijā arī enciklopēdijai nekas cits neatliek kā rakstīt lai raksturīgajā telegrāfstilā: «Dzērvjveidīgie ir dažāda lieluma (masa no 30 g līdz 16 kg) putni, kuru savstarpējā radniecība vēl nav pierādīta. Sauszemes putni; dažas sugas pielāgojušās dzīvei purvos un ūdenstilpēs. Zoofāgi un fitofāgi. Kosmopolīti. 12 dzimtas, 82 ģintis, 209 sugas.»

Protams, eksistē laba metode, kā noteikt dažādu putnu īsto radniecības pakāpi: sīkāk jāizpēta putnu anatomija un embrionālās jeb agrīnās attīstības īpatnības, jo dzīvesveids anatomiju un embrioloģiju ietekmē vismazāk. Dzīvesveids ļoti ietekmē putnu izskatu, arī knābja un kāju veidu, tādēļ pēc šīm pazīmēm putnu radniecību parasti noteikt nevar. Taču visu putnu anatomija vēl nav pietiekami pamatīgi izpētīta. . .

Dzērvju dzimtā ir 4 ģintis un 15 sugas. Divas trešdaļas no tam pieder pie dzērvju ģints. Vienīgā suga Latvijas faunā ir pelēkā dzērve.

Pelēkā dzērve ir liels putns — masa 4—7 kg, spārnu plētums 2—2,2 m. Tā dzīvo meža un stepes joslās plašā teritorijā no Rietumeiropas uz austrumiem gandrīz līdz Ohotskas jūrai. Visā visumā tā ir tipisks purvu putns, kas ligzdo galvenokārt lielos, staignos purvos, retumis purvainās pļavās. Pēc atgriešanās no ziemošanas vietām pelēkās dzērves kādu laiku uzturas baros, un tad notiek tas, ko nosacīti sauc par dzērvju dejām. Salasījušās nelielās grupās, pelēkās dzērves, nemitīgi grozoties un pārvietojoties, ieņem visdažādākās pozas. Faktiski šajos gadījumos risinās riesta spēle jeb ceremonija, kuru izpilda visas dzērvju dzimtas sugas. Pelēkā dzērve parasti izdēj divas olas. Ola ir liela, līdz 10 cm gara un sver 150—200 g. Perē dzērvju māte, bet tēviņš ligzdas tuvumā veic sarga pienākumus — uzmana apkārtni un briesmu gadījumos skaļi iekliedzas. Pēc tāda signāla mātīte aiziet no ligzdas. Dzērvēni ir ligzdbēgļi. Dzērves ir visēdājas, kas ēd ogas, arī dzērvenes, augu sēklas, graudzāļu, arī labības jaunos asnus, lielākus kukaiņus, gliemjus, mazākus sauszemes mugurkaulniekus (vardes, čūskas, peles).

Visiem putniem raksturīga spalvu maiņa, kuras laikā putni kļūst gaužām bezpalīdzīgi, jo nevar lidot. Pelēkajām dzērvēm spalvu maiņa sākas tūliņ pēc mazuļu izvadā- šanas jūlijā un beidzas tikai ziemošanas vietās oktobrī. Kritiskais periods ir tad, kad mainās lidspalvas, proti, jūlijā. Nevarīgie putni tad uzturas visnepieejamākajās vietās — staignākajos, dūksnainākajos purvos.

Attiecībā uz Latvijas dzērvēm gandrīz vai jāatkārto jau daudzkārt dzirdētais bēdustāsts: arī dzērvju skaits pie mums samazinās. Taču tās Latvijā pagaidām vēl sastopamas samērā bieži, ligzdo varbūt pat 200 pāri. Visvairāk ligzdu ir Teiču purvā un Cenas tīrelī.

Toties ar četrām citām Padomju Savienības dzērvju sugām ir slikti: tās kļuvušas vai kļūst tik retas, ka vajadzēja ierakstīt PSRS Sarkanajā grāmatā. Tās ir Man- džūrijas, Ziemeļsibīrijas, lumšā un Ziemeļķīnas dzērve.

Ziemeļsibīrijas dzērve, ko varētu saukt arī par Sibīrijas balto dzērvi pretstatā Kanādas baltajai dzērvei, ir gandrīz balta, vienīgi spārnos nedaudz melnu spalvu. Knābis, galvas kailās daļas un kājas sarkanas. Ligzdo tikai Padomju Savienībā — Jakutijas ziemeļos un pie Obas lejteces. Jakutijas populācija ziemo Ķīnā, bet Obas populācija Indijā un Irānā. Saglabājušies ne vairāk kā 300 putnu, no tiem lielākā daļa Jakutijā, kur mīt līdz 250 putni, ieskaitot 60 ligzdojošus pārus. Dzērvju skaits ziemošanas vietās Indijā no 200 putniem 1964. gadā samazinājās līdz 38 putniem 1982. gadā. Tas nozīmē, ka šai sugai draud pilnīga izmiršana.

Ko darīt, lai glābtu šo un līdzīgā kritiskā situācijā nokļuvušās putnu sugas? Pastāv stingri aizsardzības pasākumi, starptautiskajā praksē pieņemts tās audzēt nebrīvē, kur putni ne vien labāk aizsargāti pret nejaušībām, bet kur tos var savairot, lai vēlāk izlaistu atpakaļ brīvībā. Audzēšanai nebrīvē putnus parasti neķer, jo tas ir grūti izdarāms. Turklāt dabā saķertie putni nokļūst gan ilgstoša stresa stāvoklī, gan slikti iedzīvojas nebrīves apstākļos vai nedod pēcnācējus. Nebrīves populāciju visizdevīgāk sākt veidot no dabā ievāktām olām. Dažreiz pret olu vākšanu iebilst, jo tāda rīcība novājina savvaļas populāciju. Tomēr tas ir visreālākais paņēmiens, kā aktīvi darboties sugas saglabāšanas labā. Taču drošības dēļ nav vēlams veidot tikai vienu nebrīves jeb mākslīgo populāciju. Putnus, kuriem draud iznīcība, aizsargā Konvencija par starptautisko tirdzniecību ar iznīcības apdraudētajām dzīvnieku un augu sugām. Konvencija tādu tirdzniecību atļauj tikai izņēmuma gadījumos zinātniskām vajadzībām. Jāpiemin arī Padomju-japāņu konvencija par gājputnu un iznīkstošo putnu aizsardzību.

Ziemeļsibīrijas dzērve nebrīvē tiek turēta trīs vietās: Padomju Savienībā Okas rezervātā (sākotnēji 14 putni), ASV Starptautiskajā dzērvju aizsardzības fonda audzētavā Barabā Viskonsinas štatā (9 putni) un Vācijas Federatīvajā Republikā Valsrodes putnu parkā (3 putni). Barabā 1981. un 1982. gadā pirmoreiz nebrīvē iegūts pieaugums — četri dzērveni. Kaut gan pieticīgs, tomēr panākums. Bet vēl priecīgāku vēsti pilnīgi negaidot deva 1984. gada janvāris, kad Austrumu Ķīnā tika atklāta Ziemeļsibīrijas dzērves populācija ar 840 putniem. Pēc gada turpat tika novēroti 1350 putni. Tātad izredzes saglabāt šo dzērvju sugu pēkšņi radikāli uzlabojušās.

Mandžūrijas dzērves izplates centrs ir Mandžūrija. Padomju Savienībā tā ligzdo galējā dienvidaustrumu daļā. Pasaulē apmēram 1000 putnu. Padomju Savienībā dzīvo aptuveni 200 putnu, to skaitā 40—50 ligzdojoši pāri.

Ziemeļķīnas dzērve sastopama galvenokārt Lielā Hin- gāna priekškalnēs. Pasaulē ir aptuveni 2000 putnu, tātad suga visumā varbūt vēl nav nonākusi kritiskā situācijā. Padomju Savienībā 1979. gadā Amūras apgabalā, Haba- rovskas un Piejūras novados kopā bija 7 pāri un 12 vientuļi putni, taču tieši tajā gadā neviens pāris neperēja. Tā kā šī suga labi vairojas nebrīvē, tā tiek turēta daudzos zooloģiskajos dārzos.

Tumšā dzērve stipri atgādina pelēko dzērvi, bet ir nedaudz mazāka. Sastopama tikai Padomju Savienībā — ligzdo Jakutijā un Piejūras novadā. Ziemo galvenokārt Japānā, retāk Ķīnā. PSRS ligzdo aptuveni 1500 pāri.

Krāšņdzērvju ģintī ir divas sugas. Krāšņdzērves ir mazākas nekā dzērves. Galvas sānos tām ir baltu spalvu pušķi. Āzijas krāšņdzērve apdzīvo stepes no Spānijas un Marokas līdz Aizbaikālam. Tomēr tai vairs nav vienlaidu areāla, jo putnu skaits strauji samazinās sauso stepju saimnieciskās izmantošanas dēļ. Padomju Savienībā dzīvo 45—50 tūkstoši krāšņdzērvju, tomēr šis skaistais putns jau ir tālredzīgi ierakstīts PSRS Sarkanajā grāmatā. Dien- vidāfrikas krāšņdzērve apdzīvo Āfrikas galējo dienvidu daļu.

Abas vainagdzērves ir afrikānietes. Tām uz galvas aug šauru, zeltdzeltenu spalvu cekuls, kas atgādina vainagu. Parastā vainagdzērve ir plašāk izplatīta. Sevišķi daudz to esot Ugandas savannās. Atšķirībā no citām dzērvēm tā ligzdo nevis uz zemes, bet bieži vien kokos. Uz Dienvidāf- rikas vainagdzērves dzīvesvietu norāda tās nosaukums.

Kuitaldzērve pēc izskata atgādina kuitalu, bet knābis ir robustāks — īsāks un resnāks. Dzērves tā atgādina lidojot. Tās areāls ir ļoti plašs: no ASV dienviddaļas līdz Argentīnas dienvidiem, kā arī Antiļu salas. Amerikas kontinentos tā dzīvo mežainos un krūmainos purvos, bet salās dīvainā kārtā sausās vietās tālu no ūdens. Pārtiek galvenokārt no saldūdens gliemjiem. Vēl viena kuitaldzēr- ves dīvainība, vismaz īpatnība, ir tāda, ka tā cilvēka apdraudētās vietās aktīva galvenokārt krēslā vai pat naktī, bet vietās, kur to aizsargā un nemedī, tātad lieki netraucē, tā rosās dienā. Kuitaldzērve ir vienīgā suga savā dzimtā.

Taurētājdzērvju dzimtā ir trīsreiz vairāk sugu un visas dzīvo Dienvidamerikas ziemeļu daļā. Balss tām skaļa un atgādina taures skaņas, tāpēc tās sauc par taurētāj dzērvēm. Lai gan šiem putniem ir pagaras kājas, pēc izskata tie nemaz neatgādina dzērves, jo ir drukni. Piederību pie dzērvjveidīgajiem apliecina galvenokārt to anatomiskās īpatnības, piemēram, garā, cilpveidīgā traheja (ar tādu traheju var tiešām efektīvi «taurēt»), Taurētāj dzērves ir viegli pieradināmas, un, tā kā tām ir garšīga gaļa, jābrīnās, kāpēc tās vēl nav kļuvušas par pilntiesīgiem mājputniem. Varbūt vainīga ir griezīgā balss, kas audzētājiem liekas traucējoša. Vispār tie ir melnspalvaini putni, bet ar krāsu īpatnībām, ko labi izsaka to nosaukumi (melnā, baltspārnu un zaļspārnu taurētājdzērve).

Tikai trīs sugas ir arī strazdvistiņu dzimtā, kuru dažkārt izdala īpašā kārtā. Tie ir vidēji lieli putni meža- strazdu lielumā vai nedaudz lielāki. Izplate ierobežota Madagaskarā.

Par staltvistiņu ir zināms, ka, apskatot apkārtni, tā mēdz kā balerīna pacelties uz pirkstgaliem un stāvēt, stalti izslējusies. Tā ir vienīgā suga savā dzimtā. Ja vēl piebilst, ka šī vistiņa dzīvo Austrālijā, tad viss svarīgākais par šo sugu jau būs pateikts. Protams, informācija ir visai trūcīga, bet staltvistiņa tiek pieminēta galvenokārt tāpēc, ka tā kopā ar skrejvistiņām reizēm tiek nodalīta patstāvīgā skrejvistiņu kārtā.

Par skrejvistiņu dzimtu sakāms vispirms tas, ka tā ir neliela—2 ģintis, 14 sugas — un izplatīta no Āfrikas pār Dienvidāziju un Malajas arhipelāgu līdz Austrālijai. Plankumainā Āzijas skrejvistiņa ir dienvidu suga, kuras areāls ziemeļos iesniedzas Padomju Savienībā (galvenokārt Piejūras novadā). Dažas citas sugas ir svītrainā Āzijas skrejvistiņa, Vidusāfrikas un Afroāzijas skrejvistiņa.

Plašākā dzimta ar 53 ģintīm un aptuveni 140 sugām ir dumbrvistiņu dzimta, kuru sarunvalodā reizēm sauc par raļļiem (no dzimtas zinātniskā nosaukuma Rallidae). Tie ir nelieli un vidēji lieli putni. To ķermenis nedaudz saplacināts no sāniem, kas ir pielāgošanās dzīvei biezā augā jā ūdenstilpju krastos vai pļavās. Sāniski saplacināts ķermenis ir arī tiem siseņiem un sienāžiem, kas dzīvo zālājos, jo tas atvieglo izspraukties caur zālaugiem. Raļļu pirksti ir ļoti gari, tāpēc daudzas sugas var veikli un ātri staigāt pa staignām vietām. Ir sugas, kas labi peld un pat nirst. Kosmopolīti, bet dzīvo galvenokārt dienvidu zemēs. Padomju Savienībā ir 12 sugas, bet Latvijā tikai sešas.

Plašāko ģinti ar 18 sugām veido dumbrvistiņas. Tiesa, trīs no tām nesen izmirušas. Latvijā sastopama parastā dumbrvistiņa jeb dumbreālis. Tas ir vidēji liels putns (masa 105—170 g) ar sarkanu knābi, kas dzīvo visai slēpti biezā augājā, galvenokārt stipri aizaugušos ezeros, tāpēc grūti novērojams. Visbiežāk to ievēro pēc balss. Latvijā izplatīta nevienmērīgi, sastopama galvenokārt jūrmalas zonā. Ļoti plaši izplatīta Eirāzijā un mitinās ari Ziemeļāfrikā, tāpēc to sauc par parasto.

Lielais un mazais ormanītis mitinās līdzīgās dzīvotnēs, tāpēc, tāpat kā dumbrcālis, grūti pamanāmi. Sie putni ir mazāki par dumbrcāli. Lielais ormanītis Latvijā sastopams bieži, mazais — reti.

Parastā ūdensvistiņa ir neparasti plaši izplatīta — ieviesusies visos kontinentos, izņemot Austrāliju. Tā ir vidēji liels vai pat samērā liels putns, gandrīz kovārņa lielumā. Apspalvojums melns, vienīgi dažās vietās ir baltas spalvas, piere sarkana, kājas zaļas. Latvijā tas sastopams bieži, galvenokārt nelielās, zālainās ūdenstilpēs. Peld labi, bet īpatnēji, grūdienveidīgi. Labi arī nirst.

Ja ir ūdensvistiņas, tad varētu rasties provocējošs jautājums, vai nav arī ūdensgailišu. Izrādās, ka ir gan, taču attiecīgajā ģintī ir tikai viena suga—ūdensgailītis. Tas ir nedaudz lielāks nekā parastā ūdensvistiņa un apdzīvo Dienvidu un Dienvidaustrumu Āziju, bet uz ziemeļiem sasniedz Padomju Savienību, kur varbūt perē Piejūras novada galējā dienvidu daļā. Ja tas šeit neperē, tad te novērotie putni ir tikai ielidojuši.

No sultānvistiņām pieminēsim purpura sultānvistiņu. Mēģināsim domās iztēloties tās izskatu, ja ir zināms, ka tas ir drukns, gandrīz pusmetru garš putns ar garām kājām, īsu asti un strupu, spēcīgu knābi. Tā pamatkrāsa ir purpurzila, knābis, piere un kājas sarkanas. Putns mitinās niedru un citu piekrastes augu audzēs, kur skraida ļoti veikli, pat kāpele pa augu stumbriem, bet peld nelabprāt. Pārtiek galvenokārt no augiem, tomēr ēd arī kukaiņus, zivis, čūskas un citu putnu mazuļus. Ja medījums pārāk liels un to nevar veselu aprīt, sultānvistiņa to saknābā pa daļām, pieturot ar kāju. Sastopama Āfrikā, retumis Dien- videiropā, tālāk izplatīta no Sīrijas caur Dienvidāziju līdz pat Austrālijai un Jaunzēlandei.

Padomju Savienībā purvos un ezeros Kaspijas jūras apkaimē dzīvo Dienvidāzijas sultānvistiņa. Tā ir stipri līdzīga iepriekšējai sugai, taču apspalvojums vietām zil- zaļgans. Reizēm to uzskata tikai par purpura sultānvisti- ņas pasugu. Pie mums reta, tāpēc ierakstīta PSRS Sarkanajā grāmatā.

Sultānvistiņu tuva radiniece ir kalnugrieze. Jaunzēlandes pirmiedzīvotāji maori to saukuši par takahi. Tā ir lielākā (garums līdz 52 cm) un smagākā dumbrvistiņu dzimtas suga. Mitinās Jaunzēlandē kalnu purvos sniegazā- les audzēs. Lai gan takahes dzīves apstākļi nebija komfortabli, viss bija samērā labi līdz tam brīdim, kad Jaunzēlandi kolonizēja eiropieši. Pastiprinātas medības, klaiņojoši suņi un zāles dedzināšana šo lidot nespējīgo putnu iznīcināja. Visi jau bija pieraduši pie domas, ka kalnugrieze vairs neeksistē, jo pēc 19. un 20. gadsimta mijas neviens to nebija redzējis apmēram 50 gadus. Taču 1948. gadā nāca priecīgs pārsteigums — kādā nomaļā ielejā tika atklāta neliela kalnugriezes populācija. Tagad tur stingrā apsardzībā dzīvo apmēram 100 putnu, pēc citām ziņām, pat 200. Par tikšanos ar kalnugriezi stāsta Džeralds Darels savā grāmatā «Ķengurēna ceļš» (R., 1984).

Šajā Darela grāmatā ir piemineta arī cita jaunzelandiete — vekavistiņa jeb veka. Diemžēl par to gandrīz nekas nav pateikts, minēts tikai, ka tā ir ļoti ziņkārīga un droša. Labu bridi apskatījušas Darelu un viņa pavadoņus un pārliecinājušās, ka nekas nedraud, vekas pienākušas klāt un, burtiski, maisījušās viņiem pa kājām. Šinī gadījumā vekas bija pieradušas, ka cilvēki tās pabaro, tāpēc tās tik ļoti uzticējušās cilvēkam.

Lai gan grieze Latvijā ir parasts putns, tikai retais ir redzējis šo slēpti dzīvojošo pļavu un zālāju iemītnieci. Parasti par tās klātieni uzzinām vienīgi pēc tēviņa griezīgās balss, kas tālu dzirdama klusā, mierīgā laikā krēslā vai naktī. Parasti saka: grieze griež. Vārdos šos riesta perioda saucienus izteikt pagrūti, jo katrs te saklausa citādas nianses. Esmu tos daudzreiz dzirdējis netālu no Jelgavas Jēkabniekos, taču neņemos precīzi aprakstīt. Literatūrā griezes balsi izteic ar burtu kombinācijām «ģerg-ģerg» vai «rerrp-rerrp». Grieze ir ne visai liels, 150 g smags un līdz 27 cm garš putns. Apspalvojums — vienmuļi brūnu, iedzeltenu, melnu, pelēku un iebaltu toņu sīkraiba mozaīka. Tās areāls sniedzas no Rietumeiropas līdz Baikālam.

Lauči uzskatāmi par pilntiesīgiem ūdensputniem. Tie ir labākie peldētāji starp raļļiem. Parastais laucis ir melns, vienīgi piere un knābis balti. Tas dzīvo plašā apgabalā no Eiropas un Ziemeļāf rikas līdz Austrālijai un Tasmānijai. Latvijā laucis ir parasts putns, bet izplatīts nevienmērīgi — pēc Pētera Blūma datiem, vismaz 90% pāru ligzdo republikas rietumu daļā. Latvijā perē 6000 pāru, no tiem 2000 zivju dīķos, pārējie galvenokārt seklos, aizaugošos ezeros. Lielākā populācija mitinās Latvijas ūdensputnu paradīzē Engures ezerā — līdz 1700 pāru. Gadā tiek nomedīti 15—20 tūkstoši lauču, kas ir 15% no vispār nomedītajiem ūdensputniem. Laucis pārtiek galvenokart no ūdensaugiem, turklāt nav pārāk izvēlīgs un ēd arī citu putnu noniecinātās mieturaļģes. Interesanti pavērot, kā briesmu gadījumos un pirms aizlidošanas putns, spārnus plivinādams un šļakatas šķiezdams, skrien pa ūdens līmeni.

Parastajam laucim visai līdzīgs ir Āfrikas laucis. Galvenā atšķirība tā, ka virs baltās pieres viņam ir divi sarkanu spalvu «ragi». Runājot par nosaukumu, jāatzīst, ka te gan tiek mazliet grēkots — Āfrikas laucis sasto- pams arī Spānijā. Pamatareāls gan ir un paliek Āfrika. Citas lauču sugas dzīvo galvenokārt Dienvidamerikā.

Māņdūkuri veido nelielu dzimtu ar trim sugām. Tie ir ūdensputni, kas pēc izskata atgādina dukurus. Tiem ir garš vārpstveida ķermenis, ko, tāpat kā pīlēm un citiem tipiskiem ūdensputniem, klāj cieša spalvu sega. Pie katra pirksta, tāpat kā dūkuriem, ir lapveida peldplēves. Taču šī vispārīgā līdzība un pat dažu detaļu vienādība ir gluži ārēja, kas radusies dzīvesvietas un dzīvesveida ietekmē. Tādu parādību, kad neradniecīgi dzīvnieki, dzīvodami vienādos apstākļos, kļūst līdzīgi, sauc par konverģenci. Māņdūkuri dzīvo tropos ūdenstilpēs ar bagātīgu piekrastes augāju, Tie ir uzmanīgi putni, kas parasti peld krasta tuvumā, lai briesmu gadījumos varētu ātrāk paslēpties starp augiem. Māņdūkuri peld gandrīz kā zemūdenes, jo virs ūdens paliek tikai kakls un galva. Tie pārtiek no dažādiem ūdens un sauszemes bezmugurkaulniekiem. Māņdūkuri katrs apdzīvo savu kontinentu, it kā zinādami, ka_ tad būs vieglāk tos «nokristīt». Tātad ir Āzijas, Āfrikas un Amerikas māņdūkuris.

Dzērvjveidīgo kārta ir pārpilna ar nelielām dzimtām. Piecās dzimtās ir tikai pa vienai sugai. Tādas dzimtas vai citas sistemātiskās grupas, kurās ir tikai viena suga, sauc par monotipiskām. Monotipiskums norāda uz attiecīgās grupas senumu. Monotipiskās grupas ir izmirstošas, jo vienīgā saglabājusies suga ir pierādījums tam, ka grupa nav spējusi pielāgoties mainīgajiem zemes vēstures apstākļiem un tāpēc nav kļuvusi bagāta ar sugām. Trīs monotipiskās dzimtas jau ir pieminētas, vēl jānosauc divu dzimtu vienīgie pārstāvji.

Kagu ir liels putns zivju gārņa lielumā, bet druknāks, ar palsu knābi un īsām kājām. Tā galvu rotā garu spalvu cekuls, kas riesta deju un vispār satraukuma brīžos tiek vēdekļveidā izvērsts. Kagu sastopams tikai Jaunkaledoni- jas salā, tātad uz austrumiem no Austrālijas.

Saulesvistiņa ir paliels, raibs putns. Sevišķi raksturīgs ir tās viļņveidīgi sīkraibais spārnu apspalvojums, kas padara saulesvistiņu grūti saskatāmu tās dzīvesvietā — skrajos pieūdeņu mežos, kur jaucas gaisma ar ēnām. Par saulesvistiņu nosaukta tādēļ, ka riesta ceremonijas laikā iznāk saulainās vietās. Dzīvo Dienvidamerikas ziemeļu daļā un Vidusamerikā.

Māņdrofu dzimta jau nav vairs monotipiska, jo tajā ir divas sugas. Cekulainā māņdrofa mitinās zālājos Dienvidamerikas vidienē. Ēd visādu barību, bet sevišķi ciena čūskas. Jaunas māņdrofas var viegli pieradināt, un tad tās ganās kopā ar mājputniem. Tā kā māņdrofas ir ļoti uzmanīgas un ātrāk par citiem putniem pamana briesmas, brīdinot tos ar skaļiem kliedzieniem, tad savs labums no tām ir gan cilvēkiem, gan citiem putniem.

Visas 24 drofu dzimtas sugas ir atklātu vietu — stepju, pustuksnešu un tuksnešu — iemītnieces. Tās izplatītas Vecajā pasaulē, ieskaitot Austrāliju. Latvijā ļoti reti ieklīst trīs sugas: lielā, mazā un apkakles drofa. Padomju Savienībā tās dzīvo stepēs no Ukrainas līdz Aizbaikālam un tuksnešos Vidusāzijā. Mūsu dienās šo drofu daudzums katastrofāli samazinājies stepju un neskarto zemju apgūšanas un nepareizu medību rezultātā, Sādā situācijā bija pilnīgi nepieciešams tās visas trīs ierakstīt PSRS Sarkanajā grāmatā.

Jau sen zināms, ka drofas ir iecienīts medījums. Diemžēl malumednieki tās ne vien medī, bet arī apsit ar nūjām. Drofām nav virsastes tauku dziedzera, ar kura sekrētu citi putni ietauko spalvas pret samirkšanu (sausu vietu putniem tādi dziedzeri varbūt tiešām ir lieki). Ja vēlā rudenī lietainā laikā drofas pārāk samirkst, tad, uznākot salam, spalvas sasalst, un putni kļūst visai nevarīgi. Tas ir brīdis, kad negodīgi tiek laistas darbā nūjas.

Vairākums sugu dzīvo Āfrikā, trīs sastopamas Indijā, piemēram, ballspārnu drofa, viena — Austrālijā.

KAS IR TĀRTIŅVEIDĪGIE?

Meklējot atbildi uz virsrakstā izteikto jautājumu, diemžēl jau iepriekš jākonstatē, ka atbilde nebūs precīza. Un papildus vēl jāatzīst, ka, piemēram, pirms piecdesmit gadiem būtu bijis vieglāk atbildēt nekā šodien.

Lai ilgāk neturētu interesentus neziņā, «atklāsim kārtis»; uzreiz. Visa vaina tā, ka tagad tārtiņveidīgo kārtas sastāvs kļuvis ļoti sarežģīts. Anatomiski un citi pētījumi, mums par nelaimi, atklājuši tuvu radniecību starp putniem, kuri agrāk, daudz nešauboties, bija ievietoti dažādās kārtās. Rezultāts ir tāds, ka ļoti dažāda izskata un dzīvesveida putni savākti vienā kārtā, kurā ir 3 apakškār- tas, 16 dzimtas, 88 ģintis, 334 sugas. Sis trīs apakškārtas ir bijušās kārtas tārtiņveidīgie, kaijveidīgie un alkveidigie. Pēc pazemināšanas rangā no kārtas uz apakškārtu tās šodien jāsauc par tārtiņputniem, kaijputniem un alkput- niem.

Sādā situācijā visprātīgākais ir atteikties no kārtas vispārīgā raksturojuma, lai nebūtu jāiedziļinās galvaskausa un citu skeleta daļu uzbūves īpatnībās salīdzinājumā ar citiem putniem. Piebildīsim, ka pat stingri zinātniskā literatūrā par putnu sistemātiku tārtiņveidīgo kārtas vispārīgā raksturojuma sākumā nav nekas vairāk kā tikai norādījums, ka tārtiņveidīgie ir nelieli un vidēji lieli putni (masa no 20 g līdz 3 kg), kuriem ir raksturīgs tārtiņu, kaiju vai alku izskats. Un ka tie ir galvenokārt piekrastes vai ūdensputni. Pēc tam seko anatomijas un morfoloģijas apskats, kurā, starp citu, tiek pavēstīts ļoti svarīgs atklājums, ka tārtiņveidīgo knābjiem ir ļoti dažāda forma. Ja tā, tad labāk ķeramies tieši pie svarīgāko un interesantāko pārstāvju apskata.

Tartiņputni

Jakāni ir tārtiņveidīgie, kas stipri atgādina dumbrvisti- ņas. Jakānu dzimtā ir tikai 8 sugas, kas izplatītas galvenokārt tropiskajās zemēs. Jakāni mitinās stāvošos ūdeņos mierīgās vietās, kur daudz peldlapainu augu. Tie var veikli skraidīt pa nestabilo ūdensrožu un līdzīgu augu lapu klājeni, reizēm vēl balansējot ar spārniem. Sekmīgi staigāt tādās vielās jakāni spēj tikai tādēļ, ka viņi ir ļoti viegli un ka viņiem ir neparasti gari pirksti, turklāt labi attīstīts arī pakaļējais pirksts, kas citiem tārtiņveidīga- jierri parasti pavisam neattīstījies. Garo pirkstu dēļ jakā- nus sauc arī par slaidpirksttārtiņiem. Neaprakstot sīkāk, var nosaukt tādas sugas kā Dienvidaustrumāzijas, Āfrikas un dzeltenpieres (Meksikā u. c.) jakānu.

Garastes jakānam riesta laikā ir tik gara aste, ka tas atgādina fazānu, tāpēc to visbiežāk sauc par ūdensfazānu. Sis jakāns kā malduviesis novērots pie Vladivostokas. Pere tēviņš. Ja perēšanas laikā rodas kāds traucējums, tēviņš ar spārnu palīdzību olas aizripina vai aizbīda citā vietā, turklāt šo manipulāciju viņš var izdarīt pat vairākkārt. Putnu pasaulē tā ir vienreizēja parādība. Interesanti arī tas, ka aukstā laikā tēvs perē kārtīgi, t. i., cieši tup uz olam, bet citreiz ļauj saulei tās apspīdēt un perināt, turklāt pārāk karstā pusdienlaika viņš olas apēno ar savu ķermeni.

Nelielo raibsloku dzimtu, kurā tikai divas sugas, varētu pat nepieminēt, ja vienas izskatā un dzīvesveidā nebūtu dažas ačgārnības, kas putniem ir pavisam neparastas. Mātītes ir lielākas un krāšņākas nekā tēviņi, tās ir aktīvākas riesta ceremonijas laikā, tām ir skaļāka un izteiksmīgāka balss. Viena mātīte piedēj vairākas ligzdas (katrā parasti 4 olas), bet pati par tām neliekas ne zinis un perēšanu atstāj tēviņa gādībā. Mēs teiktu, ka tā ir maskulinizācija un emancipācija. Tas attiecas uz parasto raibsloku. Tā izplatījusies no Āfrikas caur Dienvidāziju hdz Austrālijai, bet Austrumāzijā uz ziemeļiem līdz pat Padomju Savienībai, kur Piejūras novadā novēroti ielidojuši putni. Otra suga ir Dienvidamerikas raibsloka.

Zagattārtiņi ir vidēji lieli, baltmelni vai pilnīgi melni putni ar spēcīgu, pagaru knābi. Baltmelnā apspalvojuma dēļ tos sauc arī par jurasžagatām. Tie dzīvo jūru piekrastē un pie upju grīvām, kā arī pie lieliem iekšējiem ūdeņiem. Atkarībā no dažādu pētnieku uzskatiem izšķir 4—7 sugas.

Parastais žagattārtiņš ir kosmopolīts. Padomju Savienībā tas izplatīts plaši, bet nevienmērīgi. Latvijā šis putns retumis ligzdo pie jūras, Gaujā un Daugavā (liedagā, saliņās, sēkļos u. tml.), kopā apmēram 30 pāri. Tas ir gandrīz baloža lielumā. Galva, kakls un ķermeņa virspuse melna, apakšpuse balta.

Ilenknābju dzimtā ir 13 sugas. Knābis šiem putniem garš, tievs, pamatģints putniem īlenveidā saliekts uz augšu. Parastais īlenknābis jeb avozeta Latvijā ielido ļoti reti. Līdz šim novērots tikai Rīgas jūras līča krastos. Tas ir melnbalts, garkājains putns, kas barojas galvenokārt ar ūdeņu bezmugurkaulniekiem, brienot seklūdenī un dziļākās vietās peldot. Plaši, bet nevienmērīgi izplatīts Vecajā pasaulē.

Līdzīgs dzīvesveids ir ezermalu ķekatkājim. Tam raksturīgas sevišķi garas kājas — apmēram tikpat garas kā ķermenis. Ķekatkājis nevienmērīgi izplatīts visā pasaulē siltākās zemēs. Padomju Savienībā dzīvo joslā no Melnās jūras līdz Vidusāzijai.

Patārtiņu dzimta var lepoties ar nedaudz lielāku sugu skaitu —5 ģintīs ir 16 sugas. Patārtiņiem salīdzinājumā ar citiem tārtiņveidīgajiem ir visīsākais knābis. Parasti tie mīt atklātās, sausās vietās. LJpju patārtiņš ligzdo tropiskās Āfrikas upēs akmeņainās saliņās, galvenokārt straujās vietās. Pārtiek no kukaiņiem, kurus ķer lidojumā virs ūdens. Padomju Savienībā dzīvo trīs patārtiņu sugas, to vidū stepes patārtiņš.

Patārtiņu dzimtā, tikai īpašā apakšdzimtā, ietilpst arī skrējējtārtiņi. Vienīgā Padomju Savienības suga samērā plaši izplatīta Āfrikā un Āzijas rietumu daļā. Lai izvairītos no mazliet apnicīgā un, atklāti sakot, mazinformatīvā apzīmējuma «parastais», šī suga eksperimentāli nosaukta par Afroāzijas skrējējtārtiņu. Tas dzīvo tuksnešainos un pustuksnešainos līdzenumos. Tādās atklātās dzīvotnēs tūjīgarn putnam nav vietas, tur jārīkojas veikli, lai ātrāk aizbēgtu no ienaidniekiem. Un tiešām, Afroāzijas skrējēj- tārtiņš ir gan ātrlidotājs, gan ātrskrējējs. Tomēr briesmu brīžos šis putns nebūt neskrien pa galvu pa kaklu, bet vienkārši pieplok pie zemes. Acīmredzot tā ir pat prātīgāk, jo uz gaišas, smilšainas augsnes gaišu, skrejošu putnu vieglāk pamanīt nekā nekustīgu. Bet kādēļ skrējēj- tārtiņam vispār zibenīgi jāskrien? Acīmredzot čaklās kājas putnam nepieciešamas, lai ātrāk izskraidītu tuksnešainās, barības ziņā nabadzīgās dzīvesvietas.

Nevar nepieminēt arī upmalu skrējējtārtiņu, jo par viņu sacerētā aizkustinošā leģenda nodzīvojusi līdz mūsu dienām. Leģendas sacerētāji un izplatītāji bijuši senēģip- tieši, sengrieķu rakstnieks un vēsturnieks Hērodots un romiešu rakstnieks Plīnijs. Protams, viņi nelietoja nosaukumu «upmalu skrējējtārtiņš», bet droši vien sauca to par Ēģiptes tārtiņu vai krokodilsargu. Ko tad krokodilsargs tik ievērojamu ir darījis? Stāvējis krokodilam uz muguras un signalizējis par briesmām, turklāt vēl tīrījis kroko- dila mutes dobumu no parazītiem un ēdiena atliekām. Taču mūsdienu pētniekiem vēl nav laimējies novērot skrējējtārtiņa darbošanos krokodila mutē, un, atklāti runājot, putniņš rūpējas nevis par krokodiliem, bet gādā par savu ģimeni, ko senēģiptieši laikam nebija ievērojuši. Ir zināms, ka skrējējtārtiņiene olas izdēj kailā vietā un tad tās ierok smiltīs 5—7 cm dziļi. Dienā olas perē saules sakarsētās smiltis, un, ja kļūst pārāk karsts, putns ar sava ķermeņa ēnu sargā olas no pārkaršanas. Citreiz putns barības vadā atnes ūdeni, saslapina dējumu un tad sēž uz mitrajām smiltīm, tātad regulē temperatūru. Kas notiek naktī, nav precīzi zināms. Varbūt atrok dējumu un pats perē pa īstam?

Esam nonākuši pie tārtiņputnu apakškārtas un reizē pie visas kārtas pamatdzimtas — tārtiņu dzimtas. Lai gan tā ir plaša, tomēr pasaules mērogā nav pārāk liela —64 sugas.

Gandrīz puse no sugām (30) apvienotas plašajā tārtiņu pamatģintī, ko Latvijā pārstāv divas sugas. Upju tārtiņš ir neliels, apmēram 15 cm (ieskaitot paīso asti) garš gaišs putniņš. Ap kaklu pāri guzai un pie acīm melnas joslas. Iemīļojis smilšainus, grantainus vai oļainus upju, ezeru un jūras krastus, kur grūti pamanāms. Arī viņa raibās olas grūti saskatāmas. Olām viens gals smailāks. Ligzdā tās vienmēr ir ar smailāko galu centrā, tāpēc tās nevar nekur patvaļīgi aizripot. Latvijā parasts perētājs, bet caurceļošanas laikā sastopams vēl biežāk. Smilšu tārtiņš mīt galvenokārt pie jūras un lielajiem piejūras ezeriem, bet vispār tas ir daudz retāks nekā iepriekš minētā suga.

Padomju Savienībā ir vēl piecas citas tārtiņu pamat- ģints sugas — Kaspijas, tuksneša, kalnu, Mongolijas un Austrumāzijas tārtiņš. Šie nosaukumi jau paši par sevi daudz ko pasaka par attiecīgajām sugām. Minētās sugas sastopamas plašā zonā no Priekškaukāza līdz Kamčatkai, kur mitinās vietās bez augāja vai ar trūcīgu augu segu — dažādu iekšējo ūdenstilpju un jūru krastos, atklātās vietās stepēs, pustuksnešos un tuksnešos, kā arī akmens šķembu laukos kalnu alpīnajā joslā.

Pie uzskaitīto tārtiņu klana pieder arī suga ar izteiksmīgu nosaukumu — skaļais tārtiņš. Tā areāls sniedzas no Kanādas līdz Čīlei. Ziemā putni salido abu Amerikas kontinentu rietumu jūrmalā. Savu nosaukumu skaļais tārtiņš ir godam nopelnījis, jo tas skaļi uzvedas, it īpaši ligzdošanas periodā.

Par tārtiņiem sauc ari dažu citu ģinšu pārstāvjus, piemēram, Latvijā sastopamo dzelteno un lielo tārtiņu. Dzeltenais tārtiņš nav gluži dzeltens, tā mugurpuse ir tumša, viscaur izraibināta ar dzelteniem plankumiņiem; šajā ziņā tas praktiski neatšķiras no lielā tārtiņa. Dzeltenais tārtiņš ligzdo Eiropas un Rietumsibīrijas tundrā un meža tundrā, bet citās zonās — lielos sūnu purvos. Latvijā dzeltenais tārtiņš ilgu laiku ne visai pamatoti tika uzlūkots par retu putnu, kas izskaidrojams ar nepietiekami intensīviem faunistiskajiem pētījumiem. īstenībā tas nebūt nav pārāk rets, jo pie mums perē vismaz 100 pāri. Lielais tārtiņš Latvijā neperē, bet vienmēr novērojams caurceļošanas laikā galvenokārt jūras piekrastē. Tas ir tipisks cirkumpolārās tundras putns.

Plašajā ķīvīšu ģintī ir divi duči sugu. Latvijā pļavās, ganībās, zāļu purvos un citur, galvenokārt mitrās vietās, ļoti bieži sastopama parastā ķīvite. Pkvasarī pēc atgriešanās no ziemošanas vietām tās visai patīkami atdzīvina šo' vienmuļo, atklāto vietu ainavu. Ķīvīte ir melnbalts, zaļgani zaigojošs putns ar šauru, garu cekulu. Taču vislabāk ķīvīti pazīt pēc raksturīgajiem saucieniem «kī-vit», kas tai devuši vārdu.

Līdzās parastajai ķīvītei Padomju Savienībā ir vēl piecas citas ķīvīšu sugas, piemēram, Dienvidāzijas un stepes ķīvite. Piešainās ķīvītes areāls aptver Āfriku un Vidusjūras zemes. Neparasti ir tas, ka šai ķīvītei pieši atrodas arī uz spārniem.

Sloku dzimta ir plašākā apakškārtas dzimta, kurā ir 86 sugas. Dzimtā apvienoti nelieli un vidēji lieli putni, ,kuru masa ir no 20 g līdz 1 kg. Atšķirībā no tārtiņu dzimtas sloku dzimtas putni dzīvo galvenokārt ziemeļu puslodes mērenajā un aukstajā joslā, ir sastopami arī Dienvidamerikā un Malajas pussalā, bet nav Āfrikā un Austrālijā. Atbilstoši dzimtas diezgan ziemeļnieciskajam raksturam Padomju Savienibā ir daudz sugu — ligzdo gandrīz 50. Arī Latvijā šī dzimta tāpēc plaši pārstāvēta—28 sugas. :

Astoņas Latvijas sugas saucas par tilbītēm, kas vienādu nosaukumu daudzuma ziņā ir rekordistes. Pieūdeņu pļavās bieži sastopamas pļavu tilbītes, kuras ar saviem skaļajiem svilpojošajiem trauksmes saucieniem dzirdamas jau pa gabalu. Ligzdu tās ierīko uz zemes, parasti uz nelieliem ciņiem. Sājā ziņā pilnīgs pretstats pļavu tilbītei ir meža tilbīte, kas sastopama tikpat bieži. Tā dzīvo mitrās vai pat purvainās meža pļaviņās un purvainu meža ezeriņu un upīšu krastos. Ligzdo kokos, bet pati ligzdu neveido, izmanto citu putnu pamestos mājokļus. Trešā biežā suga ir upju tilbīte, vismazākā no tilbītēm. Tās mājvieta ir upju un ezeru krastmalas. Visdažādākos purvos un mitrās pļavās reta perētāja ir purvu tilbīte. Pārējās mūsu tilbītes vai nu tikai Latviju caurceļo, vai ir te ļoti retas.

Gandrīz tikpat daudz, cik tilbīšu, Latvijā ir arī šņibīšu sugu, un, ja atceramies, ka trulītis nav nekas cits kā šņibītis ar speciālu nosaukumu, tad sanāk astoņi šņibīši. Par trulīti var teikt, ka tas ir Latvijas vismazākais tārtiņveidīgais. Uzrakstījis šo teikumu, autors kļuva domīgs. Trulītis gan arī zinātniskajā terminoloģijā nosaukts par mazo (minutus), bet kā tad īsti ir? Viens no rādītājiem putna lieluma raksturošanai ir spārna garums. Trulītim tas ir 87—99 mm, bet tā tuvākajam sāncensim pelēkajam šņibīlim —99—102 mm. Starpība tomēr ir, kaut arī niecīga, un trulītis ir neapšaubāms uzvarētājs sacensībā par Latvijas mazākā tārtiņveidīgā godu. Lai būtu reālāks priekšstats par šiem putniņiem, piebildīsim, ka tie abi ir zvirbuļa lielumā.

Ne trulītis, ne pelēkais šņibītis, ne līkknābja šņibītis, ne lielais šņibītis, ne gaišais šņibītis, ne dūņu šņibītis Latvijā neperē. Tie visi ir tikai vairāk vai mazāk bieži caurceļo- tāji, kas perē tundrā tālu ziemeļos. Neperē arī jūrmalas šņibītis, kas tikai vienreiz rudenī novērots kā malduviesis.

Šī inventarizācija parāda, ka no šņibīšiem Latvijā perē tikai viens vienīgs parastais šņibītis. Tas ir gandrīz māju strazda lielumā. Apmetas tikai jūras tuvumā — vai nu jūrmalas pļavās, vai pie lielajiem piejūras ezeriem. Agrāk bijis biežāks ligzdotājs, tagad perē visai reti. Pēc ornitologa E. Pēterhofa domām, perējošo putnu skaita samazināšanās galvenais iemesls ir ligzdošanai derīgo vietu pārmaiņas — gan pieezera pļavu pārveidošana aramzemē (pie Liepājas ezera), gan pļavu pļaušanas un ganīšanas pārtraukšana, tāpēc pļavas aizaug ar krūmiem (pie Engures ezera).

Gan tilbītes, gan šņibīši apdzīvo galvenokārt Eirāzijas ziemeļus, tomēr vairākas sugas mājo arī Ziemeļamerikā, galvenokārt Kanādā.

Vienā apakšdzimtā ar šņibīšiem atrodas gugatnis — vienīgā suga savā ģintī. Tas ir paliels putns garām kājām, kas pēc izskata un lieluma drīzāk atgādina tilbītes. Tēviņš ievērojami lielāks nekā mātīte (masa vidēji 184 un 108 g).

Sevišķi krāšņs ir tēviņa riesta tērps, kad tam ap kaklu ir pagaru spalvu apkakle un galvas sānos cekulam līdzīgi spalvu pušķi. Katram tēviņam ir citāds apspalvojuma, krāsas variants, kurā jaucas melnā, brūnā, okerdzeltenā, rudā un baltā krāsa. Parasti krāsojums ir joslveidīgs, tumšās spalvas nereti metāliski spīdīgas. Gugatnis ir poligāms putns. Pēc atgriešanās no ziemošanas tēviņi salasās nelielos bariņos, pa 5—15 putniem katrā, un nododas riesta spēlēm. Tās parasti notiek vienās un tajās pašās vietās. Putni tur uzturas dienām ilgi. Riesta spēļu laikā tēviņi uzbož spalvas, it īpaši apkakli, nostājas viens otram pretī, ieņem visdažādākās pozas un daudzas reizes metas viens otram virsū, tomēr «pretiniekam» nekāds manāms ļaunums netiek nodarīts. So brīžu fotogrāfijas izskatās patiešām iespaidīgas.

Gugatnis izplatīts visā Eirāzijas ziemeļdaļā. Tas mitinās galvenokārt mežatundras joslā, ligzdo zāļu purvos un mitrās pļavās. Latvijā šis putns izplatīts nevienmērīgi un perē samērā reti, bet regulāri perē Engures ezera salās. ;

Sloku ģintī ir sešas sugas. Latvijas faunā ir Eirāzijas sloka. Citas sugas dzīvo Malajas arhipelāgā, Japānā, Ziemeļamerikā. Eirāzijas sloka ir paliels putns (masa 270—300 g) ar garu knābi. Knābis tiek veikli izmantots kā augsnes zonde, lai iegūtu pamatbarību — sliekas un augsnes kukaiņus. Sloka mitinās pamitros jauktos vai lapukoku mežos, kuros bagātīgs pamežs, nelieli klajumiņi un strautiņi. Tā ir iecienīts medību putns, bet, tā kā parasti sloka dzīvo ļoti slēpti un dienā nelido, tad medniekiem neatliek nekas cits kā orientēties galvenokārt uz lidojošiem putniem riesta periodā. Riesta lidojumi sākas krēslā un beidzas rītausmā. Tie notiek galvenokārt virs meža pļaviņām nedaudz augstāk par koku galotnēm. Tad mednieki saka: slokas «velk». Ligzdo bieži visā Latvijā, bet caurceļošanas laikā to daudzums vēl lielāks nekā ligzdošanas periodā. Pavasara medībās Latvijā nomedī apmēram 15 tūkstošus sloku.

Zināma nozīme kā medību putniem ir arī mērkaziņai un ķikutam, lai gan tie ir ievērojami mazāki nekā sloka. Mērkaziņa bieži sastopama visā Latvijā mitrās pieūdeņu pļavās un zāļu purvos. Riesta periodā mērkaziņu visvieglāk konstatēt pēc tās «balss». Tā dzirdama riesta lidojuma laikā, kad tēviņš ar nedaudz sakļautiem spārniem un izplestu asti 1—2 sekundes krīt lejup. Tad gaiss rada astes spalvu vibrācijas, kas dod kazas blēšanai līdzīgas skaņas.

Ķikuts Latvijā ir rets putns. Tas dzīvo līdzīgos apstākļos kā mērkaziņa.

Tas gan laikam nebija gaidāms, ka sloku dzimtas putnu sabiedrībā pēkšņi atradīsies tārtiņi, jo tiem pašiem taču ir sava dzimta. Bet, kā prātīgi teicis kāds ievērojams filozofs, pasaule ir liela un pārsteigumu tajā daudz. Jā, putnu klase ir liela, un tajā tiešām pārsteigumu daudz. Tiesa, starp slokām un kuitalām ielavījušies ne jau tipiskie tārtiņi, bet gan akmeņtārtiņi, tātad putniņi, kuri kaut kādā veidā (pēc izskata, pēc dzīvesvietas jūras krastā) atgādina tārtiņus un kuriem ir kāds sakars ar akmeņiem.

Ir tikai divas šo tārtiņu sugas. Viena no tām, parastais akmeņtārtiņš, ir cirkumpolāra suga, bet mērenajā joslā ligzdo vienīgi Baltijas jūras rajonā. Latvijā ir parets caurceļotājs jūrmalas joslā. Neligzdojošie un ziemojošie putni sastopami gandrīz vai visā pasaulē — uz dienvidiem līdz pat Austrālijai, Čīlei un Āfrikas dienvidu galam. Grāmatā «Latvijas putni» (R., 1972) ir lietišķi rakstīts, ka tas, «barību meklējot, apgroza akmentiņus un gliemežvākus». Taču kādā citā grāmatā informācija ir daudz intriģējošāka. Parastais akmeņtārtiņš varot ar knābi apvelt akmeni, kas ir viņa paša ķermeņa svarā, tātad aptuveni 100 g. Un tad nāk vistrakākais: ja akmens esot pārāk smags, to kopīgi apveļot vairāki putni.

Sloku dzimtas īsā un visai nepilnīgā apskata nobeigumā jāpakavējas pie kuitalu tribas. Kuitalu ģintī ir 8 sugas. Tie ir ziemeļu puslodes mēreno un ziemeļu rajonu putni. Padomju Savienībā sastopamas 6 sugas, Latvijā —3. Vienu no šīm sugām Kārlis Linnejs kļūdas dēļ nosaucis par Madagaskaras kuitalu, bet īstenībā tā dzīvo Austrum- āzijā un pārziemot aizlido līdz pat Austrālijai un Tasmā- nijai.

Kuitalas ir palieli putni ar garām kājām. Sevišķi uzkrītošs ir to garais un slaidais knābis, kas lokveidā nedaudz noliekts uz leju. Prāvākais tribas pārstāvis ir lielā kuitala (masa 750—920 g). Mugurpuse šim putnam tumšbrūni raiba. Ligzdo purvos un plašās pieezeru pļavās. Latvijā sastopams diezgan bieži, bet nevienmērīgi. Caurceļojošo putnu skaits pēdējā laikā krasi samazinājies. Otra Latvijā perējošā kuitalu suga saucas par lietuvaini. Tā ir ļoti reta, ligzdo lielākos sūnu purvos galvenokārt Latvijas ziemeļaustrumu daļā.

Pēc izskata un lieluma puskuitalas stipri atgādina kuitalas, vienīgi knābis nedaudz liekts uz augšu. Arī dzīvesvietas tām līdzīgas. Padomju Savienībā un Latvijā dzīvo divas sugas — sarkanā un melnā puskuitala. To latviskie nosaukumi ornitoloģiskajā literatūrā nostiprinājušies, lai gan ne sarkanā puskuitala ir sarkana, ne melnā — melna. Un tās atšķir ne jau pēc krāsas vispār, bet pēc astes spalvu krāsas. Melnajai puskuitalai astes stūrspalvas melnas, ar baltu pamatu, sarkanajai —: brūnas, ar gaišām šķērsjoslām. Tiesa, sarkanās kuitalas tēviņa vēderpuse riesta laikā viscaur spilgti ruda, taču melnajai gandrīz tāda pati. Bet, kā jau teikts, putnu nosaukumos precizitāti un loģiku reizēm velti meklēt.

Autors lūdz lasītāju atvainot, jo izrādās, ka gandrīz piemirsta nelielā pūslīšu apakšdzimta, kura sastāv no trim sugām. Tārtiņveidīgo putnu sabiedrībā tie uzskatāmi par sīkiem putniņiem, kas cieši saistīti ar ūdeņiem. Tie ir samērā apaļīgi, veikli peld un grozās pa ūdens virsu — gluži kā gaisa pūslīši. Plalknābja pūslītis un šaurknābja pūslītis, kas caurceļošanas laikā pareti sastopams Latvijā, ir cirkumpolāri tundras putni.

Uz zemes diemžēl ir diezgan daudz nemīlīgu un dzīvībai kaitīgu vietu, kur gandrīz nekas prātīgs neaug un gandrīz nekādi dzīvnieki nevar dzīvot. Viens no tādiem apgabaliem ir Dienvidamerikas pustuksneši, kas plešas gar visu kontinenta rietumu malu. Tā kā tie ir Andu kalnāja sastāvdaļa, tajos ir stipri auksts. Izrādās, ka tādiem galēji nelabvēlīgiem apstākļiem ir pielāgojusies nelielā sēkltār- tiņu dzimta, kurā ietilpst četras sugas. Visizturīgākā no tām laikam ir lielais sēkltārtiņš, kas dzīvo augšējā kalnu akmeņlauku joslā cieši blakus mūžīgā sniega un ledus joslai. Čārlzs Darvins ir izteicies, ka šis sēkltārtiņš ir ziemeļu puslodes tundras baltirbes ekoloģiskais līdzinieks Andos. Citas sugas ligzdo nevis tik augstu kalnos, bet zemāk plakankalnēs. Taču arī tur dzīve nav viegla. Nemitīgi pūš spēcīgs vējš, kas dzenā smiltis un putekļus. Ļoti lielas ir diennakts temperatūras svārstības. Ūdens praktiski nav. Tādos apstākļos augsne neveidojas, tāpēc arī augāja gandrīz nav — izklaidus aug tikai atsevišķi cietas zāles ciņi. Un tomēr tur ligzdo sīkais sēkltārtiņš. Citu perētāju tādās vietās parasti nav. Tikko mazuļi izperēti, sīkie sēkltārtiņi apvienojas baros un uzmeklē izdevīgākas barošanās vietas. Sēkltārtiņi pārtiek galvenokārt no augiem, bet jo sevišķi mīl sēklas.

Balttārtiņi apdzīvo okeāna salas Antarktīdas tuvumā. Tie ir sniegbalti, drukni putni, kas visdrīzāk atgādina kādu zvirbuļveidīgo ar strupu knābi un īsu asti. Balttār- tiņi ir samērā lieli — masa 600 g, saistīti ar jūras krastiem, kur ligzdo starp akmeņiem, klintīs, reizēm vētras- putnu alās. Tie pārtiek no jūras dzīvniekiem, kurus meklē, brienot ūdenī. Reizēm rīkojas kā laupītāji un plēsoņas, aprijot pingvīnu un vētrasputnu olas un mazuļus. Dzīvojot tik grūtos apstākļos, balttārtiņi nav sevišķi izvēlīgi barības sagādē — knābā nobeigušos dzīvniekus un visādus atkritumus. Ir tikai divas sugas — lielais un mazais balttārtiņš, kas atšķiras ar knābja krāsu.

Kaijputni

Laupīšana ir citam piederošas mantas atņemšana. Tā vienmēr ir uzskatīta par sodāmu rīcību, kaut gan reizēm laupītāju gaitām mēģina piedēvēt zināmu romantismu. Tā tas ir cilvēku sabiedrībā. Bet kā notiek putnu pasaulē? Starp putniem ir tipiski laupītāji, kas atņem citiem barību. Aplaupītie spiesti samierināties ar notikušo. Labākajā gadijumā viņi tikai iegūst pieredzi, kā turpmāk izvairīties no aplaupīšanas.

Šķiet, nav nemaz tik briesmīgi, ja vienu no trim kaijputnu apakškārtas dzimtām sauc par laupitājkaijām. Sis nosaukums tikai norāda uz attiecīgo putnu savdabīgo ieražu atņemt citiem (kaijām, zīriņiem, alkiem, nirējpeli- kāniem) to barību, ko viņi nes saviem mazuļiem, galvenokārt zivis. Atņemšana notiek tā, ka laupītājkaijas citus putnus, burtiski, vajā tik ilgi, kamēr tie izlaiž zivi no knābja. Uzbrucējas turklāt ir tik veiklas, ka izmesto laupījumu nereti paspēj saķert, iekams tas iekritis atpakaļ ūdenī.

Taču laupītājkaijas nav atkarīgas tikai no citu putnu «labvēlības». Dažādas sugas vairāk vai mazāk pārtiek arī no pašu savāktas barības — bezmugurkaulniekiem, zivīm, sīkākiem putniem, putnu olām un mazuļiem, grauzējiem (lemingiem, pelēm), vaļu pārstrādes atkritumiem, pavasarī daļēji no ogām.

Laupītājkaijas dzīvo polāro jūru krastos un to tuvumā. Ir zināmas 5 sugas — četras izplatītas cirkumpolāri Ziemeļu puslodē, viena sastopama Antarktīdas tuvumā. Pēc citiem uzskatiem, ir tikai četras sugas, bet viena no tām, lielā laupītājkaija, ir vispasaules pilsonis: viena pasuga dzīvo ziemeļos, otra — galējos dienvidos. Arpusligzdoša- nas periodā lielā laupītājkaija klaiņo pa visiem okeāniem un kā ļoti rets malduviesis novērota ari Latvijā. Pārējās trīs sugas Latviju retumis caurceļo, precīzāk — lido tai garām pa Baltijas jūru vai nu uz ziemošanas vietām, vai ari atceļā no tām.

Kaiju dzimta ir visplašākā visā tārtiņveidīgo kārtā —90 sugas. Tas pats sakāms par tipisko kaiju ģinti (Larus)— 39 sugas. Spriežot pēc daudzajām sugām, varētu domāt, ka kaijas izplatītas visā pasaulē. Tā gandrīz ari ir, kaiju nav Malajas arhipelāgā, un vispār to maz tropiskajās zemēs.

Latvijā konstatētas 12 kaiju apakšdzimtas sugas — tās ir dažādas kaijas, ķīri, kajaks.Perē tikai četras sugas. Visbiežāk sastopamā suga noteikti ir lielais ķīris — gaišs, gandrīz balts putns ar tumšbrūnu galvu. Lielais ķīris ligzdo kolonijās seklos, aizaugošos ezeros un lielos dīķos uz slīkšņām un augu sanesumiem. Kolonijās vienmēr ir trokšņaini. Nepārtraukti dzirdama ķīru ķērcošā balss, tomēr nevar teikt, ka tā būtu nepatīkama. Lielo ķīri Latvijā vispusīgi pētījis latviešu ornitologs Jānis Vīksne, kas ari apkopojis visas ziņas par tiem. So ķīru skaits Latvijā pēckara periodā ir nemitīgi audzis un sasniedzis turpat 100 tūkstošus. Lielākās populācijas izveidojušās piejūras ezeros, proti, Babītes, Engures un Liepājas ezerā. Skaita palielināšanos veicināja ūdensputnu galveno perēšanas vietu aizsardzība. No lielo ķīru skaita pieauguma ir tāds labums, ka pie šo kaiju kolonijām pīļu ligzdas ir labāk pasargātas no ienaidniekiem. Lielo ķīru skaita straujais pieaugums novedis pie tā, ka tas ir spiests vairāk perēt neierastās vietās—vecos karjeros un purvu ezeriņos. Arī barību tas sācis meklēt netradicionālās vietās — pat atkritumu tvertnēs pilsētās. Parasti viņš pārtiek no visdažādākajiem dzīvniekiem, ko vien spēj norīt,— kukaiņiem, grauzējiem, vardēm, zivīm, sliekām.

Lielais ķīris ļoti plaši izplatīts visā Eirāzijā. Gandrīz tikpat plaši izplatīts, bet retāk sastopams mazais ķīris. Padomju Savienībā tā ir mazākā kaiju suga — gandrīz balts putns ar melnu galvu. Latvijā dažos gados perē līdz 2000 pāru. Interesanti, ka ļoti liela kolonija (ap 440 pāru) pāris gados izveidojās jaunajos Nagļu zivsaimniecības dīķos (pie Rāznas ezera).

Sudrabainā kaija Latvijā agrāk perēja galvenokārt piejūras sūnu purvos — uz saliņām ezeriņos un lāmās. Kopš 70. gadiem bieži perē dažos lielajos piejūras eitro- fiskajos ezeros. Pāru skaits tagad varētu būt 350—400. Šī suga ornitologiem vienmēr sagādājusi lielas grūtības, jo vēl nav izdevies droši noteikt tās sistemātisko stāvokli. Sarežģījumus rada tas, ka pasaulē eksistē vairākas visai līdzīgas kaiju formas, kuras tikpat labi var uzskatīt gan par patstāvīgām sugām, gan par vienas daudzveidīgas jeb polimorfas sugas — sudrabainās kaijas — pasugām. Ja tās atzīst par vienas sugas pasugām, tad sudrabainā kaija ir ļoti plaši izplatīta Vecajā pasaulē.

Kajakam jeb vētras kaijai, tāpat kā iepriekšējām sugām, mugurpuse ir gaiši zilganpelēka. Kajaks ligzdo galvenokārt jūras tuvumā, Latvijā kopā apmēram 300 pāru. Neizprotamu iemeslu dēļ atsevišķos gadījumos tas ligzdas ierīko kokos. Kajaks izplatīts Eirāzijas un Ziemeļamerikas ziemeļu rajonos.

Lielā polārkaija Latvijā novērota tikai dažas reizes kā malduviesis. Tā ir liela kaija, kuras masa svārstās no 1,4 līdz 2,5 kg. Tas ir tipisks cirkumpolārs jūrmalas putns, kas parasti mitinās klinšainos jūras krastos, retumis piejūras tundrā. Ziemā tas aizklīst diezgan tālu uz dienvidiem — pat līdz Vidusjūrai, Japānai un Floridai. Plēsīgs putns, kas pārtiek no putniem, to olām un mazuļiem, bet ēd arī vaļu pārstrādes atkritumus, zivis, jūras bezmugurkaulniekus.

Atšķirībā no iepriekšējām sugām reņģu kaijai un meln- spārnu kaijai mugura un spārnu virspuse melna. Tās abas ir jūras putni. Melnspārnu kaija caurceļošanas un ziemošanas laikā Latvijā sastopama samērā bieži, bet reņģu kaija ir jūtami retāka.

Sārto kaiju vērts pieminēt tādēļ, ka tā acīmredzot ir senas izcelsmes putns. To apliecina tās nelielais, pārtrauktais areāls — Jakutija un Grenlande. Dzīvo tundrā un mežatundrā, taču pārziemot lido nevis uz dienvidiem, bet — pavisam negaidīti — uz ziemeļiem, uz neaizsalstošām vietām Ziemeļu Ledus okeānā. Arī šai sugai mugura ir daudzām kaijām raksturīgajā gaiši zilganajā krāsā, bet baltās vietas ir maigi sārtas. Muzeju eksemplāriem sārtā krāsa izzūd. Jāatgādina, ka vairāk vai mazāk sārti reizēm ir arī mazais ķīris un tievknābja kaija.

Praktiski pilnīgi balta ir baltā kaija, kurai retumis tikai spārnu spalvu gali nedaudz melni. Tā ir cirkumpolāra arktiska suga, kas ziemo peldošā ledāja malā.

Zīriņu apakšdzimtas putni ir samērā nelieli, visumā mazāki nekā kaijas. Tos raksturo slaids ķermenis, gari un šauri spārni, ierobota aste, īsas kājas. Tādas īpašības liecina, ka zīriņi ir teicami lidotāji. Tie gandrīz nemaz nostaigā pa zemi, izņemot riesta periodu. Kaut ari zīriņi ir ūdensputni, tie, lai cik neticami tas liktos, parasti nemīl peldēt, izņemot jaunos putnus. Zīriņi pārtiek galvenokārt no ūdensdzīvniekiem, kurus ķer, no lidojuma daļēji vai pilnīgi ietriecoties ūdenī. Ķer arī lidojošus kukaiņus. Parasti tie perē kolonijās, bieži kaiju un citu putnu sabiedrībā. Zināmas 43 sugas, kas izplatītas galvenokārt tropos un dienvidu puslodē. Padomju Savienībā ir 10, Latvijas PSR —7 sugas.

Parastākā suga Latvijā laikam ir upju zīriņš. Perē gandrīz 2000 pāru. Sastopams daudzos ezeros un zivjudīķos. Lielākā populācija izveidojusies Engures ezerā — līdz 400 pāru. Atsevišķās lielākās perēšanas kolonijās saskaitīti 70—150 pāri. Ligzdo galvenokārt atklātās ezeru un upju saliņās, retāk uz slīkšņām. Tas ir gaiša apspalvojuma putns: mugura un spārni, tāpat kā daudzām kaijām, gaiši zilganpelēki, pārējais ķermenis balts, vienīgi galvas virspuse un pakausis melni. Knābis oranžsarkans, ar melnu galu. Knābja krāsa varbūt liekas mazsvarīga pazīme, un tāpēc it kā nevajadzētu to pieminēt, taču zīriņi pēc knābja krāsas un citām sīkām krāsas atšķirībām pazīst savu sugu. Upju zīriņš izplatīts Eiropā, Āzijā (izņemot dienviddaļu), Āfrikā (vietām) un Ziemeļamerikā. Dzīvo galvenokārt mērenā klimata apstākļos, bet ir negaidītas novirzes: Tibetā ligzdo purvainās vietās, stepē līdz 4,8 km augstumam virs jūras līmeņa, Āfrikā perē pat tropos.

Melnais zīriņš skaita ziņā daudz neatpaliek no upju zīriņa. Pirmos precīzākos zīriņu un kaiju skaita vērtējumus 30. un 40. gadu mijai devis hidrobiologs un zoologs Bruno Bērziņš. Viņš melnā zīriņa daudzumu sešās zināmās perēšanas vietās noteicis uz 900—1000 pāriem. Aptuveni ceturtā daļa no tiem bijusi Babītes ezerā. Apmēram 40 gadus vēlāk bija atklātas 30 perēšanas vietas, kurās bija varbūt pat 1500 pāri. Diemžēl nav zināms, vai 40 gadu laikā ligzdošanas vietu un pāru skaits palielinājies vai arī lielāki daudzumi ir tikai pilnīgākas uzskaites rezultāts. Ar sīkumainu grāmatvedību nevajadzētu nodarboties, taču dažas tuvākas ziņas varētu būt interesantas. Melno zīriņu skaits Babītes ezerā sarucis no 500—600 pāriem periodā starp 1935. un 1944. gadu uz 7—10 pāriem 1979. gadā, bet Engures ezerā no 664 pāriem 1963. gadā uz, augstākais, 120 pāriem 1975. gadā. Šķiet, melno zīriņu izkonkurējis lielais ķīris, kuru skaits šajos ezeros nemitīgi audzis. Sis zīriņš pārtiek galvenokārt no kukaiņiem, kurus ķer gaisā; Engures ezerā autors daudzkārt novērojis, kā tas ķer makstenes un trīsuļodus virs niedru un meldru audzēm. Melnais zīriņš nav gluži tik plaši izplatīts kā iepriekšējā suga, jo sastopams «tikai» Eiropā un no tās uz austrumiem līdz Vidussibīrijai un Vidusāzijai, kā arī Ziemeļamerikā.

Samērā bieži Latvijā sastopams mazais zīriņš. Ligzdu skaits nav precīzi zināms, bet varētu būt ap 300. Saskaņā ar ornitologa Agra Strazda ziņām visvairāk tas perē Lielupes un Daugavas grīvās. Mazais zīriņš ir tiešām mazākā suga apakšdzimtā.

Tumšajam zīriņam mugurpuse ir brūnmelna, izņemot balto pieri. Tas apdzīvo tropisko jūru salas. Kādā grāmatā ir tēlaini rakstīts, ka tā kolonijās dienu un nakti valda brāzmains troksnis. Par to nebūtu jābrīnās, zinot, ka kolonijas nemēdz būt mazas. Dažas ir gandrīz vai neticami gigantiskas. Kādā Atlantijas okeāna salā ir aptuveni pusmiljons pāru, bet dažās Seišeļu salās, kuru kopplatība ir tikai 39 hektāri, pat 1,2 miljoni pāru. Zvejnieki katru gadu savāc vismaz vienu miljonu olu — tādu izdevību taču nevar neizmantot! Šim putnam ir kāda neparasta īpatnība — tas perē neatkarīgi no gadalaika aptuveni ik pec 10 mēnešiem. Tātad iznāk, ka tumšais zīriņš četros gados perē piecreiz. Tāda saules jeb kalendārā gada neievērošana ir ārkārtīgi reta parādība putnu pasaulē (zināma vēl trim ūdensputniem); tā notiek tāpēc, ka tropiskajās salās vispār nav krasi atšķirīgu gadalaiku.

Jūras zīriņš pēc lieluma un izskata ir ļoti līdzīgs upju zīriņam, bet atšķiras ar vienkrāsaini sarkanu knābi. Būtībā tas ir tipisks cirkumpolārs putns, kas ligzdo Ziemeļu Ledus okeāna krastos un tundrā pie dažādām ūdenstilpēm. Ilgus gadus domāja, ka jūras zīriņš Latvijā sastopams piejūras joslā kā rets caurceļotājs, bet tad nāca pārsteigums —1979. un 1980. gadā pie Rīgas jūras līča tika konstatētas 15—16 ligzdas. Par jūras zīriņa perēšanu Latvijā jau bija daži senāki norādījumi literatūrā, kaut arī ne visai droši, taču neviens negaidīja, ka varētu būt tik daudz ligzdu. Tomēr tas vēl nav viss, kas sakāms par šo sugu. Izrādās, ka jūras zīriņš ir rekordists pārziemošanas ceļojuma garuma ziņā: viņš lido pārziemot uz dienvidu puslodi līdz antarktiskajām jūrām. Ceļo gar kontinentu krastiem — gar Amerikas abiem krastiem un gar Āfrikas rietumu krastu. Dala Ziemeļamerikas putnu, šķērsojot Atlantijas okeānu, nonāk vispirms pie Eiropas, tad lido tālāk un, nonākuši pie Āfrikas, šķērso Atlantijas okeānu otrreiz, nonāk pie Brazīlijas un pēc tam dodas vēl tālāk uz dienvidiem. Ja ievēro arī atpakaļceļu, visa ceļojuma garums sanāk 35—40 tūkstoši kilometru, bet tiem putniem, kas sava prieka vai iedzimta ieraduma dēļ divreiz šķērso Atlantijas okeānu, maršruts iznāk vēl garāks.

Zīriņu apakšdzimtas lielākā suga ir lielais zīriņš. Tā ligzdošanas vietas izkaisītas visā pasaulē, izņemot Dienvidameriku. Latvijā tas sastopams caurceļošanas laikā, kad to var regulāri novērot jūras krastā un lielajos piejūras ezeros, galvenokārt jūlijā un augustā. Kā perētājs pie mums atklāts tikai vienā gadījumā—1976. gadā Engures ezerā.

Jūrmalas cekulzīriņš ir lielāks par visiem vietējiem zīriņiem, izņemot lielo. Ligzdo galvenokārt uz dienvidiem no Latvijas — pie Melnās, Azovas un Kaspijas jūras, Eiropā Atlantijas piekrastē, Tunisā un Kārību jūrā. Mums tuvākā perēšanas vieta ir Matsalu rezervāts Igaunijas rietumu piekrastē. Latvijā neperē, bet kopš 1962. gada nelielā skaitā novērots caurceļojot. Jūrmalas zīriņš pieder pie cekulzīriņu ģints, kurā ir septiņas sugas. Sīs ģints putniem pakauša spalvas pagarinātas un parasti cieši pieguļ pie galvas, bet satraukuma brīžos tās saslejas cekula veidā.

Mēs jau esam paspējuši iepazīties ar septiņiem zīriņiem. Katram no tiem ir savas interesantas, reizēm visai pārsteidzošas īpašības. Ko darīt ar pārējām 36 sugām? Visas nevaram apskatīt kaut vai fragmentāri, tomēr par dažām vēl jārunā.

Vispirms inku zīriņš — krāšņs zilgani sudrabpelēks putns, kam dažas «detaļas» ir spilgti dzeltenas, baltas, melnas vai sarkanas. Tas ligzdo Peru un Cīles klinšainajos krastos, turklāt perē nevis atklātā ligzdā kā vairākums zīriņu, bet dažādās slēptuvēs. Šis zīriņš pārtiek no zivīm, kas viegli iegūstamas pārbagātajā Humbolta straumē.

Brūnā zīriņa apspalvojums ir tumšbrūns, vienīgi galvas virsa ir gandrīz balta. Tas dzīvo tropisko jūru salās. Zīriņam, kas dzīvo pie jūras, jāēd zivis, citādi nemaz nevar būt, bet ar šo putnu notiek kaut kas pretrunīgs.

Bikšainais apogs

Upis

Ausainās pūces mazulis

Peļu klijāns

Zvirbuļu vanags

Vistu vanags

Kajaks

Sudrabkaija

Melnā puskuitala

Gugalnis (tēviņš)

Dzeguzēns

Dižraibais dzenis

Parastā ūbele

Lauku balodis

Mazais ķīris

Parastas ūdensvistiņas mazulis

Ragainais flūkviris

Jūras zīriņš

Sartais pelikāns

Cekulpile (tēviņš)

Niedru lija

Paugurknābja gulbji

Meža pīle (mātīte pere)

Mednis

Melnā slaika mazuli

Upju tārliņš

Krāšņdzērve (šis un turpmākie att. fotografēti Rigas Zooloģiska],

Vainagdzerves

Emu

Sārtais flamings

Nilas zoss

Sekūlarputns

Loģiski būtu, ka tik tumšu putnu uz gaišā debess fona zivis pamana un slēpjas dziļāk ūdeni, tā apgrūtinot putnam barības sagādi nirstot. Tā ari ir, un šis zīriņš tāpēc pat nemēģina nirt, bet izķer no bara pie paša ūdens līmeņa esošās zivis. Reizēm viņš rīkojas vēl gudrāk — kampj tās zivtiņas, kas, glābdamās no plēsīgajām zivīm, izlec ārpus ūdens. To vidū droši vien ir ari īstās lidotājzivis.

Un kā lai nepiemin balto zīriņu, žilbinoši sudrabbaltu putnu, kas mitinās tropisko jūru salās. Tas vēl nebūtu nekas ārkārtējs, bet viņa uzvedība gan vairs neatbilst standartam. Sis zīriņš dzīvo galvenokārt mežā un veikli laidelējas starp kokiem. Iedomājieties krāšņo skatu — balts putns uz zaļā meža fona! Reizēm tas gan perē uz kiintlm, tomēr parasti to dara kokos un, kā jau zīriņi ieraduši, ligzdu neveido. Vienīgo olu zīriņš iedēj kādā koka sazarojumā vai pat palmu lapas iedobē un, par spiti nedrošajai pamatnei, to sekmīgi izperē. Mazuļi iemanījušies turēties pie zariem ar asajiem nagiem un pat ar knābīti.

Smēlējzlriņi ir tropu putni, kas apdzīvo galvenokārt lielas upes, it īpaši to grīvas, bet sastopami ari jūras krastos un pie lieliem ezeriem. Starp kāju pirkstiem tiem ir peldplēves, tiesa, ne visai pilnīgas. Tomēr tie peld nelabprāt, toties ļoti daudz un ilgi lido. Visraksturīgākā šo putnu iezīme ir varenais knābis: šķiet, ka tas atrodas nevis pie galvas, bet ka galva ir knābja piedeva. Knābis salīdzinājumā ar ķermeni izskatās nedabiski liels un piedevām liekas ari visai robusts. Tas ir garš, saspiests no sāniem, turklāt augšknābis ir īsāks. Ja jau knābis ir tik iespaidīgs, tad gribot negribot jāpieņem, ka smēlējzlriņu dzīvē tam ir īpaša nozīme. Tā ari ir — ar neparasto knābi, precīzāk, ar pagarināto apakšknābi, smēlējzīriņš sasmeļ barību no ūdens virsas līdzīgi tam, kā pavārs ar pavārnīcu nosmeļ putas no verdoša zupas katla. Āfrikas smēlējzī- riņš dienā atpūšas, bet krēslā sāk rosīties. Tas lido cieši virs ūdens, laiku pa laikam iegremdējot tajā apakšknābi un sasmeļot uz līmeņa esošos ūdenskukaiņus, kas ir putna pamatbarība. Par Amerikas smēlējzlriņu rakstīts, ka viņš tādā veidā savāc ne _ tikai kukaiņus, bet ari zivtiņas un gliemjus. Ari Āzijas smēlēj zīriņa barībā nav būtisku atšķirību no abām iepriekšējām sugām.

Sis trīs sugas sastāda nelielo smēlējzlriņu dzimtu.

Alkputni

Vispirms enciklopēdiska izziņa. Alkputnu vienīgā dzimta apvieno tipiskus jūras putnus. Tie ir sīki un vidēji lieli (masa no 80 g līdz 1,2 kg). Kājas ar peldplēvēm. Visi ir labi peldētāji un nirēji — spēj ienirt pat dažus desmitus metru. Pārtiek no jūras dzīvniekiem. Perē galvenokārt kolonijās. Parasti nekādas ligzdas nav — olas dēj vai nu dažādās slēptuvēs gandrīz bez jebkāda paklājuma, vai, tieši otrādi, uz klinšu izciļņiem visvējainākajās vietās. Alkputni ir nozīmīgākie tā saukto putnu tirgu veidotāji. Izplatīti tikai ziemeļu puslodē. Sastopami jūru krastos aukstajās un mērenajās joslās. Zināmas 23 sugas. PSRS konstatētas 18 sugas. Latvijā neperē, retumis ieklīst 3 sugas, niecīgā daudzumā caurceļo 2 sugas.

Putnu tirgi ir milzīgas putnu perēšanas kolonijas ziemeļu jūru klinšainajos krastos. Tajos var būt daži simti tūkstoši dažādu sugu putnu. Visvairāk sastopamā laikam gan ir Isknābja kaira. Tirgū piedalās garknābja kairas, melnkāju trīspirkstkaijas, lielie alki, Austrumatlantijas kormorāni, Atlantijas strupiķi, bet tirgus nomalēs sudrabainās un melnspārnu kaijas. Tādās kolonijās vienmēr valda liels troksnis, skan putnu kliedzieni, ķērcieni un saucieni, jaunuļu čiepstieni, saplūstot nepārtrauktā balsu brāzmojumā, kas noslāpē jūras bangu troksni. Tātad nemierīgi un trokšņaini — gluži kā austrumnieku tirgū.

Isknābja jeb resnknābja kaira ir vidēji liels putns. Tā apspalvojums mugurpusē pelēkmelns līdz brūnganpelēks, vēderpusē balts. Galva un kakls daļēji šokolādes brūni. Cirkumpolārs putns. Par šo putnu masām priekšstatu var dot šāds piemērs: Novaja Zemļā pirms pusgadsimta lielākajā kolonijā bijuši 600 tūkstoši, bet visā salā — četri miljoni kairu.

Atsevišķu alkputnu dzīvesveidā nav tik spilgtas individualitātes, kā tas zīriņiem ir parasti. Visi alkveidlgie, protams, ligzdo uz zemes, bet pārējā laikā uzturas jūrā. Sai ziņā tie ļoti līdzīgi vētrasputnveidīgajiem. Toties alkputniem ir ļoti dažādi knābji, un parasti pēc knābja vien var pazīt sugu.

Strupiķiem knābji ir trlsstūraini — cik augsti, tik gari. Knābja formas dēļ vienu no tiem (Pacifikas baltpaura strupiķi) krievu valodā trāpīgi sauc par cirvīti. Ir arī Pacifikas melnpaura strupiķis. Tie abi dzīvo Klusā okeāna ziemeļu daļā. Atlantijas okeāna ziemeļu daļā dzīvo Atlan-

lijas strupiķis (strupā knābja dēļ ari krieviski sauc par strupiķi). Tam pamatkrāsa parastā — virspuse tumša, apakšpuse balta. Knābis divkrāsains: gals sarkans, ar šķērsrievām, pamatdaļa pelēka, no galvas to norobežo dzeltens valnitis, bet zem valnīša knābja kaktiņos oranžs plankums. Ari kājas oranžas. Kopš pagājušā gadsimta Atlantijas strupiķu skaits stipri samazinājies. Vienīgā lielā kolonija Padomju Savienībā ir Murmanskas piekrastē — aptuveni 20 tūkstoši pāru. Šie putni perē garās (1—3 m) alās, kuras paši rok kūdra vai augsnē. Putnu tirgos tie tāpēc ieņem augšējo stāvu— vietas uz klintīm, kas piemērotas alu rakšanai.

Degunragalkam uz virsknābja pamata ir ragveida izaugums. Papagaiļalkam virsknābis kumpains, apakšknābis lokveidā saliekts uz augšu. Lielajam alkani knābis melns, ar baltu šķērsjoslu, virsknābja gals nedaudz āķveidīgi noliekts. Kairām, puskairām un svilpējalkiem knābis garš, slaids, «normāls», bet alkiem parasti gan slaids, toties paīss. Lielajam pusalkam uz pieres pie knābja ir uz priekšu saliekts, cekulveidīgs melnu spalvu pušķis.

Arktikas svilpējalks ir plaši izplatīts un parasts cirkum- polārs putns. Latvijā tas ir vai nu malduviesis, vai ļoti rets caurceļotājs. Balss tam, tāpat kā citām svilpējalku sugām jeb čistikiem, ir svilpojoša. Bez šīs sugas zināmas vēl divas citas, kas dzīvo Klusa okeāna ziemeļdaļā vai tā perifērijas jūrās: Ziemeļpacifikas un Rietumpacifikas svilpējalks.

Izmirušo, precīzāk, iznīcināto, bezspārnu alku esam jau pieminējuši.

NELIELA NODAĻA

PAR NAKTSDARBOŅIEM

Diezin vai Latvijā būs kāds pieaudzis cilvēks, kas nezina, ka ir tādi putni kā pūces un ūpji. Taču vai daudz būs tādu, kas šos putnus paši ir redzējuši un pavērojuši? Laikam gan ne, jo pūčveidlgie ir darbīgi galvenokārt nakti un krēslā. Ja kādreiz tie aktīvi darbojas dienā, tad attiecīgās sugas vismaz Latvijā ir ļoti retas. Tāpēc tos sauc arī par nakts plēsējputniem pretstatā dienas plēsēj- putniem jeb piekūnveidīgajiem. Nerunājot par speciālistiem ornitologiem, kas pēti pūčveidigos putnus, kaut cik regulāri dabā tos dabū redzēt tikai mežu dienesta darbi

nieki, jo pūčveidlgie dzīvo galvenokārt mežos un mežainos apvidos. Un galu galā Latvijā šodien nav nekas liels redzams, jo pūčveidīgie kļūst reti un pie mums konstatētas tikai 13 no pasaulē sastopamajām 146 sugām.

īsumā ziņas par Latvijas pūčveidīgajiem ir šādas. Parastākā suga ir meža pūce, kas perē mežos un parkos, retāk ēkās, pat Rīgā. Samērā bieži perē ausainā pūce. Reti perētāji ir apogi (māju un bikšainais), parastais ūpis, purvu pūce, Eirāzijas apodziņš, garasles pūce, parastā plīvurpūce. Varbūt perē arī ziemeļu pūce. Baltā un svītrainā pūce sastopamas tikai ziemā. Tikai vienreiz kā malduviesis novērota Eirāzijas auspūcīte, Visas sugas pie mums ir valsts aizsardzībā.

Pūčveidīgie ir plēsīgi putni, kas pārtiek no sauszemes mugurkaulniekiem un lieliem kukaiņiem. Dažas sugas seklūdenī ķer zivis vai lielus vēžveidīgos. Pūčveidigo aprakstos tiek uzsvērts, ka tie kritušus dzīvniekus neēd. Medījumu parasti norij veselu; tā kā kaulus tie gandrīz nesagremo un matus un spalvas ari ne, tad barības nesagremotās sastāvdaļas tiek atrītas tā saukto atriju veidā. Pūčveidigo barības pētniekiem atrijas ir «zelta bedre», jo pēc tām gluži labi var pateikt, ar ko šie putni barojas konkrētajos apstākļos. Ziņas par pūčveidigo barību liecina, ka tie ir derīgi un tāpēc saudzējami un aizsargājami putni, jo apēd daudz kaitīgu dzīvnieku (ķer galvenokārt peļveidīgos grauzējus). Derīgus dzīvniekus gandrīz neaiztiek, vienīgi šad tad noēd kādu sīku dziedātājputnu.

Vispārīgai informācijai vēl var piebilst, ka pūčveidīgajiem ir lielas acis, kas patiesībā skatās tikai uz priekšu. Ja pūcei uzmanīgāk jāapskata apkārtne, tā spiesta grozīt galvu. Labā redze un dzirde ļauj pūčveidīgajiem teicami orientēties un atrast medījumu tumsā, it īpaši vēl tādēļ, ka mīkstā apspalvojuma dēļ to lidojums ir kluss. Pūčveidīgie ir kosmopolīti, viņu nav nelielās okeāna salās un Antarktīdā. Ari vairākas lielas ģintis ir kosmopolītiskas, piemēram, ūpji, apodziņi, auspūcītes (pēdējo nav Austrālijā).

Pūču dzimtā ir 134 sugas. Vienas no lielākajām pūcēm ir ūpji. Zināmas 11 ūpju sugas. Latvijā un Padomju Savienībā dzivo tikai parastais ūpis. Tā garums 62—72 cm, spārnu plētums 1,5—1,8 m, masa 2,1—3,2 kg. Apspalvojums pelēkbrūns līdz dzeltenbrūns, ar tumšiem raibumiem. Latvijā ūpis ir parets, perē 20—30 pāri.

Interesanti atzīmēt zināmu barības specializāciju pie Engures ezera, kur ligzdošanas periodā ūpji medījuši galvenokārt lielos ķīrus. Var jau būt, ka to nemaz nevar saukt par specializāciju, jo ūpji tur ķēruši putnus, kuru bija visvairāk un kuri tāpēc viegli pieejami. Vispārējais areāls plašs, palearktisks. Latvija tas ir nometnieks.

Jaunajā pasaulē savukārt plaši izplatīts Amerikas ūpis. Ūpjiem un zivjūpjiem uz galvas virs acīm ir spalvu pušķi, kurus nezin kādēļ sauc par austiņām, drīzāk tās būtu garas, spurainas uzacis.

Vislielākā pūce ir Austrumāzijas zivjūpis. Padomju Savienībā tas sastopams uz ziemeļiem līdz Ohotskas jūrai. Tā spārnu plētums ir 2 metri. Zivjūpju ģinti ir vēl trīs citas sugas. Zivjūpjiem atšķirībā no gandrīz visiem pārējiem pūčveidīgajiem kājas nav apspalvotas līdz pirkstiem. Ar tādām kājām vieglāk ķert zivis. Visas četras sugas ir Āzijas vai Malajas arhipelāga iemītnieces. Āfrikā sastopamās trīs zivjpūču sugas bez zivīm ķer ari sauszemes mugurkaulniekus.

Šim lielajām pūcēm samērā tuvas radinieces ir baltā pūce un svītrainā pūce. Baltā pūce ari ir liels putns — spārnu plētums 1,5—1,6 m. Tā ir skaisti balta, ar brūniem raibumiem. Cirkuinpolārs putns, kas ļoti raksturīgs arktiskajai un subarktiskajai zonai. Pārtiek galvenokārt no lemingiem. Atkarībā no dzīves apstākļiem ziemā aizklejo vairāk vai mazāk tālu uz dienvidiem, tātad nedodas regulārās ziemošanas migrācijās. Latvijā ir rets ziemasviesis. Aktīva dienā.

Svītrainā pūce ir vidēji liela — spārnu plētums 70—80 cm. Nosaukums radies no tā, ka vēderpuse ir šķērssvītrota. Tā ir raksturīga Eirāzijas un Ziemeļamerikas taigas iemītniece. Pārtiek no lemingiem un citiem sīkākiem grauzējiem, taču ķer arī putnus. Medī dienā, tomčr ne dienas vidū, bet rītos agri un pievakarē.

Mazākās pūcītes ir apodziņi. To garums 12—25 cm. Tipisķo apodziņu ģintī (Glav.cidium) ir 13 sugas. Tie ir galvenokārt amerikāņi (6 sugas), bet dzīvo ari Āfrikā un Āzijā. Eiropā sastopams tikai Eirāzijas apodziņš, kas, kā rāda nosaukums, izplatīts visā Eirāzijā. Priekšstatu par tā lielumu dod šādi skaitļi: garums 15—17,5 cm, spārnu plētums 35—39 cm, masa 55—80 g. Apodziņi mitinās galvenokārt vecos skujukoku mežos. Latvijā tie ligzdo reti.

Sīkulltis starp pūčveidīgajiem ir kaktusu apodziņš, kura garums tikai 12—14 cm. Tas ir tuksnešainu vietu iemītnieks ASV dienvidos un Meksikā. Nosaukums cēlies no tā, ka putns bioloģiski saistīts ar lieliem stabveida kaktusiem: perē kaktusa dobumos, kurus visbiežāk izkaluši dzeni. Niecīgā auguma dēļ pārtiek tikai no kukaiņiem.

Ja ir apodziņi, tad jābūt ari apogiem. Latviešu valodā gan ir tā neērtība, ka par apogiem sauc putnus, kas pieder pie dažādām apakšdzimtām.

Apodziņiem radniecīgāks ir māju apogs. Tā plašais areāls ietver lielu daļu Eirāzijas un Āfrikas. Apogs apdzīvo galvenokārt atklātu apvidu, perē dažadās slēptuvēs, arī alās un ēkās. Ligzdas parastajā nozīmē tas neierīko. Vienā ģintī ar to ir Indijas apogs, kas atšķirībā no saviem tuvākajiem brāļiem dzīvo biezos mežos.

Tikko minētajiem apogiem tuva radiniece ir alupūce, kas perē tikai alās. Parasti tā izmanto citu dzīvnieku alas, reizēm pat, ja tās ir apdzīvotas. Ja alu trūkst, tā rok pati. Interesanti, ka kukaiņu medībās tā dažkārt dodas kājām. Izplatīta no Kanādas līdz Ugunszemei.

Auspūcltes reizēm tiek dēvētas par miniatūrūpjiem, jo ir tuvu radniecīgas ūpjiem. Pūčveidigo ietvaros tās ir nelieli putni — ķermeņa garums 15—30 cm. Vispār tās ir diezgan slaidas, graciozas, ar gariem, šauriem spārniem. Par auspūcltēm tās godā tāpēc, ka virs katras acs atrodas spalvu pušķis—«austiņas». Auspūcltes ir paslinkas, tāpat kā daudzas pūces, jo ligzdas neveido, olas vienkārši dēj uz grunts alās, dobumos, reizēm vecās citu putnu ligzdās. Pārliek galvenokārt no kukaiņiem. Auspūcīšu ir aptuveni 40 sugas, kas sastopamas galvenokārt tropos un subtropos. Padomju Savienībā četras sugas — Eirāzijas, Austrumāzijas, tuksneša un apkakles auspūcīte. Cik zināms, Latvijā aiz pārskatīšanās tikai vienreiz ieklīdusi Eirāzijas auspūcīte. Sai sugai tātad ir plašs areāls, turpretī lielākajai sugai — Filipīnu jeb lielajai auspūcītei —, tieši otrādi, tas ir ļoti niecīgs — tikai divas salas Filipīnu arhipelāgā. Droši vien ļotļ piemīlīga izskatās baltsejas auspūcīte, kas apmetusies Āfrikā.

Pūču apakšdzimtā plašākā ir tipisko pūču ģints (Strix). Tajā ir 12 sugas, no kurām trīs sastopamas Latvijā. Meža pūce ir plaši izplatīta Eiropā, Ziemeļāfrikā un lielā Āzijas daļā. Visumā tā ir līdzenumu putns, bet areāla dienviddaļā mitinās arī kalnos. Meža pūce ir samērā liela—spārnu plētums 90—105 cm. Mātītes, kā jau pūcēm parasti, lielākas nekā tēviņi. Meža pūce pārtiek galvenokārt no pelveidīgajiem grauzējiem, papildus vēl no putniem, čūskām, vardēm un kukaiņiem. Eirāzijas, un Ziemeļamerikas ziemeļu rajonos plaši izplatīta ziemeļu pūce. Tā ir ģints vislielākā suga — spārnu plētums 130—140 cm. Ligzdošanas periodā tā medī dienā. Garastes pūce pēc lieluma ir vidū starp abām tikko minētajām sugām. Ta dzīvo Eirāzijas taigā.

Purvu un ausainā pūce pieder pie citas ģints (As/oJ.Arī tās ir samērā lieli putni ar spārnu plētumu 85—110 cm (pirmajai) un 86—100 cm (otrajai).Purvu pūces nosaukums faktiski ir maldinošs, jo tā perē atklātās vietās no tundras līdz stepei. Atšķirībā no citām pūcēm ligzdas ierīko uz zemes. Areāla ziemeļos perējošie putni ziemot aizceļo uz dienvidiem, citās areāla daļās perējošie ir vai nu ceļotāji, vai klejotāji. Ausainajai pūcei ir uzkrītoši garas, izslējušās uzacis(«austiņas»). Tā ligzdo mežos parasti vecās citu putnu ligzdās, reti koku dobumos, izņēmuma veidā uz zemes. Atšķirībā no citām pūcēm ziemošanas migrāciju laikā un ziemošanas vietās parasti apvienojas grupās vai pat nelielos baros.

No iepriekšējiem piemēriem varētu likties, ka pūces dzīvo tikai ziemeļu puslodes ziemeļu un mērenajā joslā. Taču tās kuplina arī Dienvidamerikas un Āfrikas ekvatoriālās daļas (uz dienvidiem no Sahāras) faunu. Par piemēru var minēt divas Āfrikā plaši izplatītas sugas — Āfrikas meža pūci un Āfrikas purvu pūci.

Bikšainajam apogam ir tas gods noslēgt pārskatu par pūču apakšdziintu un vienlaikus arī par visu pūču dzimtu. Bikses — tās ir viņa līdz pat nagiem apspalvotās kājas. Šis apogs ir neliels, pelēkbrūns putns ar baltiem plankumiem; vēderpuse balta, ar brūnu ornamentu. Tas dzīvo skujkoku mežos līdzenumos un kalnos Eirāzijā un Ziemeļamerikā. Bikšainais apogs ir nometnieks, retāk klaiņojošs putns. Protams, pilnīgi apspalvotās kājas nav viņa vienīgā spilgtākā īpatnība. Otrā ir tā, ka ziemeļos viņš medī dienā, bet areāla dienvidu daļā — naktī.

Pllvurpūču dzimtas putniem ir ļoti raksturīgs sejas apspalvojums: ap katru aci aug stīvas, vainagveidā novietotas spalviņas, kas veido sirdsveidīgu laukumu un atgādina plīvuru. Tie ir vidēji lieli (garums 33—39 cm), slaidi putni, kas dzīvo dažādos biotopos. Dzimta nav liela — divas ģintis, divpadsmit, sugas. Pllvurpūču pārstāvji sastopami visos kontinentos, izņemot, protams, Antarktīdu. Padomju Savienībā tās plaši izplatītas (izņemot Sibīriju), bet Latvijā tikai retumis kā ziemotāja novērota parastā plīvurpūce. Tiesa, ir zināmi divi ligzdošanas gadījumi. So pllvurpūču sugu par parasto sauc pilnīgi pamatoti, jo tās areāls ir tikpat plašs kā visai dzimtai — sastopama visos vispār apdzīvojamos kontinentos. Ligzdo koku dobumos un vecās ēkās. Pārtiek no sīkākiem sauszemes mugurkaulniekiem, galvenokārt no peļveidigajiem grauzējiem un ciršļiem. Ļoti mainīga suga — aprakstītas 38 pasugas.

DAŽAS LATVIJA VAJI PĀRSTĀVĒTAS KĀRTAS

Tās ir baložveidīgie, dzegužveidīgie, lēļveidlgie un svlrveidlgie — putnu kārtas, kurās pasaules mērogā ir daudz sugu (attiecīgi 322, 149, 103, 424), bet kuras Latvijā pārstāv niecīgs sugu skaits (attiecīgi 6, 1, 1, 1). Izskaitļojot uzzinām, ka no šīm četrām kārtām Latvijā sastopamas tikai 0,9% sugu.

Baložveidīgie

No baložveidlgo trim dzimtām plašākā ir baložu dzimta (303 sugas). Tajā savukārt plašākā ģints (52 sugas) ir tipiskie baloži (CoIumba).Tatu no tās gandrīz neatpaliek cita gigantiska ģints — augļūbeles (Plilinopus, 49 sugas). Tipiskie augļbaloži (Ducula, 36 sugas) tālu atpaliek un vairs nekādi nevar piedalīties sacensībā par plašāko baložveidīgo ģinti. No tādas sacensības viedokļa pašas par sevi lielās ģintis papagaiļbaloži (Treron, 23 sugas), vistbaloži (Gallicolumba, 18 sugas) un ūbeles (Slreptope- lia, 17 sugas) nav nopietni ņemamas.

Latvijā sastopamas trīs baložu sugas. Mūsu priekšstati par baložiem, par to izskatu un lielumu, vispirms un galvenokārt attiecas uz tiem baložiem, kuri plaši izplatīti Latvijas pilsētās, kurus mēs redzam tur ik dienas un kurus sauc par māju baložiem. Mazliet paradoksāli, bet nav visai skaidrs, kas tie īsti ir un kā tie pie mums uzradušies. Skaidri ir divi pamatfakti — māju balodis nav Latvijas vietējās faunas pārstāvis, tas nav patstāvīga suga, bet ir klinšu baloža paveids.

Klinšu balodis ir zilganpelēks, «baložkrāsas» putns. Tā areāls aptver Af rikas ziemeļu daļu un Eirāzijā sniedzas no Īrijas līdz Indijai un caur Vidusāziju un Mongoliju līdz Ziemeļķlnai. Klinšu balodis perē kolonijās stāvās klintis — plaisās, iedobumos, uz izciļņiem. Dējumā ir divas baltas olas, kuras vecāki perē pārmaiņus. Jaunie balodēni dzīves pirmajās dienās pārtiek no vecāku guzas sekrēta, ko uztver ar knābīšiem vecāku plaši atplestajās mutēs. Pēc pāris dienām papildus putrveida guzas sekrētam viņi saņem vecāku guzās izmērcētus graudus.

Klinšu baloža pieradināšana, respektīvi, māju baloža veidošana, sākās pirms aptuveni pieciem gadu tūkstošiem Ēģiptē un Centrālāzijā. Tagad izaudzēts jau simtiem šķirņu. Un kādas tikai tās nav krāsas un ķermeņa formas ziņā! Diemžēl autoram jāapbēdina tie, kas vēlētos precīzas ziņas par šķirņu skaitu — tādu ziņu nav, jo nevienā katalogā nav uzskaitītas visas baložkopības vēsturē izveidotās šķirnes, turklāt daudzi audzētāji darbojas tikai sava prieka dēļ un nemaz necenšas savas jaunšķirnes oficiāli reģistrēt. Kurā gan katalogā, teiksim, var atrast ziņas par tām 60 šķirnēm, kas bijušas pazīstamas pirms divarpus gadu tūkstošiem senajā Persijā! Baložu šķirnes sīkāk te neaplūkosim, gluži labu priekšstatu par tām var iegūt no Paula Rumana grāmatas «Mājas baloži» (R., 1982). Var piebilst vienīgi to, ka baložu audzētāji nekad nav centušies izaudzēt dējējbaložus, lai iegūtu olu produkciju. Baložu audzēšanas pamatvirzieni: līdzās jau senatnē pazīstamajiem pasta baložiem ir sporta baloži, lidotājbaloži, gaļas baloži (masa līdz 1,2 kg) un dekoratīvie baloži. Diemžēl dekoratīvie baloži reizēm vairs nebūt nav īpaši krāšņi, bet izskatās gandrīz kroplīgi, groteski un drīzāk liecina par selekcionāra iegribu izaudzēt kaut ko neparastu, lai varētu padižoties un, protams, izdevīgā gadījumā ari gūt ienākumus ar jaunās šķirnes putnu pārdošanu. Piemēra pēc var minēt dažus ekstrēmi izveidotus, pārspīlētus un tāpēc gandrīz vai neestētiska izskata guzba- ložus vai pāvbaložus.

Sīkāk te neaplūkosim arī pasta baložu apbrīnojamo spēju orientēties pilnīgi svešā apvidū un spēju gandrīz vai neticami ātri atgriezties savā mājvietā. To lidojuma ātrums var būt 130—150 km stundā. Kā viņi atrod ceļu mājup no tām tālajām vietām, kur viņus aizved pildīt «dienesta pienākumus», vēl tagad nav gluži skaidrs.

Latvijā un citur Padomju Savienībā, kā ari Rietumeiropā lielajās pilsētās dažkārt milzīgā daudzumā sastopamie māju baloži nav ne īsti savvaļas, ne māju putni. Tie nav tipiski klinšu baloži, kas ieviesušies apdzīvotajās vietās un apmainījuši klintis pret ēkām. Tie nav arī tipiski mājputni, kas pilnīgi atkarīgi no cilvēka. Īstenībā tie ir domesticēti klinšu baloži, kas atgriezušies brīvībā un dzīvo pilsētās kā pussavvaļas putni. Nav zināms, kad māju baloži parādījušies Latvijā, bet mūsu gadsimta sākumā tie jau bijuši Rīgā un citās pilsētās. Tagad tie sastopami arī nelielās apdzīvotās vietās, reizēm pat viensētās, taču pielāgoties savvaļas dzīvei mežos vai stāvās nogāzēs upju krastos tie tomēr nevar, jo nespēj ziemā sameklēt mežā barību.

Liels māju baložu daudzums apdzīvotās vietās nav vēlams, jo, pirmkārt, kur daudz baložu, tur vienmēr netīrs, otrkārt, baloži var glabāt un izplatīt grūtu cilvēku slimību ornitozi, treškārt, vietās ar dzīvu satiksmi tie nereti, it īpaši ziemā, izraisa avārijas. So iemeslu dēļ Rietumeiro- ; pas lielajās pilsētās attiecīgās iestādes spiestas nodarbo- : ties ar māju baložu apkarošanu.

Parastākā vietējo baložu suga Latvijā gan perēšanas, gan caurceļošanas laikā ir lauku balodis. Tas ligzdo mežos klajumu tuvumā, kā arī parkos un vecos dārzos. Ligzdu balodis ierīko uz zariem, bet baroties lido uz tīrumiem un citām atklātām vietām. Pārtiek no dažādu augu, t. sk. labību sēklām, knābā arī ogas. Tā kā lauku balodis ir samērā liels (masa 420—620 g) un tā gaļai, kā mēdz teikt, ir labas kulinārās īpašības, tas jau izsenis ir iecienīts medību putns. Tomēr lauku baložu skaits vairs nav tik liels, lai tas būtu vismaz kaut cik nozīmīgs sporta medību objekts. Latvijā tā medības ir aizliegtas.

Meža balodis ir mazāks, apmēram māju baloža lielumā, un Latvijā tas ir retāks. Sis balodis dzīvo dažādos mežos, bet mīļāki tam ir veci lapukoku meži, jo tajos var ātrāk sameklēt piemērotu dobumu ligzdošanai.

Padomju Savienībā ir vēl trīs citas baložu sugas. Tās visas ir Āzijas putni. Klintāju balodis ir ļoti līdzīgs klinšu balodim pēc izskata un dzīvesveida, bet atšķiras galvenokārt ar apspalvojuma krāsas detaļām (gaišāki pelēkzils, aste ar baltu šķērsjoslu). Klintāju balodis sastopams Āzijas vidienes kalnos uz austrumiem līdz Japāņu jūrai. Pārējie ir baltkrūšu un brūnmuguras balodis.

Sārtais balodis ir viena no tām sugām, kas atrodas uz izmiršanas robežas. Sastopams vienīgi Maurīcijas salā,

kur septiņdesmito gadu sākumā bija saglabājušies tikai 33 putni. Tie ir slaidi, garkaklaini un garastaini putni ar sarkanbrūnu apspalvojumu un sārtu zaigojumu uz kakla un krūtīm. Džeralds Darels savā grāmatā «Noenkurotais šķirsts» (R., 1981) atzīst, ka tie ir «neapšaubāmi skaisti baloži». Tā kā tie ir bojāejas priekšvakarā, tie noteikti jāglābj. Diemžēl Dž. Darels nav pateicis, vai ir kādas reālas cerības šo skaistuli saglabāt, viņš tikai aprakstījis viena putna sagūstīšanu. Tomēr ir vērts minēto grāmatu izlasīt, jo tajā vispusīgi aplūkotas izmirstošo sugu glābšanas problēmas un praktiskās iespējas.

Obeles līdz pat sešdesmitajiem gadiem Latvijā pārstāvēja tikai parastā ūbele. Pēc izskata tā ir līdzīga baložiem, tikai mazāka un slaidāka. Dzīvo Eiropā, Ziemeļāfrikā un uz austrumiem līdz Vidusāzijai. Mitinās galvenokārt lapu- koku mežos, bet areāla ziemeļu daļā ari skujukoku mežos un dienvidu daļā parkos un dārzos. Ligzdu būvē koku zaros, bet tikpat pavirši kā lauku balodis — skatoties no apakšas, caur trūcīgo ligzdas pamatni var saredzēt olas. Obele izplatīta visā Latvijā, bet nevienmērīgi.

Gredzena ūbele Latvijā agrāk nebija sastopama. Acīmredzot tā ieceļojusi jau piecdesmitajos gados, tomēr pirmoreiz droši konstatēta 1962. gadā uzreiz trīs vietās. Tagad tā sastopama visā mūsu republikā, lai gan ne sevišķi bieži. To raksturo melna gredzenveida josla kakla mugurpusē. Gredzena ūbele ir viens no tiem nedaudzajiem putniem, kas īsā laikā radikāli paplašinājis savu areālu — šī suga pusgadsimtā ir iekarojusi gandrīz visu Eiropu. Vēl var piebilst, ka sugas, kas strauji paplašina savu areālu, sauc par ekspansijas sugām. Šīs ūbeles ekspansija īsumā ir šāda. Tās īstenā dzimtene ir rajons no Dienvidķīnas līdz Indijai. 16. gadsimtā tā nokļuvusi Mazāzijā, t.i., Turcijā, kur pilsētu un ciematu dārzos labi iedzīvojās, jo turki pret šo piemīlīgo putnu izturējās labvēlīgi. No Turcijas sākās ūbeles uzvaras gājiens pa Eiropu, tāpēc vācu valodā to sauc par turku balodi. Īsi pirms Pirmā pasaules kara tā jau bija nostiprinājusies Balkānos, 1930. gadā nonāca Ungārijā, 1943. gadā Vīnē. Ceļā uz rietumiem tā 1949. gadā ieradās Holandē, 1955. gadā Anglijā, 1964. gadā pat Islandē. Ceļā uz ziemeļiem gredzena ūbele nemanīta bija izgājusi cauri visai Baltijai, jau 1953. gadā tā pirmoreiz tika novērota Somijā. Un tikai pēc tam, 1957. gadā, tā tika konstatēta Igaunijā un 1962. gadā — Latvijā. Eirāzijas pretējā nomalē tā ieviesusies

Japānā un no turienes reizēm ielido Habarovslcas novadā.

Bez šīm abām sugām Padomju Savienībā perē vēljdivas citas ūbeles: gandrīz visā Āzijā plaši izplatītā Āzijas ūbele un pie mums Vidusāzijā un Kazahijā sastopamā Afroāzijas ūbele, kas savu areālu aktīvi paplašina uz ziemeļiem. Vēl viena suga — Dienvidāzijas ūbele — Padomju Savienībā tikai ielido.

Kā redzējām, gredzena ūbele ir plaši izplatījusies, turpretī pavisam citāds liktenis bijis ceļotājbalodim, kurš šodien vairs neeksistē. Ir gandrīz neaptverami, kā varēja pilnīgi izzust suga, kuras indivīdu skaits vēl pirms simt gadiem Ziemeļamerikā bija rēķināms vairākos miljardos. Ceļotājbaloža bojāejas pirmcēlonis ir bijis tā nesaudzīgās medības, jo medniekiem nevajadzēja daudz pūlēties — ceļotājbalodis perēja kokos milzīgās kolonijās un arī migrēja lielos baros. Nākamo triecienu tā eksistencei deva mežu izciršana un prērijas uzaršana, jo tas nozīmēja perēšanas un barošanās vietu zaudēšanu. Iespējams, liela nozīme bijusi arī tam, ka ceļotājbalodis kā tipisks bara putns pēc populācijas izretināšanās vairs nav spējis normāli perēt (zudusi bara stimulējošā ietekme) un izdzīvot saskarē ar ienaidniekiem un konkurentiem. Varbūt viņam uzbrukusi arī kāda slimība. Vai nu tā, vai citādi, neapstrīdams ir fakts, ka šodien šī suga redzama tikai muzejos. Pēdējais ceļotājbalodis dabā iegūts 1899. gadā. Pēc nedrošām ziņām, daži baloži redzēti līdz 1907. gadam, bet sugas pēdējais pārstāvis nobeidzies 1914. gadā Cinci- nati zooloģiskajā dārzā.

Vēdekļbalodis un tā tuvākais radinieks vainagbalodis ir vislielākie baložveidīgie. To garums sasniedz 75 cm, ieskaitot 20 cm garo asti. Uz dzīvi tie apmetušies tropiskajos mežos Jaungvinejā un tai tuvējās salās. Sī baloža galvu rotā milzīgs vēdekļveidā sakārtotu spalvu cekuls. Dienā putns uzturas uz zemes, barojoties ar nokritušiem augļiem, bet nakšņo kokos, kur, pārāk necenšoties, sameistaro ligzdu. No cilvēka viedokļa tā ir visai pavirši būvēta, tomēr savu uzdevumu — kalpot perēšanai — pilda sekmīgi, jo slikto ligzdu dēļ ne šai, ne kādai citai' baložu sugai iznīcība nedraud.

Pepagaiļbaloži ir galvenokārt Malajas arhipelāga un Dienvidaustrumu Āzijas iemītnieki. Tikai viena suga — olivzaļais papagaiļbalodis — izplatījusies tik tālu uz ziemeļiem kā Japāna, no kurienes retumis ieklīst

Padomju Savienībā. Tā mugurpuse ir olīvzaļa, rīkles un guzas apvidus dzeltens, vēders balts. Visiem papagaiļbalo- žiem ir raibs apspalvojums spilgtās un dzīvespriecīgās krāsās, no kā ari tēlies viņu nosaukums. Lai par tiem radītu skaidrāku priekšstatu, paraksturosim vienu no nedaudzajām sugām, kas dzīvo Āfrikā,— krāšņo papa- gaiļbalocli. Tā ķermeņa priekšdaļa un mugurpuse ir pelēk- zaļa līdz olīvzaļa, krūtis spilgti dzeltenas, sāni olīvpelēki, vēders bāli oranžs, spārnu mala sārtdzeltena.

Malajas arhipelāgs ir izplates centrs vēl kādai citai krāšņu, raibkrāsainu baložu grupai — augļbaložiem. Tie pārtiek no sulīgiem augļiem. Reizēm tos nodala īpašā apakšdzimtā vai pat patstāvīgā dzimtā. To nosaukumi jau paši par sevi ir visai informatīvi, piemēram, zaļzaigojo- šais, rudvēdera, Jaunzēlandes un Mikronēzijas augļbalo- dis, krāšņā un pundura augļūbele.

Ārkārtīgi īpatnējs ir zobknābjbalodis. Tā knābis atgādina slaidu papagaiļa knābi, un ari tā funkcijas ir līdzīgas — ar to balodis cietas sēklas nevis saknābā, bet gan saspiež un sadragā kā riekstu standziņās. Uz apakšknābja pie tā gala ir raga zobi, kas palīdz sasmalcināt mīkstus, gaļīgus augļus, kurus balodis bieži pietur ar kāju kā papagaiļi. Tāpēc nav jābrīnās par ierosinājumu šo balodi izdalīt īpašā dzimtā. Tādu priekšlikumu gan var uzlūkot par nepamatotu, jo tiek pārspīlēta šīs sugas īpatnību nozīme sistemātikā.

Neviens gan nekad nav īpaši šaubījies par to, ka smilširbes un smilšvistiņas izdalāmas patstāvīgā balož- veidīgo dzimtā. Tā ir smilširbju dzimta — neliela, ar 16 sugām divās ģintīs. Tās visas ir sausu, atklātu vietu — tuksnešu un pustuksnešu — apdzīvotājas, tāpēc parasti ir «tuksneša krāsā»— iedzeltenas, smilškrāsā, oranžas. Sastopamas tikai Vecajā pasaulē.

Padomju Savienībā dzīvo 5 sugas, Latvijā retumis ielido parastā smilšvistiņa. Parasti tas notiek laikā, kad smilšvistiņas masveidīgi izlido ārpus perēšanas areāla, kas atrodas starp Volgas lejteci un Aizbaikālu. Literatūrā uzsvērts, ka neperiodiskas masu migrācijas ārpus perēšanas areāla ir parastās smilšvistiņas bioloģiska īpatnība. Virzienā uz rietumiem tādas migrācijas aizsniedz Atlantijas okeānu. Laikā starp 1859. un 1944. gadu tādas bijušas 16 reizes, turklāt sevišķi masveidīgi izlidojumi bijuši 1863. un 1888. gadā. Sājos u. c. gados smilšvistiņas novērotas Latvijā. Izlidojumi uz austrumiem notiek aptuveni divreiz retāk un sniedzas līdz Piejūras novadam. Otra suga dzīvo Tibetā līdz pat 5,7 km augstumam virs jūras līmeņa, bet Padomju Savienībā — Pamira.

Padomju Savienībā perē divas smilširbju sugas — balt- vēdera un melnvēdera. Tam abām ir aptuveni vienādi areāli — no Rietumeiropas un Ziemelāl rikas līdz Vidusāzijai. Tuksneša smilširbe izplatīta no Ziemeļāf rikas līdz Rietumindijai, Padomju Savienība tikai vienreiz novērota pie Amudarjas.

Smilširbes un smilšvistiņas ir medību putni. Vērtīgākā ir melnvēdera smilširbe, jo tai ir lielāka masa (410—550 g). Taču visu Padomju Savienībā sastopamo sugu daudzums ir stipri samazinājies, tāpēc vairāk jādomā nevis par medībām, bet par to aizsardzību.

Tibetas smilšvistiņa un Āzijas augstkalnos dzīvojošais baltkrūšu balodis ir ierakstīti PSRS Sarkanajā grāmatā, j

Dzegužveidīgie

Dzegužveidīgie ir vidēji lieli putni, zvirbuļa lidz vārnas lielumā. Tie iedalās divās dzimtās, kas ir tik atšķirīgas, ka tās katru ievieto savā apakškārtā.

Dzegužu dzimta ar savam 38 ģintīm un 130 sugām ir absolūti dominējošā kārtas ietvaros. Vairākums dzimtas pārstāvju ir dendrofili putni, t.i., tādi, kas «mīl» kokaugus, respektīvi, ir saistīti ar tiem. Tiešām, šo sugu vairākums praktiski visu dzīvi pavada kokos un krūmos, uz zemes tikpat kā nenolaižoties. Vienīgi dažas sugas samierinājušās ar dzīvi uz zemes, kur ierīko arī ligzdas. Vairak nekā puse sugu ir monogāmas. Vairošanās periodā tās noformējas pastāvīgos pāros. Tās pašas veido ligzdas, pašas perē un baro savus mazuļus. Citas sugas, kopskaitā 50, ir poligāmas. Tām raksturīgs ligzdošanas parazītisms. Tipiskajos gadījumos tās pašas nedz rīko ligzdas, nedz perē, nedz rūpējas par pēcnācējiem.

No teiktā izriet, ka ne visas dzeguzes dzīvo uz citu rēķina. Īstenībā no neparazitārā dzīvesveida uz tipiski parazītisko ir visādās pārejas. Anidzeguzes, piemērāmi pašas veido ligzdu un pašas parasti perē, bet dažreiz iedēj olas citās savas sugas putnu ligzdās. Dažas lietusdzeguzes rīkojas lidzīgi, bet kāda cita lietusdzeguze pati ligzdu vairs nevij un iedēj olas svešā ligzdā, tomēr pati tās pere un baro savus dzeguzēnus. Krāšņdzeguzes dēj olas dažādu sīku graudēdāju putniņu ligzdās; tic dzeguzēnus izperē un ligzdā baro, bet ligzdu atstājušos jaunuļus īstie vecāki piebaro. Un, beidzot, daudzu sugu dzeguzes rūpējas tikai par savu olu iedēšanu citu putnu, galvenokārt zvirbuļveidīgo, ligzdās, bet visas tālākās rūpes atstāj audžuvecāku ziņā. Pie šiem tipiskajiem ligzdošanas parazītiem pieder Latvijā sastopamā dzeguze.

Dzegužu parazītisms kā bioloģiska parādība ir ļoti interesants. Tāpēc tas ir diezgan sīki izpētīts.

Parazītisko dzegužu olas ir ļoti mazas salīdzinājumā ar pašas dzeguzes ķermeni. Tās tiek ievietotas tādu putnu ligzdās, kuru olas ir aptuveni dzeguzes olas lielumā. Parasti dzeguzes savas olas ievieto ligzdās ar nepilnu dējumu; tikai retumis ola tiek pievienota pilnam dējumam, bet tad parasti olai tiek atbrīvota vieta, izmetot no saimniekputna ligzdas vienu vai dažas tā olas. Vienas dzeguzes katrā piemērotā ligzdā ievieto vairākas olas, citas — tikai vienu. Dažas dzeguzes dēj olu tieši saimniekputna ligzda, citas izdēj olu uz zemes un tad knābī aiznes to iepriekš nolūkotā ligzdā. Parazītiskās dzeguzes pavisam izdēj 10—25 olas. Šo dzegužu olas vienmēr tiek izperētas ātrāk nekā saimniekputna olas, parasti nepilnās divās nedēļās. Daudzu sugu dzeguzēni attīstās reizē ar saimniekputna mazuļiem, bet dažu sugu dzeguzēni audžuvecāku olas vai izšķīlušos putnēnus izgrūž no ligzdas. Dzeguzēniem pie svešajiem putniem izdodas izdzīvot it īpaši tādēļ, ka viņi apmāna savus audžuvecākus — daudzu sugu dzeguzēni ir līdzīgi audžuvecāku mazuļiem pēc izskata un pat pēc balss.

Par dzegužu dzimtu kopumā vēl var sniegt šādas ziņas. Dzeguzes pārtiek galvenokārt no kukaiņiem — kā pieaugušiem, tā kāpuriem. Dažas, galvenokārt tropiskās sugas, ēd putnu olas un mazuļus, kā ari sīkus sauszemes mugurkaulniekus (vardes, ķirzaciņas, peles). Dzeguzes izplatītas visā pasaulē.

Latvijā dzīvo tikai parastā dzeguze. Ziņas par otras sugas — austrumu dzeguzes — sastopamību nav drošas. Parastā dzeguze plaši izplatīta Eiropā, Āfrikā un gandrīz visā Āzijā. Latvijā tā sastopama visā teritorijā. Par tās klātieni vispirms un visdrošāk uzzinām pēc īpatnējās balss vairošanās periodā — kūkošanas. Laikam gan ļoti maz būs tādu, kas nav dzirdējuši dzeguzes kūkošanu. Ja arī kāds to nav klausījies dabā, tad varbūt vismaz ir dzirdējis senlaicīgo sienas pulksteņu kūkošanu, kas visumā meistarīgi atdarina dzīvu putnu. Ar dzeguzi saistīts sens nevainīgs ticējums — cik reižu dzeguze nokūko, tik gadu vēl lemts nodzīvot.

Ja gribētu sīki aprakstīt parastās dzeguzes dzīvesstāstu, iznāktu paprāva grāmatiņa. Latvijā tāds stāsts sāktos ar mai ju, jo tad dzeguzes atgriežas pie mums no ziemošanas Āfrikā. Pārradušās ceļinieces nesteidzas sevi pieteikt, bet dažas dienas klusē. Pieņemsim, ka viņas iepazīstas ar apvidu, iedzīvojas, lai gan parasti atgriežas tajā pašā vietā, kur bijušas iepriekšējā gadā, tātad zināmā vietā. Pēc pāris dienām sākas kūkošana, ko dara ti kai tēviņi. Kūkošanas uzdevums ir pieaicināt mātīti. Taču pie viena tēviņa nebūt nepielido vairākas mātītes, jo mātīšu vienmēr ir mazāk. Tāpēc faktiski notiek tieši otrādi. Katra mātīte mežā ieņem savu iecirkni, kura lielums ir 1—1,5 kur. Jatēviņš kūko mātītes iecirknī, mātīte pie viņa pielido. Ārpus sava iecirkņa dzeguziene nekādiem aicinājumiem neseko. Tāpēc pie vienas mātītes vienmēr ir vairāki tēviņi, kas nereti plūcas savā starpā. Katra dzeguziene izdēj aptuveni 20 olas vai nu tieši cita putna ligzdā, vai vispirms uz zemes, ja iepriekš nolūkotajā ligzdā grūti iekļūt (ja tā atrodas dobumā vai nav citādi ērti pieejama). Katrā ligzdā dzeguze ievieto vienu olu. Ja ligzdā izperēti divi dzeguzēni, tad vainīgas bijušas divas dzeguzes. Ja viena dzeguze izdēj 20 olas, tas vel īļenozīmē, ka tiks izperēti un izaugs 20 dzeguzēni. Daži putni, piemēram, paceplīši un ķauķi, pamanījuši svešu olu, ligzdu parasti pamet, pat ja tajā jau ir pilns dējums un vajadzētu tikai sākt perēt. Citi putni, piemēram, kāpelētājķauķi un eriekiņi, virs jauktā dējuma ierīko citu ligzdu, kur dēj no jauna. Vairākums putnu ir prātīgāki un svešo olu vienkārši izmet. Tomēr ir arī diezgan daudz dumiķu, kas svešo olu nepazīst, pat ja tā krasi atšķiras no pašu olām.

Zināmas vismaz 150 putnu sugas, kuru ligzdās parastā dzeguze ievieto savas olas. Latvijā tā, pēc Kārļa Vilka novērojumiem, visbiežāk ieperinās pie rudā eriekiņa, baltās cielavas, dzeltenās cielavas, lukstu čakstītes, pelēkā mušķērāja, rietumu sarkanrīklītes, koku čipstes.

Dzeguzēnam audžuvecāki, protams, pienes to barību, ko nestu saviem mazuļiem. Pieaugušās dzeguzes ēd galvenokārt tauriņu kāpurus, it īpaši matainos un sarainos vērpēju, mūķeņu un lācīšu kāpurus. Bez tam lielā daudzumā tā notiesā vaboles un papildus vēl siseņus un sienāžus, lielas mušas utt.

Parastā dzeguze ir reti redzama, ja vien to speciāli nemeklē, un, ja ari ierauga, tad tikai retais to pazīst, jo tās izskats nav uzkrītošs. Dzeguze ir vidēji liels putns (garums līdz 35 cm, no kura gandrīz pusi sastāda aste), kura krāsā labi izpaužas dzimumu dimorfisms. Tēviņš ir zilganpelēks, izņemot gaišo, tumšpelēki šķērssvītroto apakšpusi. Mātītes ir divējādas — vienas stipri līdzīgas tēviņiem, citas, retāk sastopamās, ar rūsganu, tumši šķērssvītrotu mugurpusi un gaišu, arī šķērssvītrotu, vēderpusi. Abu krāsojuma formu skaita attiecības Latvijā ir 4:1.

Padomju Savienībā līdzās parastajai ir vēl četras citas dzeguzes — austrumu, bailīgā, mazā un īsspārnu. Sastopama ari sestā suga, ko krieviski sauc par cekulaino dzeguzi, vāciski — par sīļdzeguzi, angliski — par lielo plankumaino dzeguzi. Latviski to vajadzētu nosaukt par cekulaino žagatdzeguzi, jo tā ir cekulaina un, tāpat kā pārējās savas ģints sugas, daudzējādi atgādina žagatu (pēc izskata, lieluma, balss, Dienvideiropā olas dēj galvenokārt žagatas ligzdās).

Dažas dzeguzes, tāpat kā parastā, ir ieradušas doties tālos ziemošanas ceļojumos. Ja tāls ceļš ved pār sauszemi, kā, piemēram, dzeltenknābja lietusdzeguzei, kas no ASV lido uz Argentīnu, tad tur nekā īpaši neparasta nav. Taču pavisam neikdienišķs ir tāls ceļojums pār okeānu. Zeltainā zaigdzeguze, piemēram, ceļo no Jaunzēlandes uz Bismarka un Zālamana salām, kas atrodas 2000 km attālumā. Cita Jaunzēlandes suga (Jaunzēlandes māņdze- guze) lido vēl tālāk — līdz Karolīnu, Māršala un Marķīza salām.

Iepriekš jau bija minēts, ka dzeguzes ir galvenokārt dendrofili putni. Pavisam cits dzīvesveids ir, piemēram, Ziemeļamerikas zemesdzeguzei. Tā ir liels, līdz 60 cm garš, sīkraibs putns. Mitinās sausās vietās ASV dienvidos un Meksikā, starp citu, uzkalnos starp kaktusiem. Ligzdo uz zemes, kur pavada praktiski visu savu dzīvi. Lido nelabprāt. Pat bēg, tikai skrienot pa zemi un lecot ar lieliem lēcieniem. Sī ieraduma dēļ angļu un vācu valodās to sauc ari par skrējējdzeguzi. Barību — sīkus mugurkaulniekus, piemēram, ķirzakas, lielus kukaiņus,— salasa uz zemes. Meksikā to dažkārt tur gandrīz kā mājputnu. Līdzīga ēdienkarte ir Kubas ķirzakdzeguzei, bet, spriežot pēc nosaukuma, tā sevišķi iecienījusi ķirzakas.

Zīddzegužu ģintī ir 10 sugas, kas visas dzīvo tikai Madagaskarā. Kopīgās īpatnības ir zīdainais apspalvojums un kailais acu apvidus zilā vai violetā krāsā. Lielākā suga ir dižā zīddzeguze. Viena suga izmirusi ap 1834. gadu. Zlddzeguzes pieminamas galvenokārt kā interesants endē- misma piemērs — samērā liela ģints norobežota samērā nelielā teritorijā.

Ierobežoti izplatīto zīddzegužu pretstata piemērs varētu būt piešdzeguzes. To 27 sugas plaši izplatītas Āfrikā, Malajas arhipelāgā, Filipīnās un Dienvidāzijā. Nosaukumu ieguvušas no tā, ka pakaļējam pirkstam ir garš, ass nags. Cik zināms, ligzdas būvē un perē tikai tēviņi. Nevienai sugai vēl nav latviska nosaukuma.

Anidzeguzes savu nosaukumu ieguvušas no tā, ka balss tām skan kā «ani-ani», vismaz ļoti raksturīgi tādi saucieni ir gludknābja anidzeguzei. Šai amerikānietei ir visai grotesks izskats milzīgā, kumpā knābja dēļ. Taču visneparastākais ir kas cits: šīs sugas putni būvē nevis individuālas ligzdas, bet aptuveni 10 vai pat vairāk ani kokā veido kopīgu ligzdu. Tā ir bļodveidīga un vienmēr izklāta ar lapām. Lielajā kolektīvajā ligzdā dēj visas būvētājas, tāpēc olu skaits var sasniegt pat 50, bet parasti ir 15—20. Perē vienlaikus vairākas mātītes, kuras pēc kāda laika nomaina citas. Ja gadās tā, ka ligzdā nav nevienas perētājas, olas tiek apklātas ar lapām. Diemžēl tāda kolektīva perēšana tomēr nav pietiekami organizēta un nenodrošina visu mazuļu izšķilšanos, parasti vairākas olas paliek neizperētas.

Nosaukums «turaki» nezinātājam neko neizsaka. Stāvoklis nedaudz uzlabojas, ja uzzinām, ka turaki ir putni un ka eksistē nelielā turaku dzimta, kas ietilpst dzegužvei- dīgo kārtā.

Visu 19 turaku sugu izplate ierobežojas ar Āfriku uz dienvidiem no Sahāras tuksneša. Turaki ir augēdāji, kas pārtiek no dažādu koku un krūmu augļiem, ogām, jauniem dzinumiem un pumpuriem. Agrāk tos sauca par banānēdājiem, kaut gan savā dzimtenē banānus tie pat nemēģina ēst. Nosaukums «banānēdāji» laikam cēlies no tā, ka nebrīvē tie ļoti labprāt mielojas ar šiem augļiem.

Dabā tos vispirms ievēro pēc skaļās, paskarbās un ķērcošās balss. Divu sugu kliedzieni, varētu pat teikt, bļaustīšanās, ir tik skaļi un raksturīgi, ka tās sauc par trokšņo tā jturakiem.

Dzimtas un reizē visas kārtas lielākā suga ir lielais turaks. Tā garums ir aptuveni viens metrs. Uz galvas tam ir tumšzils ķiverveida spalvu cekuls. Latīniski tas nosaukts par cekulaino, kaut gan ari citiem turakiem ir vareni cekuli. Sevišķi iespaidīgs cekuls ir kapuces tura- kam. Tomēr atgriezīsimies pie lielā turaka, lai papriecātos par tā skaisto krāsojumu. Zils viņam ir ne tikai cekuls, bet arī galva un krūtis. Mugurpuse ir zaļganzila, vēders zaļš, pavēdere brūnruda, aste dzeltena, ar tumšzilu pamatu un melnu šķērsjoslu pie gala. Rīkles apvidus balts, knābis dzeltens, ar sarkanu galu, kājas svina pelēkas. Tāds krāsojums vien liecina, ka tas ir tropu putns; kā zināms, tie ļoti bieži ir spilgtraibi.

Tipisko turaku ģintī (Taurctco) ir 11 sugas. To pamatkrāsa ir spilgti zaja, taču šoreiz zaļums rodas nevis no zilās un dzeltenās krāsas kombinēšanās, bet no īpašas zaļas krāsvielas — turakoverdīna, kas nekur citur dabā nav atklāts. Daudziem turakiem uz spārna ir karmīnsarkans laukums. To rada tikai šajos putnos esošais varu saturošais pigments turacīns. Neparasti ir tas, ka turacins nav noturīgs: tīrs lietusūdens to gan nešķidina, bet šķīdina nebrīvē turēto putnu mazgājamais ūdens, it īpaši, ja tam uzlabošanai piepilinātas sārmainas ķimikālijas. Tad var gadīties, ka putna īpašnieks pēc tā peldināšanas un dezinficēšanas pēkšņi iegūst atkrāsotu putnu.

Lēļveidīgie

Pec dzīvesveida leļveidīgie ir radniecīgi pūčveidīgajiem, jo ir aktīvi krēslā un tumsā, taču ir tuvi tiem arī no sistemātikas viedokļa. Lēļveidīgie lido ļoti labi, klusi un manevrējoši, jo to absolūtais vairākums pārtiek no kukaiņiem, kurus ķer lidojumā. Garo un šauro spārnu, kā arī klusā un veiklā lidojuma dēļ lēļu dzimtas putnus reizēm sauc par naktsbezdelīgām. Staigāt pa zemi viņi gandrīz nespēj, uz zariem jūtas nedroši un visbiežāk uz tiem nometas nevis šķērsām kā citi putni, bet gareniski. Lēļveidīgie sastopami gandriz visā pasaulē, galvenokārt tropos. Padomju Savienībā pārstāvēti visai trūcīgi — tikai trīs sugas, Latvijā sastopama viena suga — parastais lēlis jeb vakarlēpis.

Parastais lēlis ir vidēji liels (27 cm garš un apmēram 75 g smags). Tas ir neuzkrītošs, pelēkbrūns putns ar gaišākiem un tumšākiem plankumiem. Vienmuļais krāsojums būtībā ir maskēšanās jeb aizsargkrāsa, jo dienu lēlis nosēž, piekļāvies pie zemes vai pie kāda koka. Latvijā tas sastopams samērā bieži, tomēr reti kāds ir to redzējis, jo vakarlēpis dzīvo slēpti un klusi. Tā uzturēšanās vietas ir skraji meži, it īpaši priežu sili, mežmalas un izcirtumi. Vienīgi ilgstošā dziesma, kas dažiem šķiet kā kaķa murrāšana, to uzreiz nodod. Vēl viena vakarlēpja īpatnība ir tā, ka viņš ligzdu neierīko, jo olas dēj tieši uz zemes.

Skaidrs, ka tāds gandrīz nemanāms un noslēpumains putns, kas kā rēgs parādās tikai krēslā un naktī, agrākajos laikos viegli varēja radīt aizdomas un kļūt par māņticības objektu. Un tam piedēvēja diezgan lielu grēku — kazu slepenu slaukšanu. Šī viņam nepatiesi piedēvētā zaglīgā izdarība kļuva vispirms par viņa vācisko, vēlāk par zinātnisko nosaukumu — kazu slaucējs.

Tipisko lēļu ģints (Caprimulgus) ir vēl viens sevišķi plašo ģinšu piemērs — tajā ir 44 sugas. Padomju Savienībā sastopamās lēļveidīgo sugas pieder pie šīs ģints. Tās ir tikko minētais parastais lēlis, PSRS dienvidu rajonos sastopamie faraonu lēlis un džungļu lēlis.

Visiem lēļveidīgajiem pie mutes kaktiņiem ir gari sari, kas palīdz lidojošajiem putniem «izkāst» kukaiņus no gaisa. Izņēmums ir vanaglēļi, kuriem šo saru nav. Mazais vanaglēlis interesants ar to, ka viņa riesta lidojums ar straujiem, trokšņainiem kritieniem stipri atgādina mūsu mērkaziņas riesta lidojumu. Par šo Ziemeļamerikas sugu zināms, ka riesta lidojumus tā bieži demonstrē pat pilsētās, jo nereti perē uz lēzeniem jumtiem. Sēkļu vanaglēlis ir apguvis tādu lēļiem neparastu dzīvesvietu kā Amazones upes smilšainos sēkļus. Tur tas mājo un lidinās kopā ar zīriņiem un tārtiņiem pat dienā.

Kā pēdējo no lēļu dzimtas 76 sugām minēsim miegalēli. Tas mitinās Ziemeļamerikas rietumu daļā. Lauku iedzīvotāji jau sen apgalvoja, ka šis lēlis ziemā neaizlido, bet atrodas ziemasguļā. Izrādījās, ka šis apgalvojums ir patiess. Miegalēlis ziemošanai paslēpjas kanjonu stāvo nogāžu plaisās un padziļinājumos, tā ķermeņa temperatūra noslīd no 40—41 °C uz 18—19 °C, un iestājas sastinguma stāvoklis.

Tauklēlis ir vienīgais savas dzimtas pārstāvis. Tas ir lielākais putns visā kārtā — spārnu plētums aptuveni viens metrs. Tauklēlis dzīvo Dienvidamerikas ziemeļu daļas kalnos, kur perē dziļās, nereti pilnīgi tumšās alās un lidojot orientējas ar eholokāciju. Taču tauklēļi izmanto nevis ultraskaņas, bet savas, pat cilvēkam sadzirdamās balss atbalsi. Pēc barības tauklēlis izlido naktī nereti 50, 70 un pat 100 km tālu no alas. Viņš pārtiek galvenokārt no palmu augļiem, kurus norauj lidojot. Tā kā viņa mazuļi tiek izperēti dziļās alās, kur tie ir drošībā, tiem nav jāsteidzas atstāt ligzdas un kļūt patstāvīgiem. Tāpēc kaili izšķīlušies tauklēlīši apspalvojas vēlu un līdz apspalvoša- nās sākumam paspēj pamatīgi uzbaroties — sver divreiz vairāk nekā vecāki! Indiāņi jau no seniem laikiem regulāri dodas tauklēļu, it īpaši to mazuļu, medībās. Nav grūti iedomāties, kāda brēka saceļas alās, kad sākas tauklēļu slaktiņš. Tādēļ indiāņi šo putnu iesaukuši par guaharo — kliedzēju.

Apoglēļu dzimtas astoņas sugas apdzīvo Austrāliju, Tasmāniju, Jaungvineju un vēl dažas tā apvidus salas. Perē un dienu pavada koku dobumos. Kukaiņus ķer ne vien naktī lidojot, bet uzknābā tos no zemes. Visplašāk izplatītā suga, Austrālijas apoglēlis, uz zemes lasa galvenokārt skudras un daudzkājus.

Pūčleļu dzimtas 13 sugas apmetušās rajonā no Indijas līdz Tasmānijai. Dienā tie kā pūces sastinguši sēž uz koku zariem un arī pēc izskata atgādina pūces. Viens no lielākajiem ir Austrālijas pūčlēlis, kas sasniedz 48 cm garumu. Lāsumainā varžlēļa areāla centrs ir Sumatra. Par varžlēli to sauc tādēļ, ka tam gluži kā vardei ir ļoti plata mute.

Pēdējā, piektā, lēļveidīgo dzimta ir spoklēļi ar piecām sugām. Interesanti, ka angļi tos, tāpat kā spokpērtiķus, sauc par poto. Nosaukumu «spoklēļi» šiem putniem devuši indiāņi, kuru valodā tie saucas par «urutau». Spoklēļiem ir nozīmīga vieta indiāņu folklorā, Kādai sīkai spoklēļu sugai ir skumja dziesma, kas atgādina cilvēka balsi. Indiāņu teiksma to iztēlojusi par iemīlējušās indiāņu meitenes žēlabām, kas ir tik spēcīgas, ka pāršķeļ mākoņus, atklājot mirdzošo mēness sirpi. Spokaini šie lēļi šķiet arī savu milzīgo, naktī oranži zaigojošo acu dēļ. Dienā tie sēž izslējušies kokos, bet iztraucēti pilnīgi sastingst un gandrīz pavisam aizver acis, un ir grūti pamanāmi raibās aizsargkrāsas dēļ: piemēram, izplatītākā suga, pelēkais spoklēlis, ir pelēks, ar sīkiem, melniem raibumiem. Lielais spoklēlis naktī kliedz tik baigā balsi, ka suņi bailēs paslēpjas. Perēšanas ieradumi tiem krasi atšķiras no citiem putniem. Vienīgo olu dēj nolauzta koka stumbra vai resna vertikāla zara galā, reizēm resna zara mizas grumbās, nemaz neierīkojot ligzdas pamatni. Perē abi vecāki, kas atbilstoši spoklēļu tradīcijām arī uz olas sēž izslējušies, imitējot kādu zara stumbeni.

Svirveidigie

No trim svīrveidīgo dzimtām pie mums Latvijā pārstāvēta tikai svīru dzimta, turklāt tikai ar vienu vienīgu sugu — melno svīri. Padomju Savienībā ir piecas, bet visā pasaulē —82 sugas.

Svīru dzimtas putni ir lieliski lidotāji. Visa viņu dzīve paiet galvenokārt lidojumos. Svīres lidojumā ķer kukaiņus, savāc būvmateriālu ligzdai, sapārojas, dažas sugas nodzeras un pat izpeldas. Literatūrā ir ziņas, ka svīres lidojumā varot arī gulēt. Tas viss iespējams tāpēc, ka svīrēm ir ļoti pilnveidoti spārni — gari, slaidi un atšķirībā no bezdelīgām lidojot lokveidīgi saliekti. Lidojuma ātruma ziņā svīres ieņem pirmo vietu starp putniem — stundā nolido 140—170 km. Bezdelīgas spēj nolidot stundā tikai trešo daļu no tā. Bez tam svīres lidojot nemitīgi vidžina. Skaidrs, ka tik izcili lidoņi ir gaužam slikti gājēji, bet īstenībā svīrēm nav nekādas vajadzības kaut kur doties kājām. Par melno svīri ir ziņas, ka jūras malā dzīvojošie putni vēlu vakarā reizēm baros izlido selgā un var visu nakti — atkarībā no gadalaika 4—8 stundas — pavadīt lidojot. Ja tā tiešām ir, tad svīrēm nekas cits neatliek kā lidojuma laikā nosnausties, jo neko citu naktī virs jūras darīt nevar.

Melnā svīre ir vidēji liels, 16—17 cm garš putns. Apspalvojums melns vai brūnmelns. Tā izplatīta visā Eiropā, izņemot tundru, Āfrikas ziemeļrietumu daļā, Āzijā uz austrumiem līdz Baikālam un uz dienvidiem līdz Himalajiem. Latvijā sastopama galvenokārt apdzīvotās vietās, visvairāk tā mīt lielākās pilsētās, jo tur ir daudz ligzdošanai noderīgu vietu — jumtu pažobeles, ēku sienu spraugas, drupas. Reizēm tā ligzdo arī mežos koku dobumos vai strazdu būros. Interesanti, ka areāla austrumu daļā melnā svīre dzīvo tikai mežos, pilsētās to aizvieto Austrumāzijas svīre. Latvijā perējošās svīres pārziemo Āfrikā.

Padomju Savienībā vēl sastopama mazā svīre un kalnu svīre. Mazā svīre pie mums ligzdo kalnos Vidusāzijas dienviddaļā, kalnu svīre — no Altaja līdz Sahalīnai, bet ārpus PSRS sastopama uz dienvidiem līdz Indoķīnai. Piektā suga Padomju Savienībā ir baltrīkies dzelkņsvīre. Tai raksturīgas cietas astesspalvas, kuru kātu gali ir kaili un atgādina dzelkņus vai adatas. Sastopama Sibīrijā un uz dienvidiem līdz Himalajiem.

Adatsvīrēm ir līdzīga aste. Skursteņu adatsvīre ir pielāgojusies ligzdošanai skursteņos, kur arī nakšņo. Tā kā tā lido ar ātrumu 170 km/st., tad ir pirmajā vietā starp putniem. Ligzdo Ziemeļamerikā, ziemo Dienvidamerikā.

Dienvidu cauruļsvlre ligzdošanai vairs pat nemeklē ne alas, ne skursteņus, bet ar siekalām no sēklu lidmatiņiem salīmē apmēram pusmetru garu cauruli, kas ir pakārta kādā zarā vai pie klints, vai ēkas izciļņa. Sastopama galvenokārt Dienvidamerikas ziemeļu daļā. Visai_ oriģināli izrīkojas ari nelielā, aptuveni 10 cm garā Āfrikas palmsvīre. Viņa palmu — visbiežāk kokospalmas — lapas apakšpusē ar siekalām no sēklu lidmatiņiem salīmē spilvenam līdzīgu plakanu veidojumu, bet pie tā savukārt pielīmē vienu vai divas olas. Perējošā palmsvīre turas ar nagiem pie «ligzdas», bet, tā kā palmu lapas karājas lejup, svīrei galva vienmēr ir uz augšu. Ari svlrēni ar nagiem turas pie ligzdas, kamēr paaugas, apspalvojas un iegūst lidolspēju.

Sviru dzimtas fragmentārā apskata nobeigumā aplūkosim tādus slavenus putnus kā salangansvires jeb vienkārši salanganas.

Salanganu ģintī ir 20 sugas. Tās ir izplatītas no Indijas līdz Austrālijai ar izplates centru Malajas arhipelāgā. Visas sugas būvē parastā tipa bļodveidīgas ligzdas no siekalām, tomēr daudzas sugas kā būvmateriālu plaši izmanto arī augu daļas vai spalvas. Tikai no siekalām — bez piejaukumiem — veidotās ligzdas ir slavenās bezdelīgu ligzdas, kuras dažas tautas uzlūko par delikatesi un to pareizu sagatavošanu par kulinārijas mākslas kalngalu. Salanganu ligzdas izlieto galvenokārt izsmalcinātām zupām; protams, galvenais te ir dažādas piedevas, jo pats ligzdas materiāls nav sagremojams. Sevišķi liels pieprasījums pēc bezdelīgu ligzdām kādreiz bijis Ķīnā, jo ķinieši šai maltītei piedēvēja sevišķi labvēlīgu, varētu pat teikt, mistisku un pārdabisku iedarbību.

Viena no sugām, kas pavāriem dod vislabāko produktu, ir pelēkā salangansvlre. Augsti vērtētas tiek arī lielās salangansvires ligzdas. Abas izplatītas aptuveni vienādi plaši Austrumāzijā un Malajas arhipelāgā. Abas ligzdo klinšu alas. Ligzdu vākšana ir grūts darbs, bet veiksmes gadījumā var labi nopelnīt. Vākšanu atvieglo tas, ka šīs svīres perē lielās kolonijās, piemēram, kādā Kalimantā- nas alā mitinās divi miljoni lielās salangansvīres pāru.

Nelielā cekulsvīru dzimta sastāv no četrām sugām, un tās areāls aptver Dienvidāziju un Malajas arhipelāgu. No citām svīrēm šīs atšķiras ar cekulainu galvu un dziļi iešķeltu asti. Cekulsvīres pieminamas galvenokārt to ligzdošanas īpatnību dēļ. Pelēkā cekulsvīre jeb kleho veido miniatūru ligzdu, kas tik tikko ir lielāka par olu. Ligzda sastāv no mizas gabaliņiem un spalviņām, kas sastiprinātas ar siekalām. Tā tiek piebūvēta pie kāda horizontāla zara. Tik niecīgā un trauslā ligzdā nav iespējams nomesties, tāpēc kleho perē, tupot uz zara un pārsedzot vienīgo olu ar vēdera spalvām. Lai varētu droši sēdēt un perēt, zars nedrīkst būt resns, tam jābūt tik tievam, lai to varētu ērti un droši aptvert ar pirkstiem. Protams, tāda ligzda mazajiem cekulsvīrēniem, kas tikko izšķīlušies, nekādas ērtības negarantē, jo tā faktiski nemaz nav ligzda.

Lidojoši dārgakmeņi — tā varētu nosaukt kolibrus. Tādu nosaukumu attaisno gan daudzu kolibru niecīgais augums, gan to spilgtā, bieži vien metāliski zaigojošā krāsa.

Kolibri ir vieni no savdabīgākajiem putniem. Tie veido vienu no lielākajām putnu dzimtām — sugu skaita ziņā to pārspēj tikai trīs zvirbuļveidīgo dzimtas, proti, mušķē- rāji (1423 sugas), stērstes (558) un tirānputni (374). Ceturto vietu ar 338 sugām 116 ģintīs tātad ieņem kolibru dzimta. Tomēr daudzu sugu dzīvesveids vēl nav sikāk izpētīts. Tas nozīmē, ka šoreiz dzimtas apskatā galvenais būs vispārīgais raksturojums, nevis atsevišķu sugu apraksti.

Kolibri ir sīki un mazi putniņi, ko neapstrīdami apliecina ziņas par to masu — tā svārstās no 1,6 līdz 20 g, parasti ir 3—8 g. Daudzi no šiem sīkulīšiem vienlaikus ir vismazākie putni uz zemes. Nelielā auguma un bieži vien svaidīgā lidojuma dēļ tos reizēm sajauc ar tauriņiem, it īpaši ar sfingiem. Literatūrā ir ziņas, ka tauriņu kolekcionāri kādreiz aiz pārskatīšanās tauriņu vietā ar kukaiņu tīkliņu noķerot kolibrus, vismaz cenšoties to darīt, bet putnu kolekcionāri kolibru vietā nošaujot tauriņus. Kolibru spārni lidojumā bieži vien rada dūcošu skaņu, kas atgādina kameņu dūkšanu. Tāpēc angļi kolibrus sauc par dūcējputniem (hummingbirds).

Kolibri ir enerģiski un eleganti lidoņi. īsos attālumos lidojuma ātrums sasniedz 50—60, pat 90 km/st. Tomēr ilgstoši tik ātri lidot šie mazulīši nevar, jo ātri nogurst. Lidošanas lielmeistari viņi ir tai ziņā, ka spēj ilgi turēties jeb plivināties gaisā uz vietas stāvlidojumā līdzīgi daudziem kukaiņiem — spārēm, stingiem, ziedmušām, dunduriem. Kolibru spārnu vēzienu skaits stāvlidojumā sasniedz 50—80 vienā sekundē. Kolibri pārtiek no ziedu nektāra, putekšnlcām, kukaiņiem un zirnekļiem. Un tā, stāvlidojumā turoties gaisā pie zieda, kolibrs ar knābi un mēli sūc nektāru vai izvelk no tā kukaiņus. Pielāgojoties nektāra sūkšanai, šo putniņu knābis ir kļuvis garš un tievs, bet mēles gals daudzām sugām spēj saritināties caurulītē. Sūkšanas laikā dažu augu ziedi tiek apputek- snēti. Tos augus, kurus apputeksnē putni, galvenokārt kolibri, sauc par ornitofiliem augiem. Tādu nav daudz.

No zieda kolibrs aizlido atmuguriski: tā nespēj lidot neviens cits putns. Taču kolibri ir spējīgi arī uz citiem lidošanas trikiem, ko nevar citi putni, bet var, piemēram, ziedmušas. Kolibri strauji maina stāvlidojumā vietu, viņi it kā šūpojas un svārstās gaisā augšup lejup, uz priekšu un sāņus. Šajos gadījumos neilgi stāvlidojumi tātad mainās ar strauju mešanos uz citām stāvlidojumā vietām.

Tāda lidināšanās prasa daudz spēka un enerģijas. Tas izskaidro kolibru daudzās anatomiskās un jo sevišķi fizioloģiskās īpatnības, kas saistītas vienotā mehānismā. Lielo enerģijas patēriņu var nodrošināt tikai paaugstināta vielmaiņa. Kolibriem tā ir intensīvāka nekā citiem mugurkaulniekiem. Tāpēc kolibri ir spiesti nepārtraukti meklēt barību, jo gandrīz neviena suga neuzkrāj rezervē taukus kā citi putni. Dienā kolibrs apēd divreiz lielāku barības daudzumu nekā paša svars. Lai nodrošinātu barības ātru pārstrādi, nepieciešams intensīvi elpot — uzņemt daudz skābekļa. Sēdošs kolibrs elpo līdz 180, lidojošs — līdz 600 reizēm minūtē. Skābekļa uzņemšanu ārkārtīgi veicina tas, ka kolibra asinis eritrocītu ir vairāk nekā citiem putniem. Paaugstināts enerģijas patēriņš rodas ne vien intensīvās lidošanas, bet ari lielo siltuma zudumu dēļ — kolibra ķermeņa virsa salīdzinājumā ar tā tilpumu ir ļoti liela, tāpēc ķermenis ātri atdziest. Ķermeņa temperatūra parasti ir 40—43 °C. Kad putniņš vakarā pārstāj lidot un nosēžas, temperatūra tūliņ sāk pazemināties. Tai krītoties līdz 35—38 °C, tātad pavisam nedaudz, kolibru jau sāk pārņemt īpatnējs sastingums, kas atgādina ziemasmiegu un ko varētu saukt par naktsmiegu. Naktsmiega laikā mazā putniņa temperatūra pazeminās līdz 15—20 °C vai pat vēl nedaudz zemāk. Vienlaikus palēninās elpošana, un pulss samazinās līdz 100—150 pukstiem minūtē. Fizioloģisko norišu palēnināšanās ir pielāgošanās nakts aukstumam, jo citādi putns zaudētu tik daudz siltuma, ka nosaltu. Bet ar to vien nepietiek. Lai varētu pārdzīvot aukstās tropu naktis, kad gaisa temperatūra dažkārt nokrīt gandrīz līdz nullei, kolibri slēpjas ligzdās vai koku dobumos. Rītā atmostoties putna pulss, elpošana un ķermeņa temperatūra pusstundā atkal kļūst normāla, un putns sāk jauno dienu ar barošanos. Tātad siltasiņu dzīvnieki kolibri ir tikai dienā, bet pārējā laikā faktiski ir gandrīz vai aukstasiņu dzīvnieki ar mainīgu ķermeņa temperatūru. ;

Kopīgajā dzīvības procesu nodrošināšanas sistēmā, protams, ietilpst arī sirds, kurai paaugstinātas vielmaiņas apstākļos jāiztur liela slodze. Tas izskaidro kolibru sirds neparasto lielumu. Tā ir gandrīz divreiz lielāka nekā kuņģis un aizņem pusi no ķermeņa dobuma. Sēdoša kolibra pulss ir līdz 500, lidojoša — līdz 1200 pukstu minūtē.

Mazāko kolibru ola sver 0,2 g. Dējumā parasti divas olas. Perē tikai mātīte, bet tēviņš sirdīgi apsargā ligzdas iecirkni. Mazuļi izšķiļas kaili, bet pirms apspalvošanās dūnu tērpu ka citi putni neiegūst.

Kolibri izplatīti abos Amerikas kontinentos un Antiļu salās. Gandrīz puse sugu dzīvo Amazones baseinā, daudz to ir Ekvadorā un tai tuvējos Kolumbijas un Peru rajonos. Līdz Ugunszemei un Aļaskai nokļūst tikai pa vienai sugai. Dažām sugām ir ļoti niecīgi areāli, reizēm tikai izolēts kalns. Mitinās galvenokārt saulainās, vairāk vai mazāk atklātās vietās — skrajmežos, mežmalās, krūmājos, pļavās, pat kalnos, stepēs un pustuksnešos, ļoti reti tipiskos biezos tropu mežos. Tropu sugas ir nometnieces, bet mēreno un auksto rajonu sugas — gājputni, kas ziemo siltajos rajonos. Pagājušajā gadsimtā kolibru ādiņas ka krāšņumpreci milzīgos daudzumos izveda uz Eiropu, tāpēc dažas sugas ir stipri izmedītas un kļuvušas retas. Turēt kolibrus nebrīvē agrāk bija pilnīgi neiespējami, jo tos nemācēja barot. Situācija mainījās, tikko tiem sāka dot mākslīgu barības šķīdumu. Tomēr pierādījās, ka ar nektāram līdzīgu barības šķīdumu nepietiek; pat tiem kolibriem, kurus ilgu laiku uzskatīja par pašiem īstākajiem nektārēdājiem, nepieciešamas dzīvnieku olbaltumvielu piedevas.

Pasaules sīkākais putniņš dzīvo Kubā, kas brīnumainā kārtā ir ārkārtīgi nabadzīga ar kolibriem (tikai divas sugas). Tas ir Kubas laumkolibrs, kura tēviņš ir 6 cm garš. Laumkolibrs ir zilzaļi zaigojošs putniņš ar pelēkbaltu apakšpusi. Tēviņa galva daļēji spilgti rubīnsarkana. Tik tikko lielāks ir Ekvadorā un Peru mītošais kameņveida laumkolibrs, kas krāsas ziņā tam līdzīgs. Viens no mazākajiem ir rubīnrīkles kolibrs, kas ļoti plaši izplatīts Ziemeļamerikā. Uz ziemeļiem tas sastopams līdz Kanādai. Ziemo rajonā no Meksikas līdz Panamai.

Milzis starp šiem mazajiem putniņiem ir milžkolibrs. Tā garums var sasniegt 20—23 cm, masa 20 g. Milžkolibrs dzīvo Andos līdz 5 km augstumā. Ja kalnos kļūst pārāk auksts, tas migrē uz siltākām vielām virzienā uz ziemeļiem.

Skaistulis sapfokolibrs ir viena no tām sugām, kas gandrīz iznīcināta. Tā ķermeņa priekšdaļa ir spīdīgi zaļa, mugura purpurvioleta, garā aste sarkana, bet katrs astes- spalvas gals melns. Dzīvo Andu Bolīvijas daļā sausās, atklātās priekškalnēs un augstkalnu līdzenumos.

Līdzenumu tropiskajos mežos dzīvojošie kolibri parasti ir samērā vienmuļā krāsā. Viens no izņēmumiem ir krāšņais topāzkolibrs. Tas mitinās Dienvidamerikas dienvidaustrumu daļā un bieži ligzdo kokos, kas pārkārušies pār ūdeni. Putna krāsu, kā jau daudziem kolibriem, grūti aprakstīt, jo tā mainās atkarībā no apgaismojuma. Var tikai teikt, ka apspalvojumā ir zaļas, zeltaini zaļas, sarkanas, tumšzilas, violetas un samtaini melnas vietas. Vispārīgais atzinums par kolibriem ir tāds, ka to krāsu nevar precīzi aprakstīt, arī krāsu fotogrāfijas neparāda to visā krāšņumā, šie putni jāredz ar paša acīm.

Kolibru dzimtas apskata nobeigumā jāmin vēl viens rekordists. Tas ir garākā knābja īpašnieks — garknābja jeb zobenknābja kolibrs. No kopējā ķermeņa garuma (22 cm) puse ir tievais knābis. Tas ir absolūti garākais knābis starp kolibriem un relatīvi garākais starp visiem putniem (salīdzinājumā ar ķermeņa garumu). Tik garš knābis ir pielāgošanās noteiktiem, garkausainiem jeb cauruļveidīgiem ziediem, proti, nakteņaugiem jeb kartupeļu dzimtas augiem.

PAPAGAIĻI — TROPU IEMĪTNIEKI

Papagaiļveidīgie jeb vienkārši papagaiļi, tāpat kā ko- ļ libri, ir tipiski tropu iemītnieki. Tā kā papagaiļi ir ievērojami lielāki un spēcīgāki par kolibriem, tie no ļ savas izcelšanās centra — Austrālijas zooģeogrāfiskā ļ apgabala (tur sastop ģinšu vairākumu, aptuveni 60)— iz- i platījušies apkārt visai zemeslodei un nokļuvuši daudzās 1 sīkās salās. Teiktais nenozīmē, ka papagaiļi mitinātos tikai tropos. Tie sastopami arī subtropos un dienvidu puslodē iekļuvuši pat mērenajā joslā. Dažas sugas dzīvo kalnos visai auksta klimata apstākļos.

Papagaiļi ir gan nelieli, gan vidēji lieli, retāk lieli putni ar masu no 10 g līdz vismaz 1 kg. Stipri dažāds arī to ķermeņa garums — no 9 cm līdz 1 m.

Lai gan mēdz teikt, ka papagaiļiem ir visai raksturīgs (papagailisks) izskats, taču to grūti aprakstīt. Varētu teikt, ka visiem papagaiļiem visraksturīgākā kopīgā ārējā iezīme ir knābis, kas tos pietiekami droši atšķir no citiem putniem. Knābis ir masīvs. Augšknābja pamats ir plats un augsts, bet tā gals garš, smails, āķveidīgi noliekts un sniedzas pāri apakšknābim. Nerunājot par izņēmumiem, visi papagaiļi atzīstami par tipiskiem veģetāriešiem, kas pārliek galvenokārt no augļiem, rupjām sēklām un riekstiem. Cietāku barību — riekstus, to kodolus, cietas sēklas — papagaiļi vispirms pamatīgi apstrādā knābī. Barība netiek saknābāta, bet knābī saspiesta un saberzta, turklāt papagaiļi spēj sasmalcināt pat tādus riekstus, kas cilvēkam būtu jāsadauza ar āmuru. Tas iespējams tādēļ, ka papagaiļiem atšķirībā no citiem putniem abas knābja daļas ir kustīgas. Sevišķi kustīgs ir apakšknābis, kas kustināms ne vien uz priekšu un atpakaļ, bet parasti arī uz sāniem (kaut vai nedaudz).

Otra nozīmīga papagaiļu īpatnība ir kājas, precīzāk, kāju izmantošana. Kājas ir īsas, ar spēcīgiem tvērējpirk- stiem, bet arī tas vel nav galvenais. Papagaiļi parasti ar vienu kāju pietur savu barību un ar otru kā ar roku ieliek to knābī. Citi putni nav iemācījušies kāju lietot kā roku. Arī knābis bieži tiek lietots kā roka: ar knābi pulns satver augstāk esošu zaru, stingri iekaras tajā, pavelkas uz augšu un tikai tad satver zaru ar kājām.

Papagaiļi principā ir dendrofili putni, kas pastāvīgi uzturas koku vainagā. Tikai nedaudzas sugas mitinās krūmājos, bet atsevišķas sugas — stepēs un pustuksne- šos, kur iemanījušās skraidīt pa zemi. Papagaiļi ligzdo dažādās slēptuvēs — koku dobumos, klinšu spraugās, alās. Dažas sugas kļuvušas kaitīgas, piemēram, nelielais (16—17 cm garais) sārtsejas zaļspārnltis Angolā pārorientējies uz kukurūzu un pie tās tā pieradis, ka pat sagūstīts vairs neēd nekādas citas sēklas. Austrālijā daudzas sugas piedalās augu, piemēram, eikaliptu, apputeksnēšanā. Daudzi papagaiļi ir iemīļoti istabas putni. Diemžēl saskarē ar papagaiļiem cilvēki dažkārt saslimst ar papagaiļu slimību jeb psitakozi. Slimība ir smaga, atgādina gripu vai plaušu karsoni. To ierosina vīruss, kas īstenībā cirkulē arī citos savvaļas putnos un mājputnos, tāpēc slimība precīzāk saucama par ornitozi. Ja pareizi diagnosticē, tad tā viegli ārstējama. Tomēr bailes no tās jūtami bremzē papagaiļkopību, kas īpaši iemīļota Rietumeiropā

un Amerikas Savienotajās Valstīs.

Papagaiļi tiek daudzināti kā runātpratēji. Protams, sarunāties tie nespēj, lai gan var iemācīties dažus teicienus. Izsakot tos vietā un nevietā, papagailis rada interesantas, pat komiskas situācijas. Protams, ir interesanti, ienākot istabā, dzirdēt papagaiļa apsveicināšanos ar «labrīt» vai «labdien». Tomēr nevajag papagaiļiem piedēvēt īpašas prāta spējas. Papagaiļu «runāšana» balstās uz to, ka viņiem vienlaicīgi labi attīstītas vairākas šajā ziņā noderīgas īpašības un spējas, turpretī citi putni nevar ar to lepoties. Tās ir smalka dzirde, laba atmiņa, izteikta atdarināšanas tieksme un lielas balss modulēšanas iespējas. Ja papagailis ir iemācījies dažus skaņu savirknēju- mus (teicienus) izteikt noteiktās situācijās (nosacījuma reflekss!), tad tiešām var rasties iespaids, ka viņš «runā» saprātīgi. Vislabākais «orators» ir pelēkais papagailis; no viņa neko daudz neatpaliek amazonpapagaiļi. Minimāli runāt var iemācīties māju strazds un kraukļi.

Papagaiļi parasti ir raibi, spilgti krāsaini putni. Tomēr ir daudzas sugas, kuru apspalvojums vienmuļš, neuzkrītošs.

Līdz šim aprakstītas aptuveni 345 papagaiļveidīgo sugas, kas sadalītas pa apmēram 80 ģintīm. No sistemātikas viedokļa papagaiļveidlgie ir samērā vienveidīgi un labi norobežoti no citām putnu kārtām. Tāpēc bieži vien atzīst tikai vienu dzimtu, ko, tiesa gan, mēdz iedalīt 6—9 apakšdzimtās. Detalizētāk izstrādātā sistemātikā pieņem trīs dzimtas — otiņmēļu (55 sugas), kakadu (18), papagaiļu (apmēram 270).

Otiņmēļiem mēles galā ir izaugumi, kuri kopā atgādina otiņu. Ar Lādu mēli vieglāk uzlaizlt nektāru un ziedputek- šņus, lai gan tie nenoniecina ari mīkstus augļus. Sī papagaiļveidīgo grupa (nav tik svarīgi, vai tos atzīt par 1 dzimtu vai apakšdzimtu) apdzīvo Austrāliju un Malajas * arhipelāgu. Gandrīz visi otiņmēļi ir spilgti raibkrāsaini. j To krāsojumu īsi aprakstīt nemaz nav iespējams. Tā, piemēram, visplašāk izplatītajai sugai — raibajam nek- j tārpapagailim — ir 21 pasuga. Katrai no tām ir savas krāsojuma īpatnības, tātad šai sugai vien vajadzētu 21 aprakstu. Tiesa gan, visām pasugām ir zaļa virspuse, bet ar to vien vēl nekas liels nav pateikts. Mums šoreiz neatliek nekas cits kā rīkoties tāpat, kā mēdz darīt lielā pieņemšanā — nosaukt tikai vārdus, neinformējot tuvāk . par katra vizītes dalībnieka mājas adresi, specialitāti un ieradumiem. Tā vienojušies, varam izlases veidā stādīt priekšā vēl šādus otiņmēļus: purpurvēdera otiņmēlis, Austrumaustrālijas nektārpapagailis, raibais loripapagai- lis, palmu loripapagailis.

Kakadu grupas papagaiļi ir vidēji lieli, bieži vien ar īabi attīstītu cekulu. Apspalvojums spilgts, bet bez zaļās krāsas. Daži no tiem ir īsti skaistuļi — nevis tāpēc, ka būtu varen raibi, bet tāpēc, ka ir stilistiski izturēti, vienkārši un reizē gaumīgi krāsoti. Skatot tādus putnus, pārņem harmonijas un daiļuma izjūta. Piemēram, minē- j sim tipiskos kakadu (ģints Cacatua, 11 sugas). To pamatkrāsa ir balta vai sārta. Dzeltencekula kakadu ir balts, ar dzeltenu cekulu, kas mazliet liekts uz priekšu. Arī astes ] apakšpuse dzeltena. Raibcekula kakadu ir sārtbalts, ar ; raibu cekulu, kas pamatā spilgti sarkans, bet ar dzeltenām un baltām joslām, dzīvo Austrālijā sausos krūmājos. <

Neparasti ir tas, ka viņš ēd ne tikai sēklas, bet arī no zemes izraktus suligus augu gurnus un sīpolus. Tātad ir papagaiļi, kas rakņājas pa zemi. Kas to būtu domājis! No šīs ģints pēdējā laikā nodalītajam sārtajam kakadu gandrīz viss' ķermenis ir tipiski sārts, vienīgi mugurpuse 1 pelēcīga. Tas perē eikaliptu dobumos. Kakadu parasti ir kūtri ligzdu labiekārtotāji, bet sārtais savu ligzdas dobumu pat bagātīgi izklāj ar lapām.

Vairākām sugām, kas ir lielākas par kakadu, apspalvojums ir melns vai brūnmelns. Sarkanastes melnkakadu astes apakšpuse ir sarkani plankumota. Sārtvaigu melnkakadu apspalvojumam ir zaļgana nokrāsa. Satraukuma brīžo<" ' kakadu nosarkst tāpat kā cilvēks, jo galvas sāni

viņam ir bez spalvām un uzbudinājumā kļūst spilgti sarkani. Arī baltausu melnkakadu apspalvojumam ir zaļgana nokrāsa. Viņam balli ne vien vaigi, bet balta arī šķērsjosla uz astes. Agrāk šis baltausis ēdis sevišķi cietos banksijas augļus. Tikko Austrālijas dienvidrietumu daļā sāka plaši audzēt Vidusjūras zemēs sastopamo piejūras priedi, viņš pārorientējās uz tās sēklām. Sākumā šķita, ka šis negaidītais notikums apdraud piejūras priedes sēklu ieguves iespējas, tāpēc sākās melnkakadu masveidīga iznīcināšana. Tomēr šī suga, sev par laimi, daļu čiekuru nomet zemē, kur tos var viegli savākt un iegūt augstvērtīgas sēklas pietiekamā daudzumā. Tas nozīmē, ka varēja pārtraukt baltausu melnkakadu vajāšanu, jo tā nebūt nebija lēts pasākums.

Mazākie papagaiļi ir aptuveni 10 cm garie dzeņpapa- gaiļi. To dzimtene ir Jaungvineja un tai tuvējās salas. To apspalvojums pamatā zaļš. Par dzeņpapagaiļiem tie nosaukti tāpēc, ka mēdz kāpelēt kā dzeņi pa pilnīgi slāviem koku stumbriem. Un tiešām, kāpelējot viņi, tāpat kā dzeņi, pieķeras pie stumbra ar nagiem un balstās pret to ar asti, kuras spalvas ir pagarinātas un stīvas. Ar dzeņiem viņiem kopīgs vēl tas, ka viņi ēd kukaiņus, proti, termītus, kurus iegūst, sakaļot termītu mītnes. Termītu mītnēs dzeņpapagaiļi pat izkaļ dobumus perēšanai. Par piemēru minams brūnpieres dzeņpapagailis, kas mitinās tropiskos mežos.

Vieni no iespaidīgākajiem un lielākajiem papagaiļiem, bez šaubām, ir aras. Tie ir putni ar spilgtu apspalvojumu, garu asti un varenu knābi. Galvas sāni ģints Ara 15 sugām bez spalvām; tās trīs aras, kurām galvas sānos kailu vietu gandrīz nav, pēdējā laikā nodala īpašā ģintī Anodor- hYnchus, bet latviešu valodā tās tāpat sauc par arām. Pieskaitot vēl divu monotipisku ģinšu sugas, kopā tātad sanāk 20 aru sugas. Viena no tām, trejkrāsainā ara, gan jau ir izmirusi 19. gadsimta beigās. Visas aras ir dienvid- amerikānietes, vienīgi dažas sugas iespiežas Vidusame- rikā un nokļūst pat Meksikā.

Aras droši vien var apbrīnot visos zooloģiskajos dārzos, jo turēt šos krāšņos putnus ir gandrīz vai godalieta. Zilsarkanās aras apspalvojums pārsvarā ir ugunsarkans, bet tās aste un spārni daļēji ir spilgti zili, spārnu turklāt rotā dzeltena svītra. Tā izplatīta visai plaši — no Bolīvijas un Brazīlijas līdz Dienvidmeksikai. Tās astes un spārnu spalvas indiāņi izmantoja par rotājumu. Zildzelte- nās aras apspalvojumā dominē divas krāsas: mugurpuse ir zila, vēderpuse — dzeltena. Zaļsarkanās aras apspalvojumā galvenās tāpat ir divas krāsas: ķermenis pārsvarā ir sarkans, bet spārni un daļēji mugura — zaļi. Zilās aras apspalvojums ir pilnīgi zils. Nelielas kailas vietas — riņķis ap acīm un šaura josliņa pie apakšknābja pamata — ir dzeltenas. Šī ara ir vislielākais papagaiļveidīgais, tās garums sasniedz gandrīz vienu metru.

Pusaras ir vismaz uz pusi mazākas nekā aras. No 19 sugām vairākums ir galvenokārt zaļas. Pusaras izplatītas aptuveni turpat, kur aras, bet dažas sugas dzīvo Antiļu salās. Par to krāšņo tērpu zināmu priekšstatu var dot tādi izteiksmīgi sugu nosaukumi kā, piemēram, zaļa, olīvrīk- les un varavīksnes pusara.

Vēl vieni Jaunās pasaules iemītnieki ir amazonpapa- gaiļi jeb vienkārši amazones. Tie sastopami apmēram turpat, kur pusaras, un ir 25—47 cm gari. Zināmas 27 sugas, kas gandrīz visas ir pamatā zaļas, parasti ar citu krāsu plankumiem, it īpaši uz galvas un spārniem. Zilpie- res amazonei piere ir zila, bet pauris, vaigi un rīkle dzelteni, uz spārniem ir sarkani plankumi. Šī amazone ir kaitīga augļu dārzos un kukurūzas laukos, tāpēc to cenšas apkarot. Nošautos putnus var izmantot gaļai. Dzeltengal- vas amazonei visa galva ir gaiši dzeltena.

Pelēkais papagailis pēc izskata atgādina amazones. Tas ij 35 cm garš, gaišpelēks, ar sarkanu asti. Izplatīts mežos Āfrikas vidienē, kur tie bieži salasās milzīgos trokšņainos baros. Savvaļā tam nav nekādas tieksmes atdarināt citu dzīvnieku balsis, tāpēc jo pārsteidzošāka šķiet šī tieksme un spēja nebrīvē. Labi apmācīti pelēkie papagaiļi var izrunāt līdz 60 vārdu vai īsu teikumu. Nebrīvē tie var nodzīvot līdz 50 gadu vecumam.

Parastākais audzējamais papagailis ir viļņpapagailis, kas faktiski jau kļuvis par mājputnu. Arī Padomju Savienībā tas ir visvairāk audzētais papagailis, jo viegli vairojas nebrīvē. Šī 18 cm garā papagaiļa dzimtene ir Austrālijas sausie rajoni.Tā zaļo apspalvojumu rotā šauras, dzeltenas un melnas, viļņveidīgas josliņas. Garā aste ir tumšzila. Pirmie dzīvie viļņpapagaiļi uz Eiropu tika atvesti 1840. gadā. Putnu mīļotāji laika gaitā ir izaudzējuši daudzas pēc krāsojuma atšķirīgas kuitūrf ormas. Ja ir pacietība, viļņpapagaiļi var iemācīt izrunāt diezgan daudz vārdu un teicienu. Katrā ziņā šis piemīlīgais putniņš sagādā savam īpašniekam daudz prieka, lai gan ar skaļo čirkstēšanu reizēm var kļūt neciešams.

īpatnis starp papagaiļiem ir Austrālijas vidienē sastopamais nakts zemespapagailis. Tas ir neliels putns, kura zaļais apspalvojums viscaur klāts ar melniem plankumiem, tāpēc tas lieliski pielāgots savai dzīvesvietai — dzeloņainiem augiem bagātajam pustuksnesim. Sī putna pirmā īpatnība: tas mitinās uz zemes un tikai izņēmuma gadījumos uzlido krūmos vai kokos. Otrā un trešā īpatnība: tas neligzdo kokos un veido kārtīgu ligzdu. Tā tiek būvēta dzelkšņainās graudzāles spinifeksa audzē mazliet virs zemes. Ceturtā īpatnība: aktīvs tikai pilnīgā tumsā, kad dodas baroties un lido dzert.

Tasmānijas zemespapagailis vēl vienmēr samērā bieži sastopams Tasmānijā, bet gandrīz iznicināts Austrālijā. Tā kā šis putns dzīvo uz zemes, tas nevar izsargāties ne no klejojošiem kaķiem, ne no zāles dedzināšanas briesmām, kas kontinentā to apdraud vairāk nekā Tasmānijā. Briesmu gadījumos putns vispirms bēg skriešus un tikai ārkārtējas nepieciešamības gadījumā nolido dažus metrus. Sava nozīme to skaita samazināšanā varētu būt arī medībām, jo to viegli medīt ar suņiem, turklāt šī putna cepetis tiek atzīts par sevišķu delikatesi.

Tikai Austrālijā un Jaunzēlandē mitinās zālājpapagaiļu ģints, kurā ir 7 sugas. Savu latvisko nosaukumu zalajpapa- gaiļi ieguvuši no tā, ka lielāko dzīves daļu pavada zālājos, kur barojas ar zālaugu sēklām. Parastākā suga ir krāšņais zālājpapagaiiis, kas pēdējos gadu desmitos jūtami savairojies un paplašinājis areālu. Sajā ziņā tam netieši palīdzējis cilvēks, izcērtot mežus un paplašinot sarkanā āboliņa sējumus, jo šī suga mīl skrajus mežus, vispār klajas vietas un ļoti labprāt ēd āboliņa sēklas. Taču papagailis ēd arī dažādus augļus. Krastu zālājpapagaiiis dzīvo Austrālijā klinšainos okeāna krastos liesā ūdens tuvumā.

Pūčpapagailis jeb kakapo ir liels, uzkrītoši raibs putns, kura apspalvojums pamatā ir zaļš, ar melniem, tumšbrūniem un dažādu nokrāsu dzelteniem plankumiem. Seja, tāpat kā pūcēm, bagātīgi apspalvota. Kakapo dzīvo uz zemes stipri mitrās vietās, ligzdo klinšu spraugās vai starp koku saknēm uri pārtiek no visdažādākās augu cilmes barības. Pēc barības tas dodas kājām, turklāt parasti pa paša iemītām taciņām. Kāpēc tas nelido? Izrādās, ka spārni viņam gan ir labi attīstīti, taču spārnu muskuļi panīkuši, tāpēc kakapo vispār nespēj lidot. Tā ir izmirstoša suga, kas saglabājusies tikai Jaunzēlandes Dienvidu salā.

Jaunzēlandieši ir ari abas nestorpapagaiļu sugas. Brūngano nestorpapagaiļu kādreiz bijis ļoti daudz, un lo medījuši vietējie iedzīvotāji maori. Otra suga, zaļganais nestorpapagailis jeb kea, slavena.ar tādām īpašībām, kas tai draud ar izstumšanu no kārtīgo papagaiļu sabiedrības. Tas ir gandrīz vienkrāsains, tumši ollvzaļš putns apmēram vārnas lielumā. Kea ir nometnieks, kas ligzdo un dzīvo kalnos augšpus meža robežas. Vasarā tur vienmēr miglains un vējains, ziemā tāpat nepatīkami vējains, bet miglu nomainījis sniegs. Ligzdošanas periods zaļganajam neslorpapagailim sākas ziemā. Nav brīnums, ka, dzīvojot tādos skarbos un grūtos apstāk|os, var rasties novirzes no papagailiskās standartuzvedības. Parasti kea pārtiek no augiem un bezmugurkaulniekiem, bet, tikko kalnu ganībās ierodas mājas aitu ganāmpulki, kea izmanto izdevību papildināt savas maltītes ar aitas ga)u. Parasti gan kea ēd tikai nobeigušos aitu gaļu, taču daži vecie, pieredzes bagātākie nestorpapagaiļi iemanījušies uzbrukt dzīvām aitām. Ja papagailis kādu aitu sāk vajāt un ar spēcīgo knābi to ievaino, aita no pārskriešanās, pārbīļa un noasiņošanas nobeidzas. Papagailim tas tikai bija vajadzīgs. Protams, aitkopji keas uzskata par vislielākajiem ļaundariem. Īstenībā putnu nodarītie zaudējumi ir pavisam nenozīmīgi salīdzinājumā ar lielo nobeigušos dzīvnieku skaitu ziemā un agrā pavasarī aukstuma un barības trūkuma dēļ.

VEL VIENA TROPISKO PUTNU

KĀRTA

Šī «vēl viena tropisko putnu kārta» ir krāšņvārnveidī- gie. Tās vispārīgo raksturojumu dot grūti, jo tajā apvienoti gan pēc izskata, gan dzīvesveida visai dažādi putni. Šī dažādība, protams, atspoguļojas kārtas sistemātiskajā iedalījumā — tajā ir vairākas apakškārtas un 10 dzimtas, kurās kopā ir 45 ģintis un gandrīz 200 sugas. Padomju Savienībā pārstāvētas 4 dzimtas (zivjdzenlšu, kukaiņdze- nīšu, krāšņvārnu, pupuķu) ar 11 sugām (perē 6). Latvijā tās pašas 4 dzimtas, bet tikai 4 sugas, no kurām 3 perē. Pārējās dzimtas ir todidzenīšu, momotidzenlšu, zemes- vārnu, kurolu, kapelētājpupuķu un degunragputnu dzimta.

Plašākā dzimta ar 90 sugām ir zivjdzenlšu dzimta. Tie ir galvenokārt nelieli putniņi ar spilgtām spalvām. Latvijā

dzimtu pārstāv parastais zivjdzenītis, kura areāls sniedzas no Eiropas un Ziemeļāf rikas līdz Kuriļu salām un Jaungvi- nejai. Piemērotās dzlvotnēs Latvijā tā ir parasta suga — sastop pie upēm un strautiem ar stāviem krastiem. Vasarā tā pastāvīgi dzīvo pie Gaujas un tās pietekām Gaujas nacionālā parka robežās. Ligzdo alās, kuras pats izrok stāvajos krastos. Alas garums ir 30—100 un tās galā atrodas plaša ligzdošanas kamera. Putni pārtiek no sīkām, līdz 6 cm garām zivtiņām, kuras nolūko, sēdot kādā zarā virs ūdens vai uz akmens, taču izlūkošanu var izdarīt arī lidojot. Ķerot zivi, var nedaudz ietriekties ūdenī. Tomēr ēd arī citus sīkākus, galvenokārt ūdensdzīv niekus. Zivjdzenīšu mugurpuse visumā ir tumšzila, vēder puse — okerkrāsā, galvas sāni un rīkles apvidus balti.

Bez tikko minētās tipisko zivjdzenīšu (Alcedo) sugas ir vēl vismaz 8 sugas. Tās plaši izplatītas Āfrikā uz dienvidiem no Sahāras, Dienvidāzijā, Malajas arhipelāgā, taču neviena nenokļūst tik tālu uz ziemeļiem kā parastais zivjdzenītis.

Joslainais zivjdzenītis pieder pie citas ģints. Tas dzīvo džungļos Javā, Sumatrā un Malajas pussalā. Šis putniņš pieminams divu interesantu īpatnību dēļ. Pirmkārt, kā jau zivjdzenītis, ligzdo gan stāvos upju krastos alās, bet tikpat labi var ieperināties arī tālu no upes kokos ierīkotajās termītu būvēs. Otrkārt, šai sugai atšķirībā no dzimtas citām sugām raksturīgs krass dzimumu dimor- fisms. Tas parādās apspalvojuma krāsā — tēviņš ir zils, mātīte — brūna.

Karaliskais zivjdzenītis ir viens no lielākajiem visā dzimtā. Tā garums sasniedz 45 cm. Dzīvo Jaungvinejā kalnu mežos. Arī šim zivjdzenītim ir kāda raksturīga īpatnība: tas vairak nekā tā radinieki uzturas uz zemes, kur ķer ķirzakas un kukaiņus, turklāt barību ar knābi izrok no augsnes. Pēc citām ziņām, šī pati suga ne jau vairs kalnos, bet jūras krastā mangrovju audzēs tvarsta krabjus. Pārsteidzoši, ka vienai un tai pašai sugai ir tik dažāds dzīvesveids.

Gandrīz tikpat liels ir smieklu zivjdzenītis jeb kuka- bura. Tas apdzīvo Austrāliju, bet, par spīti visiem apgalvojumiem, Jaungvinejā tomēr nav sastopams (tur dzīvo radniecīgas sugas). Sākotnēji kukabura bijusi tikai Aus- trumaustrālijā, vēlāk ieviesusies Austrālijas dienviddaļā un Tasmānijā. Putns nav diez cik izskatīgs — mugurpuse pelēkbrūna, apakšpuse bālgana, uz spārniem gaišzili plan-

kurni. Toties balss! Tā ir skaļa, kliedzoša, atgādina ķiķināšanos un smieklus. Visrosīgāk tas klaigā vakaros. Ligzdo koku dobumos vai termītu mītnēs. Smieklu zivj- dzenītis ēd visādus dzīvniekus, arī čūskas, kuras nereti met no gaisa zemē, lai tādējādi tās ātrāk pieveiktu. Ar visu savu īpašību un īpatnību kopumu Austrālijā tas guvis lielu ievērību, pat atzinību un tāpēc tiek uzskatīts gandrīz vai par nacionālo putnu.

Padomju Savienībā tikai pāris reižu novērots Afroāzi- jas raibdzenītis (Eiropas daļā) un Āzijas raibdzenītis (Kuriļu salās). Raibdzenīšu apakšdzimtā ir 9 sugas. Divas trešdaļas no tām ir Jaunās pasaules pilsoņi, piemēram, zaļais raibdzenītis, ko Čārlzs Darvins pieminējis savā grāmatā par ceļojumu ap pasauli ar kuģi «Beagle».

Gigantiskajā plēsējdzenīšu ģintī ir gandrīz 40 sugas. Arī ģints areāls ir milzīgs — ietver Āfriku, Āzijas dienvidu daļu, Malajas arhipelāgu, Austrāliju, Jaunzēlandi un daudzas sīkākas Klusā okeāna salas, taču nav Amerikā. Atzīstami par plēsīgiem putniem, jo pārtiek no ķirzakām, čūskām, zivīm, krabjiem, kukaiņiem. Viņi ir ieraduši lielāku upuri nosist, dauzot to pret zaru vai pret kādu citu stingru priekšmetu. Padomju Savienībā ļoti reti ieklīst trīs sugas — rudais, brūnvēdera un melnkapuces plēsēj- dzenītis. Visplašākais areāls, šķiet, ir apkakles plēsējdze- nītim — no Sarkanās jūras līdz Mikronēzijai. Sastopams daudzās salās un saliņās un atbilstoši tam diferencējies daudzās pasugās — zināmas 48 pasugas. Tā mugurpuses apspalvojums ir galvenokārt zils, vēderpuses — balts.

Rubīna džungļdzenītis ir neliels putniņš mazākas zīlītes lielumā. Apspalvojums gandrīz pilnīgi rubīnsarkans, bet vēders dzeltens. Lai lasītājs mēģina iztēloties eksotisko ainu, kad šis putniņš kā gaiša liesmiņa šaudās pa zaļo, krēslaino džungļu augāju gar meža strautu. Katrā vietā viņš kādu brīdi pasēž, izlūkodams ūdenī medījumu — zivtiņas, kukaiņus. Reizēm tas uzklūp garāmlidojošām spārēm. Atšķirībā no citām ģintīm džungļdzenīšu kājām tikai trīs pirksti.

Slaiddzenīšiem raksturīga ļoti gara aste, kas stipri garāka nekā ķermenis. Sevišķi garas ir astes vidējās spalvas, tāpēc putni izskatās neparasti slaidi. Zilajam slaiddzenītim visa mugurpuse zila, izņemot balto virsasti un astes vidējo spalvu paplašinātos galus. Ligzdošanai tas ierīko dobumu termītu mītnē. Baltastes slaiddzenītis ir gājputns — ligzdo Austrālijā, ziemo Jaungvinejā.

Nākamā dzimta krāšņvārnu kārtas sistēmā ir todidze- nīši, kurā tikai viena ģints ar piecām sugām. Tie visi ir tālu zemju iemītnieki, sugu maz, to dzīvē nekā pārāk interesanta un negaidīta nav, tāpēc, lai taupītu papīru, tos varētu izlaist. Bet kā lai tos nepiemin, ja todidzenīši sastopami tikai Lielajās Antiju salās (labs endēmisma piemērs) un tie ir vismazākie visā kārtā (garums apmēram 10 cm)! Turklāt tie taču ir tikpat jauki un spilgti krāsaini kā vairākums krāšņvārnveidīgo. Un vēl kāds fakts, ko vērts minēt: uz katras Lielo Antiļu salas apmetusies tikai viena todidzenīšu suga, vienīgi Haiti salā ir divas sugas — Haiti platknābja todidzenltis un Haiti šaurknābja todidzenltis. Pirmā suga ligzdo līdzenumos, galvenokārt pustuksnešos, otrā — kalnos. Kubas todidze- nīti sauc ari par daudzkrāsaino, jo tā apspalvojumā ir visas varavīksnes krāsas — sarkanā, oranžā, dzeltenā, zaļā un zilā, bet vēders tam balts. Todidzenīši ir ļoti mierīgi, varbūt pat flegmātiski putniņi, kurus varot viegli noķert ar entomoloģisko tīkliņu.

Momotdzenīšu dzimta (9 sugas) apdzīvo tropiskās Amerikas mežus no Dienvidrneksikas līdz Argentīnai. Ari momotdzenlši ir putni ar krāšņām spalvām, ko vismaz daļēji var apliecināt to nosaukumi, piemēram, zilrīkles, melnrīkles un brūnpaura momotdzenītis. Tie pārtiek galvenokārt no kukaiņiem, bet reizēm ēd mazas ķirzaciņas un knābā pat augļus.

Otrā Latvijā sastopamā dzimta ir kukaiņdzenīšu dzimta. Pasaulē ir 24 sugas. Tās galvenie izplatc-s rajoni ir Āfrika, Āzijas dienviddaļa un Malajas arhipelāgs; minimāli pārstāvēta Eiropā (2 sugas) un Austrālijā (1 suga). Šie dzenīši pārtiek no lieliem kukaiņiem, no tā cēlies viņu nosaukums. Latvijā reti ieklīst bišu kukaiņdzenītis, kas galvenokārt pārtiek no bišveidīgajiern plēvspārņiem (ari no mājas bitēm un kamenēm) un lapsenēm, bet ķer ari visādus citus kukaiņus. Tā apspalvojumā dominē brūna, dzeltena, zaļa un zila krāsa, bet dažas vietas uz galvas un tās sānos ir melnas un baltas. Šī suga aiziet vistālāk uz ziemeļiem. Eiropā ļoti maz sastopama suga ir zilvaigu kukaiņdzenītis, kura pamatkrāsa ir zaļa. Šie dzenīši ir tuksnešu un pustuksnešu iemītnieki, tomēr mitinās galvenokārt vietās ar nelīdzenu reljefu, jo tur vieglāk sameklēt stāvas nogāzes ligzdu ierīkošanai. Tomēr ligzdo ari pilnīgi līdzenās vietās. Stāsta, ka līdzenās vietās esošo ligzdu ieejas putni pēc katras izlidošanas nomaskējot — aizberot ar augsni.

Sarkanais kukaiņdzenītis ir pamatā sarkans, bet galva tam spīdīgi zaļa, virsaste zila, spārnu spalvu gali zaļi. Tie ir sabiedriski putni — upīšu krastos ligzdo kolonijās, baros salasās ari savannā baroties. Sevišķi labprāt ēd taisnspārņus.

Krāšņvārnu dzimtu, tāpat kā kukaiņdzenīšus, Latvijā pārstāv viena, bet Padomju Savienībā divas sugas. Sīs nelielās dzimtas (2 ģintis, 11 sugas) putni sastopami galvenokārt Āfrikā, retāk Āzijā, bet viena suga nokļūst līdz Austrālijai. Viņi visi ir spilgti un skaisti krāsaini un visi būtu pieminēšanas vērti. Latvijā sastopamā zaļā krāšņvārna ir aptuveni kovārņa lielumā. Pēc izskata un it īpaši ar palielo, mazliet noliekto knābi tā atgādina vārnu. Latviešu valodā līdz pat 1979. gadam pēc tradīcijas to nešaubīdamies sauca par zaļo vārnu, lai gan tā nav vārna un nav zaļa. Tāpat kā vācu un krievu valodās, tā drīzāk būtu saucama par zilo, jo galva, kakls un vēderpuse tai zaļganzila. Grāmatā «Latvijas putni» (R„ 1972) ir uzsvērts, ka «lidojumā sevišķi uzkrītošs zilais spārnu krāsojums». Tomēr ir periodi, kad tā izskatās vairāk zaļa nekā zila. Mugurpuse tai mālaini brūna vai ruda. Nosaukums bieži vien radies pēc vienošanās un kļuvis par tradīciju, tāpēc «zaļā krāšņvārna» šķiet pietiekami labs kompromiss. Līdz pat pēdējam laikam šī suga Latvijā bija samērā parasta. Diezgan bieži to varēja novērot sēžam uz telefona un citiem vadiem. Vairāki Latvijas ornitologi izteikuši domu, ka zaļo krāšņvārnu skaits ir atkarīgs no dobumainu koku daudzuma, kur tās perē. Racionāli apsaimniekojot mežus, nepilnvērtīgus, dobumainus kokus izcērt, un tam it kā vajadzētu samazināt krāšņvārnu skaitu, tomēr tas nav neapstrīdami pierādīts. Krāšņvārnu daudzums Latvijā nezināmu iemeslu dēļ ir krasi samazinājies kopš 1975. gada. Zaļa krāšņvārna ir Palearktikas rietumu daļas putns, kas uz austrumiem aiziet līdz Alta- jam. Tālāk uz austrumiem un dienvidiem to aizstāj austrumu krāšņvārna, kas Padomju Savienībā sastopama Tālajos Austrumos, bet vēl tālāk pāri Malajas arhipelā- gam nokļuvusi līdz Austrālijai. Tas visumā ir zilzaļš putns, kas kukaiņu medības uzsāk pievakares krēslā. Āzijas kontinentā perējošie putni ziemot lido uz dienvidiem, bet Austrālijā perējošie — uz ziemeļiem, uz Jaungvineju. Divām Āfrikas sugām ir īpat- nojās astes. Tās ir šķeltastes un raķetastes krāšņ- vārnas.

Zemesvārnu dzimtas izplate ierobežojas ar Madagas- karu. Tās dzīvo uz zemes, tāpēc tām garākas kājas, bet īsāki spārni nekā krāšņvārnām. No piecām sugām trīs apmetušās biezos mežos, viena, īskāju zemesvārna, mitinās meža laucēs, bet krāšņā zemesvārna apdzīvo pustuk- snešus, kur ligzdo zemes iedobumos.

Kurolu dzimtas vienīgā suga kurols dzīvo Madagaskarā un tai tuvējās, zooģeogrāfiski visai interesantajās Ko- moru salās. Tam raksturīgs krasi izteikts dzimumu dimor- fisms apspalvojumā. Tēviņš ir dažādās niansēs pelēks, virspusē zaļgani zaigojošs, mātīte rūsasbrūna. Sevišķa anatomiska īpatnība ir tā, ka kurolam nav tauku dziedzera, bet ir «pūdernīcas», kas izdala pulverveidīgu vielu spalvu apkopšanai. Tā kā Madagaskara ir hameleonu paradīze, nav jābrīnās, ka kurols mielojas ne tikai ar kukaiņiem, bet arī ar hameleoniem.

Pupuķu dzimtā ir tikai viena suga — pupuķis jeb badadzeguze. Pupuķis ir vidēji liels, 28 cm garš putns. Apspalvojums raibs — pamatā sārti rūsganbrūns, bet spārni un aste melnbalti. Pati ievērojamākā ārējā pazīme ir pagarinātu spalvu cekuls, ko putns satraukuma brīžos izvērš vēdekļveidīgi. Cekula spalvas rūsganas, ar melniem galiem. Raksturīgs arī tievais, garais knābis, kas lieti noder, meklējot barību zālē un augsnē. Pārtiek galvenokārt no kukaiņiem. Interesants gadījums novērots Jūrmalā, Asaros: kāds pupuķis bija iemanījies izraut tikko virs zemes parādījušās gladiolas un citus augus, acīmredzot cerībā līdz ar augiem no augsnes izvilkt kukaiņu kāpurus. Pupuķis perē koku doburftos, bet, ja tādu nav, tad vecos celmos, akmeņu kaudzēs utt. Latvijā tas sastopams viscaur, bet nevienmērīgi, toties visumā regulāri tās dienvidu daļā un piejūras zonā. Pupuķa areāls ir ļoti plašs — Eiropa, Āfrika, ieskaitot Madagas- karu, Āzijas dienviddaļa, Sumatra.

Kāpelētājpupuķi atgādina pupuķi, bet atšķirīgas pazīmes ir garāka aste un cekula trūkums. Apspalvojums vismaz daļēji zaļš, tumšzils, purpurkrāsas, ar metālisku spīdumu. Tie ir tipiski dendrofili putni, kas pastāvīgi uzturas kokos un krūmos un prot veikli kāpelēt pa koku stumbriem, atbalstoties ar asti. Protams, kāpelē nevis garlaicības un izklaidēšanās dēļ, bet meklējot barību — skudras, termītus, vaboles, daudzkājus. Sastopami Āfrikā uz dienvidiem no Sahāras. Aprakstītas 8 sugas. Viens no parastākajiem ir zaigojošais kāpelētājpu- puķis, 42—50 cm garš putns, kas dzīvo krūmainā savannā.

Kā pēdējo no krāšņvārnveidīgo kārtas aplūkosim de- gunragputnu dzimtu, kas sugu daudzuma ziņā (44 sugas) ieņem otro vietu krāšņvārnu kārtā.

Degunragputnicm raksturīgs nestandarta knābis. Tas ir krietni liels, resns, stipri noliekts, parasti ar lieliem, iekšpusē tukšiem izaugumiem jeb izciļņiem pie knābja pamata. Putnļ ir lieli un vidēji lieli (masa no 150 g līdz 4 kg), dzīvo Āfrikas, Dienvidaustrumu Āzijas un Malajas arhipelāga tropiskajos mežos. Vienīgi kailrikles degun- ragputns dzīvo atklātās vietās, proti, tropiskajās savannās. Tā apspalvojums gandrīz pilnīgi melns, tikai spārnu pirmās spalvas baltas. Kailais rīkles apvidus sarkans. Visēdājs — pārtiek no dažādiem dzīvniekiem, ieskaitot čūskas un skudras, kā ari no sēklām un augļiem.

Visas pārējās tātad ir meža sugas, kas perē koku dobumos. Perēšanas laikā šo sugu mātītes pašas sevi iesloga tikpat kā cietumā, gandrīz pilnīgi aizmūrējot dobuma ieeju. Vaļā paliek tikai šaura sprauga, pa kuru tēviņš baro perējošo mātīti un vēlāk arī mazuļus. Domā, ka tāda izrīcība ir aizsargāšanās no čūskām, kuru tropiskajos mežos nekad netrūkst. Maksimālais pašieslodzīšanās ilgums—gandrīz 20 nedēļas — konstatēts viļņainajam degunragputnam.

Viena no lielākajām sugām ir dubultknābja degunrag- putns. Tas ir 1,2 m garš, gandrīz melns. Kakls, daļēji vēders un aste, spārna ārmaia ir balti vai iebalti. Knābis un virsknābja izaugums dzelteni. Putna nosaukums radies no tā, ka virsknābja izaugums ir liels, sedz pusi no knābja un daļēji galvu — izskatās kā dubults knābis. Sis putns izplatīts no Indijas līdz Sumatrai. Tikai Kalimantānā saglabājies ķiverainais jeb ziloņkaula degunragputns. Pēc garuma (1,6 m) tas ir lielākais degunragputns un viens no lielākajiem putniem vispār. Virsknābja izaugums tam nav tukšs vai porains kā parasti, bet ir blīvs un daļēji atgādina ziloņkaulu. Sl «ziloņkaula» dēļ putns jau no seniem laikiem tiek medīts, jo no tā gatavo dažādus greznuma, mājturības un kuita priekšmetus. Pelēkais degunragputns ir šamērā neliels, dzīvo Āfrikā. Perēšanas laikā iemūrējusies mātīte maina spalvu tērpu. Kad vienīgais mazulis paaudzies, mātīte izlaužas brīvībā un palīdz tēviņam to barot. Bet interesantākais ir tas, ka bez mātes palikušais mazulis savu mājokli pats aizmūrē, atstājot parasti tikai šauru spraugu barības saņemšanai.

Ko īsti nozīmē iemūrēšanās, var raksturot daži skaitļi par sudrabvaigu degunragputnu, kas dzīvo Austrumāf- rikā. Lai mātīte varētu iemūrēties, tēviņš tai pienes pat līdz 235 zemes piciņas dienā. Mātīte paliek perēšanas dobumā 15—17 nedēļas. Sajā laikā tēviņš piegādā mātītei un mazulim 24 tūkstošus augļu. Nav precīzi zināms, cik augļu vai citas barības tēviņš pats apēd un cik reižu pielido pie dobuma. Darbs katrā ziņā prasa milzīgu piepūli. Un vai tāda ģimenes dzīves ievirze (specializācija) neapgrūtinās dzimtas pielāgošanos mainīgiem dzīves apstākļiem nākotnē un dzimtas izdzīvošanu?

TREŠAIS JAUTĀJUMS PAR KĀRTĀM: DZEIVII VAI DZILNAS?

Lai nu agrāk bijis kā būdams, bet turpmāk kārtas nosaukums latviski būs dzilnveidīgie, vismaz tā vajadzētu būt.

Dzilnveidīgo putnu kārta ir ļoti iespaidīga, jo pēc apjoma tā daudz neatpaliek no svīrveidīgajiem — dziln- veidīgajos apvienotas 6 dzimtas, 65 ģintis un 383 sugas. Tipiskākā un vienlaikus plašākā dzimta ir dzilnu dzimta. Šķiet gluži labi, ja vismaz dažu tai radniecīgo dzimtu nosaukumos parādās vārds «dzilna». Tad iznāk tādi jauki salikteņi kā zaigdzilnas, dūndzilnas, bārddzilnas. Turklāt te ir, pirmkārt, vienveidība, ja gribam izteikties citādi, standartizācija; otrkārt, nosaukumi, kas satur informāciju par pašiem putniem; treškārt, nosaukumi, kas ietver nepārprotamu norādījumu uz piederību pie dzilnveidīgo kārtas.

Sugu vairums dzīvo mežos un perē koku dobumos vai alās. Gandrīz visi dzilnveidīgie pārtiek no kukaiņiem, bet ziemā mērenajā joslā daudzas sugas, kad kukaiņu nav, barojas ar koku seklām. Izplatīti visos kontinentos, izņemot Austrāliju. Visvairāk sugu mīt Dienvidamerikā.

Stāstījumu par dzilnveidīgajiem sāksim ar zaigdzilnām jeb jakamāriem.

Zaigdzilnu dzimta nav liela— tikai 17 sugas. Zaigdzilnas ir nelieli putni — zvirbuļa lielumā vai nedaudz lielāki. Tām raksturīgs garš, tievs knābis. Dažām sugām ir ļoti gara aste. Kā jau tropu putniem, parasti daba tiem izšķērdīgi dāvājusi krāsas, taču mugurpuses apspalvojums gandrīz vienmēr vienveidīgs — zaļš vai bronzas krāsā, metāliski zaigojošs. Sie putni ligzdo kraujos upju krastos vai līdzīgās vietās alās — vai nu pašu raktās, vai citu dzīvnieku pamestās. Dzīvo Dienvidamerikā un Vidus- amerikā. Tā kā tur kukaiņu daudz, zaigdzilnām nenākas pārāk nopūlēties ar to medībām: putns nometas uz kāda nokaltuša zara, nemitīgi grozot galvu, noskata garam lidojošu kukaini un tad zibenīgi metas to ķert.

Zaļās zaigdzilnas garums ir 21 cm. Mugurpuse tai ir zeltaini zaļa, pakausis zilgans, vēderpuse ruda vai rūsas krāsā, rīkle balta, bet pār krūtīm kā grezna lente stiepjas spilgti zaļa josla, Īlenveidīgais knābis melns. Ligzdo romantiskās vietās — meža strautu krastos 30—40 cm dziļās alās. Citas sugas ir, piemēram, krāšņā zaigdzilna jeb paradīzes jakamārs un brūnrīkles zaigdzilna.

Dūndzilnu dzimtā ir tieši divreiz vairāk sugu. Tām raksturīgs irdenais, mīkstais, varētu teikt, dūnainais apspalvojums. Visumā šīs dzimtas putni ir nedaudz lielāki par zaigdzilnām (ķermeņa garums 14—32 cm), bet nav tik spilgti krāsaini. Kukaiņus medī tāpat kā iepriekšējās dzimtas putni — nekustīgi sēžot, upurus vispirms noskata, tad tiem uzbrūk. Reizēm tik ilgi sēž nekustīgi, ka rodas iespaids: tie ir ļoti slinki putni. Tāpēc tos sauc arī par sliņķputniem. Lai gan dūndzilnas no mednieku viedokļa ir nelielas, tās Dienvidamerikā tomēr sistemātiski medī, jo gaļa tām laba un nekustīguma dēļ tās viegli nomedījamas. Brūnā dūndzilna sastopama Dienvidamerikas ziemeļu daļā, apkakles dūndzilna — apmēram turpat, bet uz dienvidiem nokļūst tālāk, līdz Amazones baseinam.

Bārddzilnas ir aptuveni zaigdzilnu un dūndzilnu lielumā. Sīs dzimtas putniem raksturīgs spēcīgs knābis, bet it īpaši labi attīstīti, pagari un stīvi sari pie knābja pamata. Visvairāk saru aug zem apakšknābja, un tie atgādina šķidru bārdiņu. Bārddzilnas ir tipiski, koši krāsaini tropisko mežu putni, kas sastopami galvenokārt Vecajā pasaulē. Par to dzimteni uzskata Āfriku. Sugu vairākums ir augļēdāji.

Dzimtā ir 81 suga, un tādēļ it kā būtu lielas iespējas izvēlēties piemērus, par kurām rakstīt, taču ziņas par konkrētām bārddzilnu sugām ir visai trūcīgas. Tāpēc populārzinātniskajā literatūrā aizvien tiek minētas vienas un tas pašas pāris pazīstamākās sugas. Viena no tām ir sarkanpaura bārddzilna, kas dzīvo Dienvidaustrumu Āzijā un Malajas arhipelāgā, ieskaitot Filipīnas. Tas ir neliels, 15—17 cm garš, zaļgans putniņš, kas grūti ieraugāms meža lapotnē. Te neko nepalīdz sarkanie un dzeltenie plankumi viņa apspalvojumā. Putnu pazīst galvenokārt pēc tā skaļās, bet monotonās un galu galā apnicīgās balss. Stāsta, ka ikvienu saucienu viņš pavadot it kā diriģēdams — pamājot ar galvu un asti.

Zobknābja bārddzilna nevar sūdzēties, ka daba tai nebūtu piešķīrusi tropiskam putnam piedienīgu tērpu. Tās apspalvojums mugurpusē ir zilganmelns, bet vēderpusē sarkans. Nosaukums cēlies no tā, ka virsknābja apakšējā malā katrā pusē ir divi lieli «zobi». Sī bārddzilna sastopama Āfrikā. Pārtiek no dažādiem augļiem, bet jo sevišķi mīl banānus. Par kādu citu sugu — Dienvidāzijā izplatīto lielo bārddzilnu — stāsta, ka nebrīvē to gadiem ilgi varot izmitināt ar banāniem vien. Sīs bārddzilnas balss atgādinot kaukšanu, turklāt viņa varot koncertēt stundām ilgi.

Melnlasumaina bārddzilna ir dienvidamerikāniete. Diemžēl par viņu trūkst gandrīz jebkādu ziņu, tomēr šis putns grāmatā bija jāpiemin, jo tas pārstāv dzimtas pamatģinti Capito.

Medusrādītāju dzimta ir neliela, apvieno 14 sugas. Tie ir mazi (10—20 cm gari), pelēcīgi vai zaļgani putni. Sastopami galvenokārt Āfrikā, vienīgi divas sugas ir Dienvidāzijā un Malajas arhipelāgā. Šīs ziņas neliecina, ka tie būtu kādi īpaši interesanti putni, vienīgi to nosaukums pievērš uzmanību. Medusrādītāji? Tātad putni, kas uzrāda medu? Ko tas varētu nozīmēt? Mēģināsim noskaidrot.

Medusrādītāji pārtiek no dažādiem kukaiņiem, retumis un varbūt tīri nejauši noēd pa nelielai ogai. Daudzas, iespējams, pat visas, sugas uzmeklē bišu un lapseņu ligzdas un ēd šo sabiedrisko plēvspārņu kāpurus, medu un kāres. Bet pats interesantākais: atklājis nepieejamu dobumu kokā ar bitēm, inedusrādītājs klaigādams lidinās bišu saimes tuvumā, tā pievēršot medusēdāju dzīvnieku, piemēram, medusāpša, un cilvēka uzmanību. Kad dobums ir atplēsts, putni ēd izlaupītās saimes atliekas. Medusrādītāji ir vienīgie putni, kas spēj sagremot vasku, jo viņu zarnās ir īpašas baktērijas. Bet tas vēl nav viss. Acīmredzot visi medusrādītāji ir dzeguzes starp dzilnveidīga- jiem, t.i., tie ir tipiski ligzdu parazīti. Medusrādītāji ligzdas neveido un paši neperē, bet olas dēj citu putnu, galvenokārt koku dobumos perējošo dzilnu, dzeņu un bārddzilnu, ligzdās. Turklāt tie reizēm ieknābj saimniek- putna olas, kuras tad aiziet bojā neizperētas, vai vienkārši izmet vienu divas tā olas, tā tālredzīgi pasargājot savu mazuli no konkurences. Medusrādītāju mazuļi rīkojas tāpat kā dzeguzēni un iznīcina ligzdas īsto iemītnieku mazuļus. Nav skaidri zināms, kā tas tiek darīts. Visticamāk, ka medusrādītāja mazulis savus pusbrāļus un pusmāsas noknābj, jo izgrūst tos no dziļa ligzdas dobuma diezin vai ir iespējams.

Viena no pazīstamākajām sugām ir melnrīkles medusrā- dītājs, kas mitinās Āfrikā savannās. Savas olas tas parasti novieto koku dobumos perējošu putnu ligzdās, retāk akmeņčakstīšu, čakstu un vālodžu atklātajās ligzdās. Afrikāņi šo sugu labi pazīst un sauc vai nu par medusrādītāj- dzeguzi, vai par bišu dzeguzi. Augumā nelielais, mugurpusē zaļais- sīkais medusrādītājs arī ir Āfrikas pilsonis. Tas pārtiek no kukaiņiem, augļiem un ziediem. Olas dēj sīku dziedātājputnu, piemēram, briļļuputniņu un mušķē- rāju, ligzdās.

Ja gribētu tukānu dzimtai dot latvisku nosaukumu, tad pats pirmais ieteicamais nosaukums būtu «dižknābji» atbilstoši putnu grandiozajam, spilgtajam, krāsainajam knābim. Diemžēl šāds nosaukums nav izmantojams, jo par dižknābjiem sauc dažus žubīšu dzimtas putnus. Bet, ja jau nevar saukt par dižknābjiem, tad diezin vai ir vērts nopūlēties, lai izprātotu kādu citu nosaukumu, jo starptautiskais «tukāni» pats par sevi nekādus iebildumus nerada.

Tātad tukānus īpaši raksturo knābis. Tas ir tiešām iespaidīgs, reizēm gandrīz tikpat garš kā putna ķermenis bez astes. Lai gan tāds nesamērīgi liels knābis rada zināmas neērtības, kas sevišķi izpaužas lidojumā, tomēr īstenībā tas nebūt nav smags, jo ir dobumains un satur gaisu.

Tukāni ir vidēji lieli vai lieli (30—60 cm gari) putni, kas parasti ir spilgti un kontrastaini krāsaini. Lielās sugas bieži vien pamatā ir melnas, dažas mazās gandrīz pilnīgi zaļas. Lai papriecātos par tukēniem, nemaz nav jādodas uz tropisko Dienvidameriku, kur tos nebūt nav viegli ieraudzīt koku lapotnē. Tos var apbrīnot tepat Latvijā, piemēram, 1.VU Zooloģijas muzejā, kur ir skaista tukānu kolekcija.

Praktiski visu mūžu tukāni nodzīvo lielu koku vainagos.

Tic pārtiek no augļiem, tomēr reizēm ēd nelielus dzīvniekus. Nebrīvē ēdot gandrīz visu, ko tiem dod.

Tukānu balss ir skaļa un griezīga. Tā atgādinot gan varžu kurkstēšanu, gan kucēna ķaukstēšanu.

Tukānu dzimtā ir 33 sugas. Lielākā ir lielais tukāns jeb toko. Aptuveni trešdaļa no ķermeņa garuma ir knābis (17—22 cm). Putns ir gandrīz viscaur melns, ar baltu pakakli. Augstais knābis ir oranžs, bet vietām sarkans, virsknābim melns gals. Rosoties koku vainagos, lielais tukāns laiku pa laikam skaļi nokliedzas. Kliedzieni skan apmēram kā «tokano, tokano», un tie devuši nosaukumu visai dzimtai. Toko ir gardēdis — visbiežāk ēd banānus. Viņa tuvs radinieks ir gandrīz tikpat lielais dzeltenkakla tukāns. Tam raksturīgs visai raibs knābis, kurš vietām ir zaļš, iedzeltens, sarkans, zils. Viena no raibākajām sugām ir Dienvidamerikā kalnos subtropiska un mērena klimata apstākļos sastopamais zilkrūšu tukāns. Putns pastāvīgi maina apmešanās vietu, jo tā iecienītie augļi kalnos dažādā augstumā nogatavojas dažādos laikos.

Indiāņi tukānus augsti vērtē divu iemeslu dēļ: viņi ļoti ciena tukānu cepeti un to spalvas labprāt izmanto rotājumam. Savās apmetnēs indiāņi tur tukānus kā pussavvaļas putnus, jo tos var viegli pieradināt.

Ekskursiju dzilnveidīgo kārtā nobeigsim ar dzilnu dzimtu. Tomēr ekskursijas pēdējais posms nebūs viegls, jo šajā dzimtā ir visvairāk sugu —204. Turklāt dzilnu dzimta samērā bagātīgi pārstāvēta Padomju Savienībā — 15 sugas. Arī Latvijā to diezgan daudz—9 sugas.

Dzilnu dzimtā apvienoti mazi un vidēji lieli putni (masa 6—300 g). Knābis tiem spēcīgs, taisns, atgādina slaidu ķīli vai cirtni. Sugu vairākums ar knābi kaļ un skalda kokaugu mizu un pat koksni, jo pārtiek galvenokārt no koksnē un zem mizas dzīvojošiem kukaiņiem un to kāpuriem. Taču pats galvenais orgāns, ko izmanto barības sagādē, ir neparasti garā, tievā mēle, kuru var tālu izbāzt ārā no knābja. Mēli sevišķi noderīgu padara tās atskabar- gainais gals un siekalas, kuras bagātīgi, izdala palielinātie apakšžokļa siekalu dziedzeri. Tādu mēli var dziļi iebāzt dažādās spraugās, un kukainis pie tās vai nu pielīp, vai uzduras uz atpakaļvērstajiem mēles gala sariņiem. Protams, dzilnu dzimtas sugas ēd arī uz kokaugu stumbriem sēdošos un pa tiem skraidošos kukaiņus. Ja kukaiņu trūkst, putni barojas ar sēklām. Tie spēj veikli kāpelēt pa stāviem stumbriem, pieķeroties pie mizas ar asajiem nagiem un atbalstoties ar asti. Pirksti spēcīgi, divi no tiem vērsti uz priekšu, bet divi atpakaļ, kas atvieglo kāpelē- šanu.

Dzilnu dzimtas putniem apspalvojums parasti ir spilgti raibs, bet reizēm gandrīz vienkrāsains melns vai zaļš. Dzimtas izcelšanās centrs ir Dienvidamerika, kur vēl tagad ir vislielākā sugu dažādība. Šie putni sastopami galvenokārt tropos, bet ne mazums to ir arī mērenajās joslās. Uz zemes tie plaši izplatīti, lai gan brīnumainā kārtā nav apmetušies Austrālijas zooģeogrāfiskajā apgabalā (Austrālijā, Jaungvinejā, Jaunzēlandē, sīkajās Klusā Okeāna salās uz austrumiem no šīm lielajām salām) un Madagaskarā.

Dzimtas vissenāk aprakstītā ģints ir Picus — dzilnas. Tiesa, ne visas dzilnas ietilpst šajā ģintī, bet tas šoreiz nav tik svarīgi. Būtiskais ir tas, ka pēc vecākās ģints nosaukuma jādarina dzimtas nosaukums.

Tikko minētajā ģintī ir 14 sugas. Trīs no tām dzīvo arī Padomju Savienībā, divas — Latvijā. Zaļā dzilna sastopama visā Latvijas teritorijā, bet nelielā daudzumā. Tā ir vidēji liels (32 cm garš) putns, kam mugurpuse zaļa, bet vēderpuse pelēkzaļa. Galvas virsa sarkana. Pie mums dzīvo lapukoku un jauktos mežos un lielākos vecos parkos. Labprāt ēd mežaskudras, sapostot to pūžņus, tāpēc skudru aizsargāšanai pūžņus apliek ar stiepļu sietiem. Tāpat kā visas citas Latvijā sastopamās dzilnu un dzeņu sugas, tās uzturas šeit arī ziemā. Zaļās dzilnas areāls ir samērā neliels — Eiropa, Āfrikas ziemeļrietumu daļa un Āzijas dienvidrietumu daļa. Pelēkās dzilnas areāls ir daudz plašāks — gandrīz visa Eirāzija un vēl Sumatra. Tā ir nedaudz mazāka nekā zaļā dzilna un atšķiras no tās ar pelēkāku apspalvojumu un pelēko vai zaļganpelēko galvas virsu, vienīgi tēviņam uz pieres sarkans plankums. Dzīvo tādos pašos biotopos kā zaļā dzilna, bet Latvijā retāka. Trešā Padomju Savienībā sastopamā suga ir zvīņainā dzilna, kuras vēderpusei raksturīgs zvīņains raksts (vēdera spalvu malas tumšas). Tās areāls ir Āzijas vidiene. Agrāk ligzdojusi Dienvidturkmēnijā pie Murgabas upes tugajos, bet to izciršanas dēļ suga gandrīz pilnīgi izzudusi no PSRS teritorijas.

Melnā dzilna ir stipri lielāka, aptuveni 45 cm gara. Tā ir pilnīgi melna, vienīgi galvas virsa vairāk vai mazāk sarkana. Latvijā tā ir parastākā dzilnu suga, jo dzīvo ne tikai jauktos, bet labprāt arī vecos skujukoku mežos, no kuriem citas mūsu dzilnas izvairās. Skujukoku mežos melnā dzilna ligzdas dobumus kal augstās priedēs un eglēs, citos mežos arī apsēs utt. Ar šo Eirāzijas sugu liktenis izspēlējis nelielu joku — piešķīris tai latviešu valodā nosaukumu «melnā dzilna», lai gan tā ir vairāk radniecīga sugām, kuras būtu jāsauc par dzeņiem. Tā nu nekas cits neatliek kā vairākus Amerikas dzeņus pārkris- tīt par dzilnām. Tad iznāk, piemēram, melnvēdera, svītrainā un baltknābja dzilna.

Dzeņdzilnas ir visai noslēpumaini un neizprotami putni. Daži autori dzimtas ietvaros tās nodala īpašā nelielā grupā (tribā), kurā sanāk trīs ģintis un astoņas sugas. Citi tādu grupu neatzīst. Ari nosaukums norāda uz neskaidrībām to sistemātiskajā stāvoklī — ne dzeņi, ne dzilnas. Nav brīnums, ka populārzinātniskajā literatūrā tās parasti vispār netiek pieminētas. Dzeņdzilnas izplatītas no Indijas līdz Malajas arhipelāgam. Kā sugas piemēru var nosaukt Filipīnu dzeņdzilnu.

Paplašinātajā dzeņu ģintī (Picoides) ir 33 sugas. Padomju Savienībā konstatētas 10 sugas, no tām 9 ligzdo. Latvijā 5 sugas, starp tām viena (vidējais dzenis) reti ieklīstoša.

Parastākā suga Latvijā ir dižraibais dzenis. Tas ir 23 cm garš, melni, balti un sarkani raibs putns. Putns mitinās visdažādākajos mežos, ligzdo galvenokārt apšu dobumos, kurus pats izkaļ. Mežā to visātrāk var atklāt pēc vienmuļā, bet tālu dzirdamā kalšanas trokšņa, kas rodas, ar knābi neatlaidīgi apstrādājot kādu sausu vai pussausu zaru vai stumbru — tādos vislielākās cerības atrast ko ēdamu. Ziemā izēd čiekurus, tos iespīlējot kādā sazarojumā vai spraugā. Ja zem lielāka skujukoka, parasti priedes, atrodam sakaltu čiekuru klājienu, tad vainīgais droši vien bijis dižraibais dzenis, jo tas mīl apstrādāt čiekurus kādā izvēlētā, izdevīgā kokā. Tēlaini tiek rakstīts, ka viņš ierīko kalvi. Pavasarī dižraibā dzeņa kiātieni nodod arī tā sauktā bungošana — tēviņš ar knābi ātri sit pa sausu zaru, kas vibrējot izdod savdabīgu skaņu, teiksim, tarkšķ. Tā ir riesta spēle, bungojot arī mātītes. Dižraibais dzenis ir rosīgs putns, kas patīkami atdzīvina mežu, it īpaši ziemā. Ziemā nereti ieklīst arī dārzos un parkos. Tomēr šim putnam ir dažas sliktas rakstura īpašības, kuras lietišķi izteicis Ģirts Kasparsons: bieži sakaļ un sabojā siko dobumperētāju ligzdošanas vietas, sevišķi būrīšus, dažkārt izmētā un nonāvē to mazuļus.

Dižraibais dzenis principā ir Palearktikas putns, vienīgi Austrumāzijā viņa areāls uz dienvidiem nedaudz iesniedzas Indomalajas zooģeogrāfiskajā apgabalā. Gandrīz tikpat plaši izplatīts, bet stingri ierobežots Palear- ktikā ir mazais dzenis. Daudzuma ziņā tas Latvijā jūtami atpaliek no dižraibā dzeņa. Mazais dzenis mitinās jauktos mežos, parkos un dārzos, no skujukoku mežiem izvairās.

Baltmuguras dzenis Latvijā pareti sastopams, bet vēl retāks ir trīspirkstu dzenis, kas novērojams lielākos skujukoku masīvos. Sai sugai kājām trīs, nevis četri pirksti kā parasti. Ārpus Eirāzijas tas sastopams Ziemeļamerikā. Vidējais dzenis Latvijā novērots tikai trīs reizes. Sai sugai īpatnēja izplate: no Spānijas un Britu salām caur Viduseiropu, Ukrainu un Kaukāzu līdz Irānai.

Pārējie Padomju Savienībā ligzdojošie dzeņi ir pelēk- paura, baltspārnu, Tuvo Austrumu un Austrumāzijas dzenis. Rudvēdera dzenis Padomju Savienībā pāris reižu novērots uz kādas salas jūrā pie Vladivostokas; tā pamat- areāls sniedzas aptuveni no Korejas līdz Taizemei.

Tipiskajiem dzeņiem tuvi radinieki ir Abesīnijas zelt- muguras dzenis un Rietumāfrikas zeltmuguras dzenis, kas pieminami kā Āfrikas dzeņu faunas pārstāvji. Vidusāfri- kas zaļmuguras dzenis ir zvirbuļa lielumā. Dzīvo Āfrikas ekvatoriālajos lietusmežos. Reizēm to sauc par termītu dzeni, jo tas bieži vien perē kokos dzīvojošo termītu mītnēs un pārtiek galvenokārt no termītiem.

Skudrudzenis ir vidēji liels (25 cm garš), ruds putns, kas izplatīts no Indijas līdz Malajas arhipelāgam. Nosaukumu ieguvis no tā, ka ligzdo skudru pūžņos. Te jāpaskaidro, ka šoreiz runa ir par tropiskajām koku skudrām, kas mītnes ierīko kokos. So skudru mītnes atgādina milzīgas lapseņu ligzdas. To ārsienas veidotas no tumšpelēkas, ļoti izturīgas, voilokam vai papei līdzīgas masas. Sameklējis skudru pūzni, skudrudzenis tā sienā izkaļ skrēju un ierīkojas pūznī uz ligzdošanu. Pārsteidzoši, ka parasti visai niknās un citiem dzīvniekiem bīstamās skudras skudrudzeņus neaiztiek. Tas izskaidrojams tā, ka šie putni pūžņa apstākļos paši sāk stipri smaržot pēc skudrskābes, un tas skudras acīmredzot maldina. Pateicībā par laipno uzņemšanu perējošā skudrudzeņa mātīte barojas ar skudru kūniņām, no savām olām pat nepiecel- damās. Skudrudzeņi gan ēd visādus kukaiņus; taču galvenokārt skudras, kuras uzknābā no koku stumbriem un zariem, bet reizēm lasa arī uz zemes. Tie labprāt sūc

nektāru no ziediem un ēd dažādus augļus. Tomēr ar to visu skudrudzeņi vēl neapmierinās — pavasarī cilvēkam par lielu nepatiku viņi ierodas banānu plantācijās, kur izkaļ caurumus banānkoku stumbros un dzer saldo sulu.

Visas 8 zaigdzeņu sugas ir amerikānietes. Zeltainais zaigdzenis ir nedaudz lielāks par dižraibo dzeni. Tas ir sīkraibumains, mugurpusē brūngans putns. Uzkrītoša ir tā apakšpuse — uz iebaltajām krūtīm ieapaļi, melni, simetriski plankumi. Spārnu apakšpuse zeltaini dzeltena. Sevišķi skaists tas ir lidojumā, kad uz zilā debess fona pie katra spārnu vēziena paspīd viņa zeltainās spārnu spalvas. Meksikas pasugai spārnu apakša sarkana. Sastopams Ziemeļamerikā no meža robežas ziemeļos līdz pustuksne- šiem dienvidos, kā arī Kubā un Lielajās Kaimanu salās. Pampasu zaigdzeņa apspalvojums stipri līdzīgs zeltainajam zaigdzenim. Dzīvo Dienvidamerikā. Perē paša raktās alās stāvos upju krastos vai nobrukušās nogāzēs. Barojas uz zemes, jo astesspalvas pārāk mīkstas un neder atbalstam, kāpelējot pa stumbriem, tāpēc putns to dara ļoti reti. Bet var spriest arī otrādi —tā kā tas pārgājis dzīvot uz zemes un pa kokiem vairs nekāpelē, astesspalvas zaudējušas stingrumu. Otrs variants ir ticamāks, jo sākotnēji dzeņi taču ir dendrofili putni ar stingrām astēm.

Stipri līdzīgs dzīvesveids ir Dienvidāfrikas iemītniekam zemesdzenim. Tas jau tiktāl piemērojies dzīvei uz zemes, ka pat zaudējis dzeņu vairākumam raksturīgo spilgto apspalvojumu un kļuvis neuzkrītoši zaļganbrūns. Sastopams atklātās, bieži vien kailās vietās — kalnu un gravu nogāzēs, stāvos upju krastos. Ligzdo zemes alās. Parasti uzturas uz zemes, kur pārvietojas lecot. Pārtiek no bezmugurkaulniekiem, galvenokārt no termītiem un skudrām, kurus daļēji izrok no augsnes.

Skaistulis sarkangalvas dzenis ir viens no parastākajiem Ziemeļamerikas putniem. Tas mitinās skrajos mežos. Parasti jaunu dobumu nekaļ, bet pielabo un gadiem ilgi izmanto iepriekšējo. Pēc ligzdošanas periodā, salasījušies lielos baros, klaiņo pa dārziem un labības sējumiem, ēdot graudus un piedevām salaužot salmus un notriecot uz zemes vārpas. Kā stāsta, sevišķi lietpratīgi izdaroties ar āboliem — ietriec knābi ābolā, tad, ieķēries zarā ar kājām, ābolu norauj, ar knābī uzdurto ābolu aizlido piemērotā vietā, nosēžas uz kāda stabiņa, ābolu sašķeļ daļās un apēd.

Starp dzeņiem ir vēl viens sarkangalvitis — sarkangalvas sūcējdzenis. Atšķirībā no citiem dzeņiem šim putnam mēle ir īsa un nav noderīga kukaiņu izvilkšanai no slēptuvēm. Gara mēle viņam faktiski nemaz nav vajadzīga, jo viņš pārtiek galvenokārt no koku sulām. Sis dzenis koku kaļ nevis, lai iegūtu kukaiņus, bet lai izveidotu mizā daudzus mikrodobumus. Katra sūcējdzeņa ģimene ieņem nelielu iecirkni, kurā ir daži desmiti bērzu, retumis kāda kļava. Koka mizā tie izkaļ dobumiņus un pēc kāda laika no tiem izsūc saldo sulu. Tādējādi apstrādātie koki pēc 3—4 gadiem aiziet bojā. Bez tam sūcējdzeņi ķer kukaiņus, kurus pievilina iztekošā sula. Sī suga izplatīta Ziemeļamerikā.

Bambusu pundurdzenis dzīvo Dienvidaustrumu Āzijā bambusu audzēs. Ligzdo tievākos (6—10 cm resnos) nokaltušos stumbros. Tā kā bambusa stumbrs ir tukšs, dzenītim tikai jāizkaļ skrēja, ko viņš gudri izveido 10—20 cm virs stumbra mezgla, nevis jebkurā vietā. Sis pundurītis ir tikai 10 cm garš. Apspalvojuma pamatkrāsa ir ruda dažādās niansēs, spārni zaļi, aste melna. Ap acīm spalvu nav, kailā apacu āda veido sarkanu gredzenu. Pa bambusiem nekāpelē, jo pie to gludā stumbra grūti pieķerties, turklāt no stumbra gandrīz nekā ēšanai derīga izkalt nevar. Tā kā astesspalvas palikušas bez darba, jo putns vairs nekāpelē, tās kļuvušas mīkstas.

Izņemot bambusu pundurdzeni un vēl divas citas Āzijas sugas, kā arī vienu Āfrikas un vienu Antiļu sugu, visas pārējās 26 pundurdzeņu sugas dzīvo Dienvidamerikā. Par piemēru var nosaukt zeltaino un ollvzaļo pundurdzeni.

īpašā apakšdzimtā tiek nodalītas abas grozgalvīšu sugas. Eirāzijas grozgalvītis jeb tītiņš ir nedaudz lielāks par zvirbuli. Mugurpuse tam pelēcīga, vēderpuse dzeltenīga, bet apspalvojums visur ar sīkiem tumšākiem vai gaišākiem raibumiem. Dzīvo skrajos mežos, parkos, dārzos, tomēr tas ir pavājš kāpelētājs. Sēžot kokā, putns nemitīgi groza galvu te uz vienu, te otru pusi. Otra nosaukuma pamatā ir tā skanīgā balss «tītītītī…». Tītiņš pārtiek galvenokārt no skudrām un to kūniņām, it īpaši daudz noēd mežsaimniecībā derīgās mežaskudras, kas pazīstamas kā lielo pūžņu būvētājas. Arī šī putna raksturs reizēm visai nejauks — iekārtojot sev ligzdošanas vietu, dažkārt iznīcina daudzus sīko dobumperētāju perēkļus. Perē ne vien dabiskos koku dobumos, bet arī putnu būros. Latvijā sastopams samērā bieži.

NOBEIGUMA VĀRDI

Ceļojumā pa putnu pasauli esam pabijuši pie 21 kārtas putniem. Pie 6 kārtām tātad neesam paspējuši. Tās ir tinamveidlgie Tinami!ormes, pasaulē 47 sugas), gārgaj- veidīgie (Gaviiformes, 5 sugas, visas ari Padomju Savienībā), dūkurveidīgie (Podicipedii ormes, 19 sugas), peļputnveidīgie Coliil ormes, 6 sugas), trogonveidī- gie (Trogonil ormes, 37 sugas) un zvirbuļveidīgie (Passerilormes, apmēram 5270 sugas). Trīs no tām (tinamveidīgie, peļputnveidīgie, trogonveidīgie) nav pārstāvētas ne Latvijā, ne Padomju Savienībā, bet pārējās trīs ir sastopamas.

Grāmatā sniegtās ziņas parāda putnu ārkārtējo daudzveidību. Sevišķi krasas atšķirības ir augumā — atcerēsimies slkulišus, ar vidēji lieliem tauriņiem salīdzināmos kolibrus un mūsdienu lielākos putnus, bezspāmainos soļotājus un skrējējus strausus un kazuārus. Minējām daudzus izcilus lidotājus—albatrosus, vētrasputnus, bu- rātājputnus, piekūnveidīgos, svīres. Bija gan ūdensputni, kas lieliski peld un nirst, gan purvu, gan visdažādāko citu dzīvotņu putni. Vieni jūrās, citi augstkalnos. Vieni mežos, citi tuksnešos. Vieni tropu džungļos, citi Antarktīdas ledājos. Vieni ir augēdāji, citi visdažādākās barības cienītāji, vēl citi dzīvniekēdāji, to skaitā plēsīgi. Un kur tad krāsas! No vienkrāsainajiem, bet tāpēc nebūt ne mazāk iespaidīgajiem baltajiem gulbjiem vai melnajiem kormorāniem līdz spilgti raibajiem papagaiļiem un fazāniem, no visumā vienmuļajiem okeāna krastu iemitnic- kiem burātājputniem un stepju un pustuksnešu apdzīvotājām smilširbēm līdz visās varavīksnes krāsās dzirkstošajiem un zaigojošajiem tropu pilsoņiem kolibriem. Taču putnu apspalvojuma krāsu bagātība nebūt nav pāris vārdos aprakstāma, krāsojuma dažādības un daiļuma ziņā putni ieņem pirmo vietu starp mugurkaulniekiem, ar tiern var sacensties tikai dažas kukaiņu grupas. Labskanīgās

balsis un dziedāšanu neuzsvērsim, jo šai ziņā lielmeistari ir zvirbuļveidīgie,

Kāpēc cilvēks mīl putnus un interesējas par tiem? Putnu dzīve risinās mūsu acu priekšā. Katrs no mums pazīst zināmu daudzumu putnu sugu un kaut ko jau zina par to dzīvi no paša pieredzes, bet vienmēr ir interesanti par labiem paziņām uzzināt kaut ko vairāk. Putni ir simpātiski rosīgā dzīvesveida dēļ. Putnu krāšņums un dziedātprasme ir estētiskas vērtības.

Mēs necentāmies uzsvērt putnu nozīmi dabā, to, ka viņi ir neaizstājama mūsdienu biosfēras sastāvdaļa. Ja pēkšņi pazustu putni, biosfēras līdzsvars izjuktu.

No teiktā izriet nopietns secinājums — par putniem ne tikai jāpriecājas, to nozīme jāatzīst ne tikai vārdos, bet putni ar visiem spēkiem ir jāaizsargā, jo tic ir nenovērtējama bagātība.

PUTNU NOSAUKUMI

Lai teksts būtu ērtāk lasāms, tajā gandrīz nav zinātnisko (latiņu) nosaukumu. Taču tas rada zināmu nedrošību, it īpaši, ja pieminēti citu zemju putni, jo to nosaukumi latviešu valodā vēl nav nostabilizējušies, bez tam samērā daudzām sugām latviskie nosaukumi doti pirmoreiz. Lai būtu precīzi zināms, tieši kādas sugas vai virssugas sistemātiskās grupas domātas, sniedzam to alfabētisko rādītāju.

PUTNU KĀRTAS, DZIMTAS UN CITAS GRUPAS

albatrosu dzimta— Diomedeidae alkputnu apakškārta — AIcae alku dzimta — Alcidae

amazonpapagaiļu ģints; amazoņu ģints — Amazona

āmurgalvju dzimta — Scopidac

apoglēju dzimta— Aegothelidae

baložu dzimta — Columbidae

baložveidīgie — Columbi/ormes

balttārtiņu dzimta — Chionididae

banānēdāju dzimta, sk. turaku dzimta

bārddzilnu dzimta — Capitonidae

burātāju dzimta; burātājputnu dzimta — IlYdrobatidae

cekulsvlru dzimta — Hemiprocnidae

čūskkaltļu dzimta — Anliingidae

degunragputnu dzimta— Ducerolidae

dižplļu triba — Tudornini

drolu dzimta — Olididac

dumbrvistiņu dzimta — Rallidae

dumpju apakšdzimta — Bolaurinae

dūndzilnu dzimta — Bucconidae

dzegužu dzimta — Cucu/idae

dzegužveidīgie — Cuculilormes

dzeņdzilnu triba — MeiglYptini dzeņu ģints — Picoides

dzērvju dzimta — Gruidae

dzērvju ģints — Grūs

dzērvjveidigie — G rui formēs

dzilnu dzimta — Picidae

dzilnu ģints — Picus

dzilnveidīgie — Picil ormes

ezerpīlu triba — Aythyini

faetonputnu dzimta — Pliaethontidac

fazānpavu ģints; spoguļpāvu ģints — Polyplectron

fazānu apakšdzimta — Phasianinae

fazānu dzimta — Phasianidae

fazānu ģints — Phasictnus

fazānu triba—Phasianini

fazānveidīgie — Phasianil ormes

flamingu dzimta — Phoenicopleridae

fregatputnu dzimta — Fregatidae

gārņu dzimta — Ardeidae

gauru triba — Mergini

grifi, Jaunās pasaules; sk. kondoru dzimta

grifi, Vecās pasaules — Acgypiinae (Trlgonoceps, Aegypius, Sarco- gyps, Torgos, Gyps, Necrosyrtes, Neophron) -f- Gypohieracinae (Gypohierax) + Gypactinue (Gy paetus) grozgalvīšu apakšdzimta — Jynginae

hoazīnu dzimta — Opisthocomtdae j»

ibisu dzimta — Thrcskiornilhidae

īlenknābju dzimta— Recurvirostridae

irbju triba — Perdicini

jakamāru dzimta, sk. zaigdzilnu dzimta

jakānu- dzimta; slaidpirksttārtiņu dzimta — Jacanidae

jūrasžagatu dzimta, sk. žagattārtiņu dzimta

kagu dzimta — Rhynochetidae

kaijputnu apakškārta — Lari

kaiju dzimta — Laridac

kakadu dzimta — Cacatuidae

kāpelētājpupuķu dzimta — Phoeniculidae

kazuārveidīgie — Casuariilormes

kiviveidīgie — Aplerygil ormes

klicdzējkarakaru ģints — Milvago

kokuvistu dzimta — Cracidae

kokuzosu triba — Dendrocygnini

kolibru dzimta — Trochilidae

kondoru dzimta; grifi, Jaunās pasaules — Cathartidae krāšņdzegužu ģints — Chrysococcyx krāšņvārnu dzimta — Coraciidae

krāšņvāmvcidīgie — Coraciiformes

kuģotājpiļu triba — Tachyerini

kuitaldzērvju dzimta—Aramidae

kuitalu triba — Numeniini

kukaiņdzenišu dzimta — Meropidae

laupītājkaiju dzimta — Stercorariidae

lē|u dzimta; naktsbezdeligu dzimta — Caprimulgidae

lēļveidigie — Caprimulgitormes

lielkājvistu dzimta — Megapodiidae

lietusdzegužu ģints — Coccyzus

māņdrofu dzimta — Cariamidae

māņdūkuru dzimta — Heliornilhidae

māņgauru triba — Oxyurini

medņu apakšdzimta — Telraoninae

medņu ģints — Tetrao

medusrāditāju dzimta — Indicatoridae

mežpaipalu apakšdzimta; zobpaipalu apakšdzimta — Odontophorinae

momotidzenīšu dzimta — Momotidae

muskuspīlu triba — Cairinini

naktsbezdeligu dzimta, sk. lēju dzimta

nanduveidīgie — Rheilormes

nirējburātāju dzimta — Pelecanoididae

nirējpelikānu dzimta — Sulidae

otiņmēļu dzimta — Loriidae

papagaiļu dzimta — Psittacidae

papagaiļveidīgie — Psittacilormes

patārtiņu dzimta — Glareolidae

pelikānu dzimta — Pelecanidae

pelikānveidīgie — Pclecanilormes

pērjvistu apakšdzimta — Numidinae

pērtiķērgļu apakšdzimta — Pithecophaginae

piekūnu apakšdzimta — Falconinae

piekūnu dzimta — Falconidae

piekūnveidīgie — Fa/conilormes

piešdzegužu ģints — Centropus

piešspārņu dzimta — Anhimidac

piļu apakšdzimta — Analinac

pīļu dzimta — Anatidae

pīļu triba — Anatini

pīļveidīgie — Anatilormes

pīlzosu apakšdzimta — Anseranatinae v

pingvinveidlgie — Spheniscilormes pllvurpūču dzimta — TYlonidae

pūčlēļu dzimta — Podargidac

pūču apakšdzimta — Strigirtae

pūču dzimta — Strigidae

pūčveidīgie — Strigil ormes

pupuķu dzimta—Upupidae

puskairu ģints — BrachYramphus

pūslīšu apakšdzimta — Phalaropodinae

raibdzenīšu apakšdzimta — Cerylinae

raibsloku dzimta—Roslralu/idae

raibzosu triba — Stictoncltini

saulesvistiņu dzimta— Eur\pYgidae

sēkltārtiņu dzimta — Thinocoridae

sekretārputnu dzimta — Sagitlariidae

skrējējtārtiņu apakšdzimta — Cursoriinae

skrejvistiņu dzimta — Turnicidae

slaidpirksttārtiņu dzimta, sk. jakānu dzimta

sloku dzimta — Scolopacidac

smēlējzlriņu dzimta — Rhynchopidac

smilširbju dzimta — Pleroclididac

spoguļpāvu ģints, sk. fazānpavu ģints

spoklēļu dzimta — NYCtibiidae

spraugknābju ģints—Anaslomus

staltvistiņu dzimta — Pedionomidae

stārķu dzimta — Ciconiidae

stārķveidlgie — Ciconiiformes

strausveidīgie — Struthioni/ormes

strazdvistiņu dzimta — MesJtornilhidae

sviru dzimta — Apodidae

svīrveidīgie — Apodilormes

tārtiņputnu apakškārta — Charadrii

tārtiņu dzimta — Charadriidae

tārtiņveidigie — Charadriilomes

tauklēļu dzimta — Stealornithidae

taurētājdzērvju dzimta — Psophiidae

tlģergārņu triba— Tigriornithini

tītaru apakšdzimta — Meleagridinae

todidzenišu dzimta — Todidae

trokšņo tā jtu raku ģints — Crini/er

tukānu dzimta — Ramphastidae

tupeļknābju dzimta — Balaenicipilidae

turaku dzimta; banānēdāju dzimta — Musophagidac

ūdensērgļu apakšdzimta — Haliaeelinae

vanagu dzimta — Accipitridae

vētrasputnu dzimta — Procellariidae

vētrasputnveidīgie — Procellariilormes vistu ģints — Gaiļus

zaigdzilnu dzimta; jakamāru dzimta—Galbulidae

zeltfazānu ģints — Chrysolophus

zemesvārnu dzimta — Leptosomatidae

zīriņu apakšdzimta — Sterninae

zivjdzenīšu dzimta — Alcedinidae

zivjērgļu dzimta — Pandionidae

zivjpūču ģints — Scolopelia

zobpaipalu apakšdzimta, sk. mežpaipalu apakšdzimta zosu apakšdzimta— Anserinae zosu triba — Anserini

žagattārtiņu dzimta; jūrasžagatu dzimta — Hacmalopoclidae

PUTNU SUGAS

adatsvīre, skursteņu — Chaetura pelagica L.

akmensirbe — Ptilopachus petrosus Gmelin

akmeņtārtiņš, parastais — Arer.aria inlerpres L.

albatross, īsastes — Diomedea albatrus Pa!las

albatross, klaiņojošais — D. exulans L.

alks, bezspārnu — Pinguinus impennis L.

alks, lielais — A/ca lorda L.

alupūce — Speotyto cunicularia Molina

amazone, dzeltcngalvas—Amazona ochrocephala Gmelin

amazone, zilpieres — A. acstiva L.

āmurgalvis — Scopus umbretla Gmelin

anidzeguze, gludknābja — Crolophaga ani L.

apodziņš, Eirāzijas — Glaucidium passerinum L.

apodziņš, kaktusu — Micralhene whitneyi Cooper

apoglēlis, Austrālijas — Aegotheles cristatus White

apogs, bikšainais — Aegohus lunereus L.

apogs, Indijas — Alhenc blewitti Hume

apogs, māju —A. noctua Scopoli

ara, trejkrāsainā — Ara tricolor Bechstein

ara, zaļsarkanā — A. chloroplera GraY

ara, zilā — Anodorhynchus hyacinthinus Latham

ara, zildzeltenā— Ara ararauna L.

ara, zilsarkanā — A. macao L.

arguspāvs — Argusianus argus L.

asinsfazāns — Ithaginis cruentatus Hardwicke

augļbalodis, Jaunzēlandes — Hemipliaga novācsee/andiae Gmelin

augļbalodis, Mikronēzijas — Ducula oceanica Lesson et Garnot

augļbalodis, rudvēdera—D. ruligasler Quoy et Gaimard auglbalodis, zaļzaigojošais— D. aenca L. augļūbele, krāšņā — Plilinopus superbus Temminck augļūbcle, pundura — P. nanus Temminck ausfazāns, baltais—Crossoptilon crossoptilon Hodgson ausfazāns, brūnais— C. mantchuricum Svvinhoe ausfazāns, zilais — C. aurilum Pallas auspūcite, apkakles — Otus bakkamocna Pennant auspūcīte, Austrumāzijas — O. sunia Hodgson auspūcīte, baltsejas — O. Ieucotis Temminck auspūcīte, Eirāzijas — O. scops L.

auspūcīte, Filipīnu; auspūcite, lielā — Mimizuku gurneyi Tweeddale auspūcīte, tuksnešu — Otus brūcei Hume avozeta, sk. īlenknābis, parastais badadzeguze, sk. pupuķis

balodis, baltkrūšu — Columba leuconota Vigors

balodis, brūnmuguras — C. eversmanni Bonaparte

balodis, klinšu — C. livia Gmelin

balodis, klintāju — C. rupestris Pallas

balodis, lauku — C. palumbus L.

balodis, māju — C. livia I. domestica

balodis, meža — C. oenas L.

balodis, sārtais— C. mayeri Prevost

baltgārnis, Ķīnas — Egretta eulophotes Swinhoe

baltgārnis, lielais; sudrabgārnis — E. alba L.

baltgārnis, mazais; zidgārnis— E. garzetta L.

baltirbe, purvu — Lagopus lagopus L.

baltirbe, tundras — L. matus Montin

balttārtiņš, lielais — Chionis alba Gmelin

balttārtiņš, mazais — Ch. minor Hartlaub

baltvēderis, Eirāzijas— Anas penelope L.

bārddzilna, lielā — Hegataima virens Boddaert

bārddzilna, melnlāsumainā — Capito niger Mūller

bārddzilna, sarkanpaura — Megalaima haemacephala Mūller

bārddzilna, zobknabja — Lybius bidentalus Shaw

brūnkaklis, sk. ezerpīle, brūnkakla

burātājs, ziemeļu — Oceanodroma leucorhoa Vieillot

cauruļsvīre, dienvidu — PanYptila cayennensis Gmelin

cekulērglis, kalnu — Spizae/us nipalensis Hodgson

cekulpile, sk. ezerpīle, cekulainā

cekulsvire, pelēkā; kleho — Hemiprocne longipennis Rafinesque cekulzīriņš, jūrmalas — Thalasseus sandvicensis Latham ceļotājbalodis— Ectopistes migratorius L. čimačima — Milvago chimachima Vieillot

čimango — M. chimango Vieillot degunragalks — Cerorhinca monocerata Pallas degunragputns, dubultknābja — Buceros bicornis L. degunragputns, kailrīklos — Bucorvus abyssinicus Boddaert dcguDragputns, ķiverainais; degunragputns, ziloņkaula — Rhinoplax

vigil Forster degunragputns, pelēkais — Tockus nasulus L. degunragputns, sudrabvaigu — Bycanisles brevis Friedmann degunragputns, viļņainais — Aceros undulatus Shaw dižpile, cekulainā — Tadorna cristata Kuroda dižpīle, jūrmalas; pile; Sāmsalas — T. tadorna L. dižpile, rudā— T. lerruginea Pallas drofa, apkakles—Chlamydotis undulata Jacquin drofa, baltspārnu — Sypheolides indica Miller drofa, lielā — Olis tarda L. drofa, mazā — Tetrax tetrax L. dumbreālis, sk. dumbrvistiņa, parastā dumbrvistiņa, parastā; dumbreālis—Rallus aqualicus L. dumpis, Ķīnas — Ixobrychus sinensis Gmelin dumpis, lielais — Botaurus slellaris L. dumpis, Mandžūrijas— Ixobrychus eurhythmus Svvinhoe dumpis, mazais—I. minulus L. dūndzilna, apkakles—Bucco capensis L. dūndzilna, brūnā — Malacoptila lusca Gmelin dzeguze, austrumu — Cuculus saluralus Blyth dzeguze, bailīgā — C. Iugax Horsfield dzeguze, bišu, sk. medusrāditājs, melnrikles dzeguze, īsspārnu — C. micropterus Gould dzeguze, mazā — p. poliocephalus Latham dzeguze, parastā — C. canorus L. dzegužpile— Hetcronctta alricapilla Merrem dzelkņsvīre, baltrikles— Hirundapus caudacutus Latham dzenis, Abesinijas zeltmuguras — Dendropicos abyssinicus Stanley dzenis, Austrumāzijas — Picoides kizuki Temminck dzenis, baltmuguras — P. lcucolos Bechstein dzenis, baitspārnu — P. Ieucopterus Salvadori dzenis, dižraibais — P. major L. dzenis, mazais — P. minor L. dzenis, pelēkpaura — P. canicapillus Blyth

dzenis, Rietumāfrikas zeltmuguras — Campelhera maculosa Valencien

nes

dzenis, rudvēdera — Picoides hypcrylhrus Vigors dzenis, sarkangalvas — AIclanerpes erythrocephalus L. dzenis, trīspirkstu — Picoides lridactyius L.

dzenis, Tuvo Austrumu — P. syriacus Hempricht et Hhrcnberg dzenis, vidējais— P. meclius L.

dzenis, Vidusāfrikas zaļmuguras—Campethera nivosa Svvainson

dzeņdzilna, Filipīnu — Muelleripicus iunebris Valenciennes

dzeņpapagailis, brūnpieres — Micropsitta pusio Sclater

dzērve, Kanādas baltā — Grūs amcricana L.

dzērve, Mandžūrijas — G. japonensis Mūller

dzērve, pelēkā — G. grus L.

dzērve, tumšā — G. monacha Temminck

dzērve, Ziemeļķīnas — G. vipio Pallas

dzērve, Zicme|sibirijas; dzērve,Sibīrijas baltā — G. leucogeranus Pallas

dzilna, baltknābja — Campephilus principalis L.

dzilna, melnā — Dryocopus martius L.

dzilna, melnvēdera — D.schulzi Cabanis

dzilna, pelēkā — Picus cunus Gmelin

dzilna, svītrainā — Dryocopus lineālus L.

dzilna, zaļā — Picus viridis L.

dzilna, zvīņainā—P. squamatus Vigors

džungļdzenitis, rubīna — Ceyx rui idorsum Strickland

emu — Dromaius novaehollandiac Latham

ezerpīle, baltacu—Aythya nyroca Gūldenstādt

ezerpīle, brūnkakla; brūnkaklis — A. lerina L.

ezerpīle, cekulainā; cekulpīle — A. tuligula L.

ezerpīle, lielgalvas— Netla ruiina Pallas

ezerpīle, sārtgalvas; māņpile, sārtgalvas — Rbodonessa caryophyllacea

Latham *

ērglis, jūras, sk. ūdensērglis, parastais ērglis, klinšu — Aquila chrysaelos L. ērglis, mazais — A. pomarina Brchm ērglis, vidējais — A. danga Pallas

faetonputns, sarkanastes — Phaelhon rubricauda Bcddaert fazānpāvs, pelēkais — Po!ypleclron bicalcaralum L. fazāns, dižais — Syrmalicus reevesi Gray fazāns, parastais; fazāns, Kolhīdas — Phasianus colchicus L. fazāns, sudrabainais — Lophura nycttiemera L. fazāns, ugunīgais — L. ignila Shav/

fazāns, zaigojošais—Chrysolophus amhersiiae Leadbeater fazāns, zaļraibais— Phasianus versico'or Vieiliot fazāns, zeltainais — Cbrysolophus pietus L. flamings, Andu — Phoenicoparrus andinus Philippi flamings, Dienvidamerikas — Phoenicopterus chilensis Molina flamings, Isknābja—Phoenicoparrus jamesi Sclater flamings, mazais — Phoeniconaias sninor St. Hilaire flamings, sārtais — Phoenicopterus ruber L.

fregatputns, mazais — Frcgala ariel Gray

fregatputns, raibspārnu — F. minor Gmelin

gaigala, purpurgalvas — Bucephala islandica Gmelin

gaigala, zaļgalvas — B. clangula L.

garkaklis — Anas acuta L.

gārnis, Austrālijas — Ardca pacilica Latham

gārnis, baltspārnu — Ardeola bacchus Bonaparte

gārnis, brūnvēdera — Agamia agami Gmelin

gārnis, dzeltenais — Ardeola ralloides Scopoli

gārnis, govju; gārnis, Ēģiptes — A. ibis L.

gārnis, melnkakla — Ardca melanocephala Vigors et Children

gārnis, milzu — A. golialh Cretzschmar

gārnis, rudais; gārnis, purpura — A. purpurea L.

gārnis, trīskrāsainais — Hvdranaisa tricolor Mūller

gārnis, za)ais — Butorides slriatus L.

gārnis, Ziemeļamerikas — Ardca herodias L.

gārnis, zilais — HYdranassa caerulea L.

gārnis, zivju; gārnis, pelēkais—Ardea cincreu L.

gaura, garknābja — Mergus sarrator L.

gaura, lielā — M. merganser L.

gaura, mazā — M. albellus L.

grieze — Crex crex L.

grifs, baltgalvas — Gyps lulvus Hablizl

grifs, bārdainais — Gypaetus barbalu.s L.

grifs, Bengālijas — Gyps bengalensis Gmelin

grifs, Ēģiptes— Neophron percnopterus L.

grifs, Himalaju — Gyps himalayensis Hume

grifs, melnais — AcgYpius monachus L.

grifs, palmu — Gypohicrax angolensis Gmelin

grozgalvltis, Erāzijas; tītiņš — Jynx lorquiIla L.

guaharo, sk. tauklēlis

gugatnis— Philomachus pugnax L.

gulbis, melnais — Cygnus atrātus Latham

gulbis, melnkakla — C. melanocoryphus Mclina

gulbis, paugurknābja — C. olor Gmelin

gulbis, Ziemeļamerikas; gulbis, mazais — C. cohmibīanus Ord, C.

bewickii Yarrel gulbis, ziemeļu — C. cygnus L.

hagedašibiss; hagedašija — Ilagedashia hagedash Lalham

harpijērglis — Harpia harpyja L.

hoazīns — Opisthocomus hoazin Mūller

ibiss, baltais— Fv.docimus albus L.

ibiss, brūnais — Plegadis iaicineUus L.

ibiss, Japānas — Nipponia nippon Temminck ibiss, sarkanais — Eudocimus ruber L.

ibiss, svētais; ibiss, Etiopijas — Threskiornis aelhiopicus Latham

ibisstārķis, Āfrikas — Mycteria ibis L.

ibisstārķis, Amerikas — M. americana L.

ibisstārķis, Āzijas — M. Icucocephala Pennant

ibisstārķis, Malajas — M. cinerea Raffles

īlcnknābis, parastais; avozcta — Recurvirostra avosetta L.

imperatorpingvins — Aplcnodyles lorsteri Gray

irbe, lauku—Pcrdix perdix L.

irbjpaipala, Virdžinijas — Colinus virginianus L.

jabirustārķis, sk. stārķis, zilraibais

jakamārs, paradīzes, sk. zaigdzilna, krāšņā jakāns, Āfrikas — Aclophilornis airicanus Gmelin jakāns, Dienvidaustrumāzijas — Metopidius indicus Latham jakāns, dzeltenpieres — Jacana spinosa L.

jakāns, garastes; ūdensfazāns — Hydropbasianus chirurgus Scopoli

kagu — Rhynochelos ļubalus Verreaux et Des Murs

kaija, baltā — Pagophila, eburnea Phipps

kaija, melnspārnu — Larus marinus L.

kaija, Patagonijas — L. maculipennis Lichtenstein

kaija, reņģu — L. fuscus L.

kaija, sārtā — Rhodostcthia rosea Mc GillivraY

kaija, sudrabainā — Larus argenlalus Pontoppidan

kaija, tievknābja — L. genei Breme

kaija, vētras, sk. kajaks

kaira, garknābja — Uria aalge Pontoppidan

kaira, isknābja; kaira, resnknābja—U. lomvia L.

kajaks; kaija, vētras — Larus canus L.

kakadu, dzekencekula—Cacatua galerita Latham

kakadu, raibcekula — C. Icadbealeri Vigors

kakadu, sārtais — Eolopbus roseicapillus Vieillot

kakapo, sk, pūčpapagailis

kākaulis, lielais; kaupa—Clangula liyemalis L. kākaulis, mazais — Hislrionicus histrionicus L. kalnugrieze; takahe — Notornis mantelli Owen kāpelētājpupuķis, zaigojošais — Phoeniculus purpureus Miller karakara, Patagonijas — Phalcobaenus albogularis Gould kaupa, sk. kākaulis, lielais

kazuārs, parastais; kazuārs, lielais — Casuarius casuarius L.

kea, sk. nestorpapagailis, zaļganais

kekliks, sk. klinširbe, kalnu

kivi, parastais — Aplcryx auslralis Shaw

kleho, sk. cekulsvīre, pelēkā

klija, melnā — Milvus migrans Boddaert

klija, sarkanā — M. milvus L. klijāns, lapseņu, sk. ķīķis, Eirāzijas klijāns, peļu — Buteo buteo L. klinširbe, kalnu; kekliks—Alectoris kakelik Falk klinšumednis, Altaja — Tclraogailus altaicus Gebler klinšumednis, Himalaju — T. himaIaYensis Gray klinšumednis, Kaspijas — T. caspius Gmelin klinšumednis, Kaukāza — T. caucasicus Pallas klinšumednis, Tibetaš — T. tibetanus Gould kokuvista, lielā — Crax rubra L. kokuvista, violetmelnā— C. alector L. kokvistiņa, Kolumbijas — Ortalis garrula Humboldt kolibrs, garknābja; kolibrs, zobenknabja — Ensilera cnsilera Boisson neau

kolibrs, rubinrīkles — Archilochus colubris L. kondors, Andu—Vultur gryphus L. kondors, Kalifornijas — Gymnogyps calilornianus Shaw kondors, karaliskais — Sarcoramphus papa L.

kondors, melnais; kondors, kraukļu — Coragyps atratus Bechstein kondors, titaru — Cathartes aura L.

kormorāns, Austrumatlantijas — Phalacrocorax aristolelis L.

kormorans, Galapagu — Nannoplerum harrisi Rothschild

kormorāns, gvano — Ph. bougainvillii Lesson

kormorāns, lielais — Ph. carbo L.

krāšņdzerve, Āzijas — Anlhropoides virgo L.

krāšņdzērve, Dienvidā!rikas — A. paradisea Lichtenstein

krāšņpīle, Austrumāzijas; mandarinpīle — Aix galericulala L.

krāšņpīle, Ziemeļamerikas — A. sponsa L.

krāšņrubenis — Centrocercus urophasianus Bonaparte

krāšņvārna, austrumu — EurYstomus oricntalis L.

krāšņvārna, raķetastes — Coracias spatulata Trimen

krāšņvārna, šķeltastes — C. caudala L.

krāšņvārna, zaļā; vārna, zaļā — C. garrulus L.

krīklis, Austrumāzijas — Ancis lalcala Georgi

krīklis, parastais — A. crccca L.

krīklis, Sibīrijas — A. lormosa Georgi

krīklis, zilspārnu — A. discors L.

krokodilsargs, sk. skrējējtārtiņš, upmalu

kuģotājpīle, Patagonijas — Tachyeres patachonicus King

kuitala, lielā — Numenius arquala L.

kuitaldzērve — Aramus guarauna L.

kukabura, sk. zivjdzenītis, smieklu

kukaiņdzenītis, bišu— Merops ap;as/er L.

kukaiņdzenītis, sarkanais — M nubicus Gmelin kukaiņdzenītis, zilvaigu — M. supcrciliosus L.

kurols — Leplosomus discolor Hermann

ķckatkājis, ezermalu — Himantopus himanlopus L.

ķerra, lielā — Aythya marila L.

ķikuts — GaUinago media Latham

ķīķis, Eirāzijas; klijāns, lapseņu — Pernis apivorus L.

ķīris, lielais — Larus ridibundus L.

ķīris, mazais — L. minutus Pallas

ķirzakdzeguze, Kubas — Saurolhera merlini D'Orbigny

ķivīte, Dienvidāzijas — Vanellus indicus Boddaert

ķīvīte, parastā — V. vanellus L.

ķīvīte, piešainā — V. spinosus L.

ķīvīte, stepes — V. gregarius Pallas

laivknābis — Cochlearius cochlearius L.

laucis, Āfrikas — Fulica crislala Gmelin

laucis, parastais — P. atra L.

laumkolibrs, kameņveida — Accslrura bombus Gould

laumkolibrs, Kubas — Calypte helenae Lembeye

laupītājkaija, lielā — Calharacta skua Brūnnich

lēlis, džungļu — Caprimulgus indicus Latham

lēlis, faraonu — C. aegyplius Lichtenstein

lēlis, parastais; vakarlēpis — C. curopaeus L.

lielkājvista, brikšņu — Aleclura lathami Gray

lielkājvista, džungļu — Megapodius freycinet Gaimard

lielkājvista, krūmāju — Leipoa ocellala Gould

lielkājvista, Sulavesi; maleo — Macroccphalon malco Mūller

lietusdzeguze, dzeltenknābja — Coccyzus americanus L.

lietuvainis — Numenius phaeopus L.

lija, lauku — Circus cyaneus L.

lija, niedru — C. aeruginosus L.

lija, pļavu — C. pygargus L.

lija, stepes — C. macrourus Gmelin

loripapagailis, palmu — Charmosvna palmarum Gmelin

loripapagailis, raibais — Eos lustrio Mūller

maleo, sk. lielkājvista, Sulavesi

mandarīnpīle, sk. krāšņpile, Austrumāzijas

māņdrofa, cekulainā — Cariama crislala L.

māņdūkuris, Āfrikas — Podica scnegalensis Vieillot

māņdūkuris, Amerikas — Hcliornis fulica Boddaert

māņdūkuris, Āzijas — Heliopais personālā Gray

māņdzeguze, Jaunzēlandes — Urodynamis lallensis Sparrman

māņgaura, ballgalvas —Oxyura Icucocephala Scopoli

māņpīle, lāpstknābja — Malacorhynchus membranaceus Latham

māņpīle, sārtgalvas, sk. ezerpile, sārtgalvas

maņpile, tievknābja—Marmaronclta angusllrostris Menetries māpzoss, Āfrikas; zoss, Ēģiptes — Alopochcn aegYpliacus Linnaeus marabustārķis, Āfrikas — Leptoptilos crumenilerus Lesson marabustārķis, lielais Āzijas — L. dubius Gmelin marabustārķis, mazais Āzijas — L. javanicus Horsfield mednis, austrumu — Telrao parviroslris Bonaparte mednis, rietumu— T. urogallus L.

medusrāditājs, melnrīkles; dzeguze, bišu — Indicalor indicalor Sparr- man

medusrāditājs, sīkais — Prodotiscus insignis Cassin melnkakadu, baltausu — Calyptorhynchus funereus Shaw melnkakadu, sarkanastes — C. magnil icus Shaw melnkakadu, sārtvaigu — Proboscigcr aterrimus Gmelin mērkaziņa — Gallinago gallinago L. mežirbe, Eirāzijas — Bonasa bonasia L. mežpaipala, Meksikas — Odonlophorus guttatus Gould miegalēlis — Phalaenoptilus nutlallii Audubon milžkolibrs — Patagona gigas Vieillot

momotdzenītis, brūnpaura Momotus mexicanus Svvainson momotdzenītis, melnrikles — Eumomota supcrciliosa Sandbach momotdzenītis, zilrikles — Aspatha gularis Lafresnaye muskuspīle — Cairina moschala L. naktsgārnis, dzeltenpaura — NYclicorax vio/aceus L. naktsgārnis, Japānas — Gorsachius goisagi Temminck naktsgārnis, parastais — Nycticorax nycticorax L. nandu, lielais — Rhea amcricana L.

nandu, mazais; nandu, Darvina — Pterocnemia pennala D'Orbignv nektārpapagailis, Austrumaustrālijas — Trichoglossus chlorolcpidotus Kuhl

nektārpapagailis, raibais T hacmalodus L. nenē, sk. tumšzoss, Ilavaju

nestorpapagailis, brūnganais — Neslor meridionalis GiMClin nestorpapagailis, zaļganais; kea — N. notabilis Gould nirējpelikāns, gvano — Sula varicgala Tschudi nirējpelikāns, Kapzemes — Morus capensis Lichtenstein nirējpelikāns, ziemeļu — M. bassanus L. orkānputns, ziemeļu — Pulmarus glacialis L. ormanītis, lielais — Porzana porzana L. ormanītis, mazais — P. parva Scopoli otiņmēlis, purpurvēdera — Lorius hypoinochrus Gray paērglis, sīkais—Hieraaclus perinātus Gmelin

paipala, Austrumāzijas — Coturnix japonica Temminck et Schlegel

paipala, parasta — C. coturnix L.

paipalītis, Kalifornijas — Lophortyx calilornica Shaw

pairbo, Dienvidaustrumāzijas — Arborophila javanica Gmelin pairbe, sarkanrīkles—A. rulogu/aris Blyth palmsvīre, Āfrikas — Cypsiurus parvus Lichtenstein papagailis, pelēkais — Psiltacus crilhacus L. papagaiļalks — Cyclorrhynclius psittacula Pallas papagaiļbalodis, krāšņais — Trcron waalia Meyer papagaiļbalodis, olivzaļais—T. siebo/dii Temminck parubenis, Sibīrijas — Dcndragapus lalcipcnnis Hartlaub patārtiņš, stepes — Glareola nordmanni Nordmann patārtiņš, upju — G. nuchalis Gray pāvs, Indijas; pavs, parastais — Pavo crislalus L. pāvs, Kongo — Alropavo congensis Chapin pāvs, Malajas — Pavo mulicus L. pelikāns, cirtainais — Pclecanus crispus Bruch pelikāns, sārtais — P. onocrotalus L.

penelopvista, zaigojošā — Penclope purpurasccns Wagler pērļirbe, Dienvidāzijas — Francolinus I rancolinus L. pērlpāvs, Aizindijas — Rheinardia ocellala Elliot pērļvista, cirtainā — Guttera puchcrani Hartlaub pērļvista, grifgalvainā — Acryllium vulturinum Hardwicke pērļvista, parastā; pērļvista, ķiverainā — Numida mclcagris L. pērtiķērglis — Pithecophaga jelleryi Ogilvie Grant piekūns, bezdelīgu — Falco subbuteo L. piekūns, lauku — F. linnunculus L. piekūns, lielais — F. peregrinus Tunstall piekūns, medību — F. ruslico/us L. piekūns, purvu — F. columbarius L. pieširbe, rudā — GalIoperdix spadicea Gmelin pīle, melnā — Anas sparsa Eyton pīle, meža; mercene — A. platyrhynchos L. pile, pelēkā — A. slrcpera L. pīle, tumšā — A. poecilorhyncha Forster pīļzoss — Anseranas semipalmala Latham pingvīns, Adeles — Pygoscelis adeliae Hombron et Jacquinot pingvīns, briļļainais— Spheniscus demersus L. pingvīns, Galapagu — S. mendiculus Sundevall pingvīns, Humbolta — S. humboldti Meyen pingvīns, Patagonijas—S. magellanicus Forster platknābis, Āfrikas — Anas smilhi Hartert platknābis, parastais — A. clypcata L. platknābjibiss, Austrālijas — Platibis llavipes Gould platknābjibiss, cēlais — Platalea regia Gould platknābjibiss, Eirāzijas; platknābjibiss, parastais; platknābjibiss, baltais — P. Ieucorodia L.

plēsējdzenītis, apkakles — Halcyon chloiis Boddaert

plēsējdzenītis, brūnvēdera — H. smyrnensis L.

plēsējdzenītis, melnkapuces — H. pileala Boddaert

plēsējdzenītis, rudais — H. coromanda Latham

pllvurpūce, parastā — Tyto alba Scopoli

polārkaija, lielā — Larus hypcrboreus Gunnerus

prērijrubenis, lielais— Tympanuchus cupido L.

prikšķe — Anas querquedula L.

pūce, Āfrikas meža—■ Strix woodlordii Smith

pūce,Āfrikas purvu — Asio capensis Smith

pūce, ausainā — A. o/us L.

pūce, baltā — Nyctea scandiaca L.

pūce, garastes — Strix uralensis Pallas

pūce, meža — S. aluco L.

pūce, purvu — Asio llammeus Pontoppidan

pūce, svītrainā — Surnia ulula L.

pūce, ziemeļu — Slrix nebulosa Forster

pūčlēlis, Austrālijas — Podargus slrigoidcs Latham

pūčpapagailis; kakapo — Slrigops habroptilus Gray

pūkpile, briļļainā — Somateria lischeri Brandt

pūkpīle, krāšņā — S. spectabilis L.

pūkpile, lielā — S. mollisima L.

pūkpile, Sibīrijas — Polyslicta stelleri Pallas

pundurdzenis, bambusu — Sasia ochracca Hodgson

pundurdzenis, olīvzaļais — Picumnus olivaceus Lafresnaye

pundurdzenis, zeltainais — P. exilis Lichtenstein

pundurpingvīns — Eudyptula minor Forster

pupuķis; badadzeguze — Upupa cpops L.

pusalks, lielais— Aethia cristatella Pallas

pusara, olīvrīkles — Aratinga nana Vigors

pusara, varavīksnes — A. solstitialis L.

pusara, zaļā — A. holochlora Sclater

pusērglis — Ictinaetus malayensis Temminck

puskuitala, melnā — Limosa limosa L.

puskuitala, sarkanā — L. lapponica L.

pūslītis, platknābja — Phalaropus lulicarius L.

pūslītis, šaurknābja — Ph. lobalus L.

puspaipala, džungļu — Perdicula asialica Latham

raibdzenītis, Afroāzijas — Ceryle rudis L.

raibdzenitis, Āzijas — C. lugubris Temminck

raibdzenītis, zaļais — Chloroceryle amcricana Gmelin

raibsloka, Dienvidamerikas—Nycticryphes semicollaris Vieillot

raibsloka, parastā—Roslralula benghalensis L.

raibzoss — Stictonetta naevosa Gould rubenis, Eirāzijas — Telrao telrix L.

rubenis, Kaukāza — T. mlokosiev/iczi Taczanowski

salangansvīre, lielā—Collocalia maxima Hume

salangansvire, pelēkā — C. luciphaga Thunberg

sapfokolibrs — Sappho sparganura Shaw

saulesvistiņa — Eurypyga helias Pallas

sēkltārtiņš, lielais — Allagis gayi GeoffroY et Lesson

sēkltārtiņš, sīkais— Thinocoriis rumicivorus Eschscholtz

šekretārputns — Sagittarius serpentarius Miller

skrējējdzeguze; sk. zemesdzeguze, Ziemeļamerikas

skrējējtārtiņš, Afroāzijas—Cursorius cursor Latham

skrējējtārtiņš, upmalu; krokodilsargs — Pluvianus aegyptius L.

skrejvistiņa, Afroāzijas — Tumix sylvatica Desfontaines

skrejvistiņa, plankumainā Āzijas—T. tanki BlYth

skrejvistiņa, svītrainā Āzijas—T. suscilator Gmelin

skrejvistiņa, Vidusāfrikas — Ortyxclos meillrenii Vieillot

skudrudzenis — Celeus brachyurus Vieillot

slaiddzenltis, baltastes — Tanysiptcra sylvia Gould

slaiddzenitis, zilais — T. galatea Gray

sloka, Eirāzijas — Scolopax rusticola L.

smējējpiekūns — Iierpetotheres cachinnans L.

smēlējziriņš, Āfrikas—Rhynchops llavirostris Vieillot

smēlējzīriņš, Amerikas — Rh. nigcr L.

smēlējziriņš, Āzijas — Rh. aibicollis Swainson

smilširbe, baltvēdera — Pterocles alehata Gmelin

smilširbe, tuksneša — P. sencgallus L.

smilširbe, melnvēdera — P. orientalis L.

smilšvistiņa, parastā — Syrrhaptes paradoxus Pallas

smilšvistiņa, Tibetas — S. tibetanus Gould

sniegazoss, lielā — Anser caeru/esccns Linnaeus

snicgazoss, mazā; zoss, Rosa — Anser rossi Cassin

spoklēlis, lielais — Nyclibius grandis Gmelin

spoklēlis, pelēkais — N. griseus Gmelin

spožfazāns, Himalaju — Lophophorus impejanus Latham

spraugknābis, Āfrikas — Anastomus lamelligerus Temminck

sprauglcnābis, Āzijas — A. oscitans Boddaert

stabulētājgārnis — Syrigma sihilatrix Temminck

staltvistiņa — Pedionomus torquatus Gould

stārķis, Āfrikas — Ciconia abdimii Lichtenstein

stārķis, Austrālāzijas — Ephippioihvnchus asiaticus Latham

stārķis, Austrumāzijas — Ciconia boyciana Swinhoe

stārķis, baltais — C. ciconia L.

stārķis, Dienvidamerikas — C. maguari Gmelin

stārķis, melnais — C. nigra L.

stārķis, seglknābja — EpIūppiorhYnchus senegalensis Shaw

stārķis, villainais — Ciconia episcopus Boddaert

stārķis, zilraibais; jabirustārķis — Jabiru mycteria Lichtenstein

strauss — Slrulhio camelus L.

strautuplle, Andu — Merganetla armata Gould

strautupīle, Jaunzēlandes—I!ymcnolaimus ļna!acorhynchus Gmelin

strupiķis, Atlantijas — Fratercula arclica L.

strupiķis, Pacifikas baltpaura— Lunda cirrhcita Pallas

strupiķis, Pacifikas melnpaura — Fratercula corniculala Naumann

sūcējdzenis, sarkangalvas—Sphyrapicus varius L.

sudrabgārnis, sk. baltgārnis, lielais

sultānvistiņa, Dienvidāzijas — Porphyrio poliocephalus Latham

sultānvistiņa, purpura — P. porphyrio L.

svilpējalks, Arktikas — Cepphus grylle L.

svilpējalks, Rietumpacifikas — C. carbo Pallas

svilpējalks, Ziemelpacifikas — C. columba Pallas

svīre, Austrumāzijas — Apus pacilicus Latham

svīre, kalnu — A. melba L.

svīre, mazā — A. alfinis Gray

svīre, melnā — A. apus L.

šņibitis, dūņu — l.imicola lalcinellus Pontoppidan šņibītis, gaišais — Calidris alba Pallas šņibitis, jūrmalas — C. marilima Brūnnich šņibītis, lielais — C. canutus L. šņibītis, līkknābja— C. Ierruginea Pontoppidan šņibitis, parastais — C. alpina L. šņibītis, pelēkais—C. temminckii Leisler takahe, sk. kalnugrieze

tārtiņš, Austrumāzijas — Charadrius placidus Gray et Gray

tārtiņš, dzeltenais—Pluvialis apricaria L.

tārtiņš, kalnu — Cli. mangolus Pallas

tārtiņš, Kaspijas — Ch. asiaticus Pallas

tārtiņš, lielais — Pluvialis sgualarola L.

tārtiņš, Mongolijas — Charadrius veredus Gould

tārtiņš, skaļais—Ch. vociierus L.

tārtiņš, smilšu — Ch. hiaticula L.

tārtiņš, tuksneša — Ch. leschenaullii Lesson

tārtiņš, upju — Ch. dubius Scopoli

tauklēlis; guaharo — Slealornis caripensis Humbolat

taurētājdzērve, baltspārnu — Psophia leucoptera Spix

taurētājdzērve, melnā — P. crepitar.s L.

taurētājdzērve, -zaļspārnu — P. viridis Spix

tīģergārnis, baltcekula — Tigriornis Jeuco.'ophus Jardine

tīģergārnis, Jaungvinejas — Zonerodius heliosylus Lesson

tīģergāmis, sārtrudais — Tigrisoma linealum Boddaert tīģergārnis, viļņainais — Zcbrilus undu/alus Gmelin tilbite, meža — Tringa oehropus L. tilblte, pļavu — T. tolanus L. tilbite, purvu — T. glareola L. tilhīte, upju — Aclilis hypoleucos L. tītars, Centrālamerikas; titars, dienvidu — Agriocharis ocellata Cuvier tītars, Ziemeļamerikas; titars, ziemeļu — Mcleagris gallopavo L. tītiņš, sk. grozgalvitis, Eirāzijas

todidzenītis, Haiti platknābja — Todus subulatus Gray todidzenītis, Haiti šaurknābja — T. angustirostris Lafresnaye todidzenītis, Kubas; todidzenītis, daudzkrāsainais — T. multicolor Gould

toko, sk. tukāns, lielais topāzkolibrs, krāšņais — Topcua pella L. trīspirkstkaija, melnkāju — Rissa tridaclyla L. truhtis — Calidrls minuta Leisler

tukāns, dzeltenkakla — Ramphastos sulluratus Lesson tukāns, lielais; toko — R. toco Mūller tukāns, zilkrūšu — Andigena laminirostris Gould tuksneširbe, Persijas — Ammoperdix griscogularis Brandt tumšpīle, baltspoguļa—AIelanitta lusca L. tumšpīle, melnā — M. nigra L. tumšpīle, raibknābja — M. perspicillala L. tumšzoss, baltvaigu — Branta Icucopsis Bechstein tumšzoss, Havaju; nenē — B. sandvicensis Vigors tumšzoss, Kanādas — B. canadensis L. tumšzoss, melngalvas — B. bernicla L. tumšzoss, sarkankakla — B. rulicollis Pallas tupeļknabis — Balaeniceps rex Gould turaks, kapuces — Tauraco corythaix Wagler turaks, lielais —Corythaeola cristata Vieillot ūbele, AI roāzijas — Streptopelia senegalensis L. ūbele, Āzijas — S. orienlalis Latham ūbele, Dienvidāzijas — S. lranquebarica Hermann ūbele, gredzena — S. decaocto Frivaldsky ūbele, parastā — S. lurtur L.

ūdensērglis, Austrumazijas — Haliaeetus pelagicus Pallas ūdensērglis, baltgalvas — H. Icucocephalus L. ūdensērglis, garastes — H. Ieucoryphus Pallas ūdensērglis, parastais; ūdensērglis, baltastes; ērglis, jūras — H. albi cilla L.

ūdensfazāns, sk. jakāns, garastes ūdensgailītis — Gallicrex cinerea Gmelin

ūdensvistiņa, parastā — Gallinula chloropus L. ūpis, Amerikas — Bubo virginianus Gmelin ūpis, parastais — B. bubo L. vainagbalodis — Gouro crislata Pallas

vainagdzērve, Dienvidā!rikas — Balearica regulorum Bennett

vainagdzērve, parastā — B. pavonina L.

vakarlēpis, sk. lēlis, parastais

vanagērglis, braminu—Haliastur indus Boddaert

vanaglepis, mazais — Chordeiles minor Forster

vanaglēpis, sēkļu — Ch. rupeslris Spix

vanags, vistu — Accipiter genlilis L.

vanags, zvirbuļu — A. nisus L.

vārna, zaļā, sk. krāšņvārna, zaļā

varžlēlis, lāsumainais—Batrachostomus javensis Horslield

vēdekļbalodis — Goura vietoria Fraser

vējputns, īsastes—Puffinus lenuiroslris Temminck

vējputns, raibgalvas — Calonecl ris lcuco melas Temminck

vekavistiņa; veka— Gallirallus auslralis Sparrman

vētrasputns, lielais— Macronectes giganlcus Gmelin

vientuļniekibiss — Geronticus eremita L.

viļņpapagailis — Melopsiltacus undulalus Shaw

vista, Bankivas — Gaiļus gaiļus L.

vista, Indijas — G. sonneralii Temminck

vista, Indonēzijas — G. varius Shaw

vista, Srilankas — G. /a/aye/(ei Lesson

zaigdzeguze, zeltainā — Chalcites lucidus Gmelin

zaigdzenis, pampasu — Colaptes campestris Vieillot

zaigdzenis, zeltainais — C. auratus L.

zaigdzilna, brūnā — Brachygalba lugubris Swainson

zaigdzilna, krāšņā; jakamārs, paradizes — Galbula dea L.

zaigdzilna, zaļā — G. galbula L.

zālājpapagailis, krastu — Neophema petrophila Gould zālājpapagailis, krāšņais— N. elegans Gould zaļspārnītis, sārtsejas — Agapornis roseicollis Vieillot zemesdzeguze, Ziemeļamerikas; skrējējdzeguze — Geococcyx

calilornianus Lesson zemesdaenis — Geocolaples olivaceus Gmelin zemespapagailis, nakts — Geopsillacus occidenlalis Gould zemespapagailis, Tasmānijas — Pezoporus wallicus Kcrr zemesvārna, īskāju — Brachypteracias leplosomus Lesson zemesvārna, krāšņā — Uratelornis chimaera Rothschild zīddzeguae, dižā — Coua gigas Boddaert zidgārnis, sk. baltgārnis, mazais zīriņš, baltais — Gy(/is alba Sparrman

zīriņš, brūnais — Anous stolidus L. zīriņš, inku — Larosterna inca Lesson zīriņš, jūras— Slerna paradisaea Pontoppidan zīriņš, lielais — Hydroprogne caspia Pallas zīriņš, mazais — Slerna albilrons Pallas zīriņš, melnais — Chlidonias nigra L. zīriņš, upju — Sterna hirundo L. zīriņš, tumšais — S. fuseala L.

zivjdzenītis, joslainais—Lacedo pulchella Horsfield zivjdzenītis, karaliskais — Clytcceyx rex Sharpe zivjdzenītis, parastais— Alcedo atthis L.

zivjdzenītis, smieklu; kukabura — Dacelo novacguineae Hermann zivjērgiis — Pandion haliaetus L.

zivjūpis, Austrumāzijas—Ketupa blakistoni Seebohm

zobknābjbalodis — Didunculus slrigirostris Jardine

zoss, baltpieres — Anser albUrons Scopoli

zoss, mazā — A. erythropus L.

zoss, meža; zoss, pelēkā — A. anscr L.

zoss, Rosa, sk. sniegazoss, mazā

zoss, sējas — A. labalis Latham

zvejniekērglis, lielais — lchlhyophaga ichthyaetus Horsfield žagatdzeguze, cekulainā — Clamator glandarius L. žagattārtiņš, parastais — Haematopus oslralegus L.

IZMANTOTA UN IETEICAMA LITERATŪRA

Baumanis J„ Blūms P. Latvijas putni. 2. izd. R., Liesma, 1972. 180 lpp. Darels Dž. Noenkurotais šķirsts. R„ Zinātne, 1981. 288 lpp. Darels Dž. Trīs biļetes līdz Edvenčerai. Ķengurēna ceļš. R., Liesma, 1984. 320 lpp.

Kacs J. Kā migrē un orientējas putni. R., Zinātne, 1985. 80 lpp. Kasparsons Ģ. Putni — Aves.— Grām.: Latvijas dzīvnieku pasaule. R.,

Liesma, 1974, 32.-79. lpp. Kolbe H. Die Enten vogel der Welt. 2. Aufl. Leipzig, Radebeul, Neumann

Verlag, 1981. 477 S. Luther D. Die ausgestorbenen Vogel der Welt. VVittenberg Lutherstadt,

Ziemsen Verlag, 1970 . 208 S. (Die Neue Brehm — Būcherei 424) Morony J.J., Bock W. J., Farrand J. Reference list of the birds of the world. New York, The American Museum of Natūrai History, 1975. X + 207 pp.

Rumans P. Mājas baloži. R., Zinātne, 1982. 224 lpp. Spuris Z„ Smits V. Putnu rezervāts. R., LVI, 1962. 168 lpp. Stresemann E. Die Entwicklung der Ornithologie. Berlin, Peters Verlag,

1951. S. XVI+ 431 Taūriņš E. Aves — putni.— Grām.: Latvijas PSR dzīvnieku noteicējs.

II (mugurkaulnieki). R., LVI, 1956, 76.-223. lpp. Urania Tierreich. Vogel. Leipzig, Jena, Berlin, Urania Verlag, 1969. 519 S. Vīksne J., Mednis A. Latvijas ūdensputnu nākotne. R., Zinātne, 1978. 80 lpp.

Wolters H. E. Die Vogelarten der Erde. Eine systematische Liste mit

Verbreitungsangaben sowie deutschen und englischen Namen. Ham- burg, Berlin, Paul Parey Verlag, 1975—1982. XX+745 S. Baym n. H. Awcyxa (Fulica atra L.) b AaTBHH. P., SmiaTHe, 1973. 155 c. JK«3Ht 5KHBOTHbix. T. 5(nTHiļbl). M., IlpocBemeHHe, 1970, 612 c. MBāHOB A. H., ILTrerMaH B. K. KpaTKHH onpcACAHTeAfc riTHtļ CCCP. H3A.

2— e. A„ HayKa, 1978 . 560 c. VlAbHMOB B. A-, KapTameB H. H., IUhaoii K.A. OCmaa 0piiHT0A0raa. M„ Bticmaji uiKOAa, 1982. 464 c.

KapTameB H. H. CncTeMaTHKa tithij. M., Buciuan uiKOAa, 1974. 3G8 c. KpacHāfl KHnra CCCP. T.I.M., AccHaa npoMbiuiAcimocrb, 1985, 392 c.

[iitki;m c. 98—170) riTHLlbl AaTBHH. TeppHTOpHaAbHoe pa3MemeHHe H HHCACIIHOCTb. P.,

3wiaTHe, 1983. 224 c. n-raiibi CoBeTCKoro Coio3a. T. 1—6. M., CoBeTCKan HayKa, 1951 —1954, 652, 480, 680, 640, 804, 792 c.

SATURS

Ievads……………………………………………………. . 3

Viņu ir tik daudz…………………………………………………… 4

Putni, kas nelido……………………………………………………………….. i)

Lidošanas lielmeistari………………………………………….. 15

Stārķvcidīgajiem —īpašu nodaļu!………………………………………… 22

Zosveidigie vai piļveidīgie?……………………………………. 35

Nodaļa bez intriģējoša virsraksta…………………………….. 51

Vistveidīgie vai fazānveidīgie?…………………………………………….. 61

Kāsis debesīs ………………………………………………………………… 72

Kas ir tārtiņveidīgie?………………………………………………. 82

Tārtiņputni………………………. •………………………….. , 82

Kaijputni………………………………………………………… 91

Alkputni………………….. '…………………………………… 98

Neliela nodaļa par naktsdarboņiem……………………………………… 99

Dažas Latvijā vāji pārstāvētas kārtas………………………………….. 104

Baložveidīgie……………………………………………………………. 104

Dzegužveidīgie…………………………………………………………. 110

Leļveidīgie………………………………………………………………. 115

Svīrveidīgie……………………………………………………… 118

Papagaiļi — tropu iemītnieki…………………………………………….. 124

Vēl viena tropisko pulnu kārta…………………………………. 130

Trešais jautājums par kārtām: dzeņi vai dzilnas? . 137

Nobeiguma vārdi……………………………………………………………. 147

Putnu nosaukumi…………………………………………………. 149

Izmantotā un ieteicamā literatūra……………………………… 169

Zandis Spuris PIE PASAULES PUTNIEM

Redaktore J Roze

Mākslinieciski» redaktore M. Dragūne Tehniskā redaktore I. Soide Korektore M. Tirzīte

Nodola salikšanai 04.02.86. Parakstīta iespiešanai 24.07.86. JT 01352. Formāts 84 X 108/32. Tipogrāfijas papīrs Ns 2. Bail ikas garnitūra. Augstspiedums. 10,08 uzsk iespiedi.; 13,39 uzsk. krasu nov., 11,10 izdevn. I. Metiens30 000 eks. Pašūt. No 153—3. Cena 1 rb!. Izdevniecība «Liesma», 226252 Rīqa, Padomju bulv 24. Izdevn. Ni> 15132414)J —2880. Izdevums sagatavots dialoga sistēmā DIS, piedalot ies Nozares kolektīvāsl iet ošanas informatīvajam skaitļošanas centram. Programmiste — S. Balode.

Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīna», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11

Spuris Z.

Sp 974 Pie pasaules putniem: No strausiem līdz dzilnām/ V. Klimpiņa foto.— R.: Liesma, 1987.—171 lpp.r [8] lp. il.—(Stāsti par dabu).

Sērija «STĀSTI PAR DABU» iznāk kopš 1969. gada. Tās uzdevums — ar daiļliteratūras un zinātniskās daiļliteratūras palīdzību audzināt jaunatnē mīlestību uz dabu, veicināt ekoloģisko domāšanu, palīdzēt izprast dabas un cilvēka vienotību, orientēties dabas norišu izpratnē un radīt lasītājos interesi par dažādām dabas- zinības nozarēm. Izdevniecība «Liesma» šajā sērijā paredzējusi tuvākajā laikā laist klajā šādas grāmatas:

I. Akimuškins. DZĪVNIEKU PASAULE Dž. Darels. ZAĻĀ PARADĪZE Padomju un ārzemju autoru darbu krājums «NOSLĒPUMI» G. Daija un N. Sloka. NEPARASTA ZOOLOĢIJA B. Rjabiņins. UZTICAMAIS DRAUGS O. Gūtmanis. DZINTARA LIEDAGOS

1 So noteikumu krājums saucas «Zooloģiskās nomenklatūras starptautiskais kodekss». Pašreiz ir spēkā 1958. gadā Londonā pieņemtais Kodeksa variants.

1 Faktisko job zooloģisko garumu mērī iztaisnotiem putniem no knābja gala līdz astes galam.

Content

Spuris Zandis Pie pasaules putniem

IEVADS

VIŅU IR TIK DAUDZ.

PUTNI, KAS NELIDO

LIDOŠANAS LIELMEISTARI

STĀRĶVEIDIGAJIEM — ĪPAŠU NODAĻU!

ZOSVEIDĪGIE VAI PĪĻVEIDlGIE?

NODAĻA BEZ INTRIĢĒJOŠA VIRSRAKSTA

VISTVEIDlGIE VAI FAZĀNVEIDĪGIE?

KĀSIS DEBESĪS

KAS IR TĀRTIŅVEIDĪGIE?

Alkputni

NELIELA NODAĻA PAR NAKTSDARBOŅIEM

DAŽAS LATVIJA VAJI PĀRSTĀVĒTAS KĀRTAS

PAPAGAIĻI — TROPU IEMĪTNIEKI

VEL VIENA TROPISKO PUTNU KĀRTA

TREŠAIS JAUTĀJUMS PAR KĀRTĀM: DZEIVII VAI DZILNAS?

NOBEIGUMA VĀRDI

PUTNU NOSAUKUMI

PUTNU SUGAS

IZMANTOTA UN IETEICAMA LITERATŪRA

SATURS