Mauriņš Arturs

Saistošā dendroloģija

ARTURS MAURIŅŠ

SAISTOŠĀ DENDROLOĢIJA

.

IEVADS Veca un arvien jauna zinātne

Daudzveidīga un krāšņa ir mūsu planētas zaļo augu sega. Bez augiem nevar iztikt ne cilvēki, ne dzīvnieki. Mēs saņemam no augiem pārtiku, skābekli elpošanai, iegūstam koksni, izejvielas dažādām rūpniecības nozarēm, ārstniecības līdzekļus. Bez augiem nebūtu ne kurināmā — akmeņogļu, kūdras, ne degvielas — naftas un deggāzes.

Augu valsti kopumā pieņemts saukt seno romiešu pavasara un ziedu dieves Floras vārdā. Augu valsti pēta zinātnes nozare, ko sauc par botāniku. Zinātnieki botāniķi ir aprakstījuši ap pusmiljonu augu sugu, tanī skaitā ap 10 tūkstošu kokaugu (koku un krūmu). Kokaugi atšķiras no pārējām augu grupām ar to, ka virszemes dzinumi pārkoksnējas un saglabājas vismaz ilgāk par vienu gadu. Ar kokaugu pētīšanu nodarbojas botānikas nozare, ko sauc par dendroloģiju (grieķu valodā «den- dron» — koks, «logos» — zinātne). Dendroloģijas pirmsākumi veidojās senajā Grieķijā pirms vairāk nekā diviem tūkstošiem gadu «botānikas tēva» Teofrasta un viņa skolotāja Aristoteļa darbos.

Taču, neskatoties uz savu solīdo vecumu, dendroloģija mūsu dienās joprojām strauji attīstās, rodas jauni virzieni un dendroloģisko zināšanu jaunas pielietošanas iespējas. Zināšanas par kokaugiem vajadzīgas ne tikai mežkopjiem un dārzkopjiem, bet ari arhitektiem, mediķiem, melioratoriem un daudzu citu nozaru speciālistiem. Dendroloģija kalpo pat vēsturniekiem un izmeklētājiem. Tas viss ir ļoti interesanti. Taču ne mazāk interesanti ir paši kokaugi, šie varenākie augu valsts pārstāvji. Apskatot tos ar vērīgu aci, var ieraudzīt daudz aizraujoša un neparasta.

I nodala MILŽI UN PUNDURI Dižkoki un čempioni

Nostāstos un populāros rakstos «Vai jūs zināt, ka …» liek bieži minēti visaugstākie, visresnākie un visvecākie koki. Mežu zinātnieks S. Saliņš ilgus gadus pēta šādus dižkokus Latvijā. Pašreiz mūsu republikā dižākā ozola vecumu zinātnieks noteicis it/. 800—1000 gadiem. Sis dižozols aug Tukuma rajona Kalvē, tā apkārtmērs ir 9,3 m. Kādreiz plaši pazīstamais Tūteres dižozols aizgāja bojā 1967. gada 17.— 18. oktobra viesuļvētrā ap 900 gadu vecumā. Visdižākā liepa ar apkārtmēru 8,7 m ap 300 gadu veca aug Valdemārpils vidusskolas apstādījumos. Visdižākās priežu audzes Latvijā vēl nesenā pagātnē bija sastopamas Baldones mežos, kur tās pārsniedza 40 m augstumu. Ļoti varenas priedes aug Tērvetes silā, kas ir ieskaitīts dabas aizsardzības objektos. Seit divsimtgadīgas priedes sasniedz 38—40 m augstumu un 2—2,5 m stumbra apkārtmēru. Garākās egles mūsu mežos sasniedz 40 — 45 m augstumu. Slaidas ir arī apses, kuru augstums dažkārt sasniedz 35 m.

Taču pasaulē ir krietni vien lielāki koki. Par pirmo vietu šinī ziņā var sacensties triju kontinentu pārstāvji. Tie ir Ziemeļamerikas sekvojas jeb mamutkoki, Austrālijas eikalipti un Āfrikas pērtiķu dzeloņkoks jeb galpī- niju akācija.

Sekvojas ir mūžzaļi skuju koki, tie pieder pie takso- diju dzimtas. Sīs dzimtas pārstāvji ir sireumprasīgt. Latvijā tie ziemā vai nu regulāri apsalst, vai arī izsalst.

Siltajā terciārajā periodā apmēram pirms 10—50 miljoniem gadu mamutkoki bija ļoti plaši izplatīti. Tagad tie saglabājušies tikai Ziemeļamerikas Klusā okeāna piekrastē nelielā platībā, kas arvien samazinās.' Atsevišķi šīs sugas koki sasniedz 120 m augstumu un ap 30 m apkārtmēru. Sādu koku vecums ir 3—4 tūkstoši gadu. Katram tādam milzenim ir savs vārds («Meža māte», «Meža tēvs», «Sirmais milzis» u. c.). Mamutko- kus amerikāņi ir daudz izmantojuši dažādām sensācijām. Piemēram, uz koka celma ierīkoja deju laukumu, kur novietojās orķestris un divpadsmit dejotāju pāri. Vispasaules izstādē Parīzē 1889. gadā amerikāņi demonstrēja sekvojas ripu un uz tās izvietotu tipogrāfiju, kurā iespieda «Milzukoka avīzi». Sekvojas stumbra pārvadāšanai ir nepieciešams vesels vilciena sastāvs, jo atsevišķs stumbrs sver 2—3 tūkstošus tonnu. No pašreiz augošajiem sekvojas kokiem lielākais ir 91,5 m augsts. Padomju Savienībā atsevišķi mamutkoki aug Vidusāzijas, Melnās jūras piekrastes un Krimas parkos un dārzos. Pēdējos desmit gados plašāki stādījumi ierīkoti Krimas mežos.

Austrālijas eikalipti Latvijā aug tikai siltumnīcās. Pat Melnās jūras piekrastē tie periodiski apsalst. Taču atšķirībā no mamutkokiem eikalipti ir ļoti ātraudzīgi. Jau 10 gadu vecumā tie ir 20—25 m augsti koki. Mūsu priede līdzīgu augstumu sasniedz 80—100 gados. Eikalipts šādā vecumā jau ir sasniedzis savu galējo augstumu — 90 līdz 110 m. Literatūrā ir minēti arī 120— 150 m augsti eikalipti, taču stingri zinātniski šādi ziņojumi nav apstiprināti. Dīvainu iespaidu atstāj tāds eikaliptu mežs. Tur praktiski nevar paslēpties no karstās tropu saules, jo eikaliptu lapas orientējušās ar šķautni pret sauli. Sāda īpašība izveidojusies evolūcijas gaitā, tā pasargā lapas no pārmērīgas sakaršanas un samazina ūdens iztvaikošanu. Lapu forma koka mūžā vairākkārt mainās. Eikaliptu lapas bagātīgi izdala ēteriskās eļļas, kas iznīcina mikroorganismus un kukaiņus. Tāpēc eikaliptu mežā nedzird putnu balsis, jo putniem šeit nav barības. Nelielās vēja pūsmās nekust arī ādainās eikaliptu lapas. Kluss, it kā izmiris mežs… Tikai naktīs te var saklausīt skaņas, ko rada somainais «lācītis» koala. Koala ēd vienīgi eikaliptu lapas, pie tam izvēlas tikai kādu noteiktu sugu. Bet eikaliptu ģinti taču ir vairāk nekā pieci simti sugu. Eikalipti kopā ar 90 citām ģintīm veido plašo miršu augu dzimtu.

Trešais augu valsts milzenis — pērtiķu dzeloņkoks pieder pie tauriņziežu dzimtas īsto akāciju ģints. Kas ir īstās akācijas un ar ko no tām atšķiras mums labi pazīstamās neīstās akācijas, — par to parunāsim turpmāk. Minētais pērtiķu dzeloņkoks jeb galpīniju akācija aug Dienvidāfrikā gar Limpopo upes pieteku krastiem. (Atceraties, uz Limpopo devās doktors Aikāsāp ārstēt pērtiķīšus.) Pazīstamais Dienvidāfrikas dabaspētnieks Ežēns Marē apraksta galpīniju akācijas kokus, no kuriem lielākais sniedzies līdz 82 m augstumā. Spriežot pēc bedrēm, kas radušās, izdegot līdzīga izmēra šīs pašas sugas pārstāvjiem, aprakstītā koka stumbra apakšējā daļa bijusi vismaz 40 m dziļi ieskalota smiltīs. Tātad, secina E. Marē, ja izdotos atrakt šo milzi līdz sakņu kaklam, tad tā augstums būtu ap 122 m un stumbra apkārtmērs 44 ml

Ļoti lielus izmērus (60—85 m augstumā un 6,5— 16,5 m stumbra apkārtmērā) sasniedz dažas duglāzi- jas, baltegles, priedes, pacipreses, purvu cipreses u. c. koku sugas.

Arī virši un dzērvenes ir kokaugi

Bet kādi ir vismazākie kokaugi? Lai sameklētu kokaugus pundurīšus, nebūt nav jābrauc uz citām zemēm. Puridurkrūmi aug ari mūsu republikas mežos. Liela daļa no tiem saglabā lapas ari ziemā. Tādi pundur- krūmi ir brūklenes un virši, tie augumā nepārsniedz 30 cm. Vēl zemākas (līdz 5—10 cm) ir ložņājošās miltenes un dzērvenes.

Brūklenes un dzērvenes ir katram labi pazīstamas ogu ražotājas. Taču dzērvenēm nepieciešams pastāvīgs mitrums, tāpēc tās aug tikai purvos. Bet purvu platības ar katru gadu samazinās. Daudzi purvi tiek izmantoti kūdras ieguvei, ievērojamas platības ik gadus nosusina melioralori. Un kā tad ar dzērvenēm? Izrādās, ka dzērvenes var audzēt mākslīgi ierīkotās plantācijās. Šādus «dzērveņu dārzus» tagad ierīko vairākās Latvijas vietās. Tur biezā stādījumā audzēs augstražīgas dzērveņu šķirnes ar lielām ogām. Selekcionāri izaudzējuši tādas dzērveņu formas un šķirnes, kam ogas ir divreiz lielākas nekā savvaļā augošajām. Audzējot šādas formas un šķirnes mākslīgi ierīkotās plantācijās, no hektārā var ievākt 3—10 reizes vairāk ogu nekā no purva savvaļā augošām dzērvenēm.

Katrs, kas staigājis pa priežu mežiem, būs noteikti redzējis arī viršus. Izcirtumos tie veido biezas audzes, kuras no jūlija līdz septembrim pārklājas violeti sārtiem ziediem. Un visu šo laiku viršu audzēs san bites, kas te ievāc bagātīgu nektāra ražu — līdz 200 un pat vairāk kilogramu no hektāra. Un tas notiek tad, kad pārējie medusaugi jau gandrīz visi pārziedējuši. Viršu ziedēšana iezvana vasaras beigas un rudens sākumu, kā rakstīja dzejniece E. Zālīte:

Virši zili, virši sārti Ta kā jūra zib un zied — Pēdējie tie goda vārti, Vasara kur cauri iet.

Vēl gan silti vēji staigā, Bites saldi ziedos san, Bet jau klusā dabas vaigā Rudens tuvums jaušams man.

Viršu medus ir iesarkani tumšdzeltenā krāsā. Tas parcukurojas lēnāk nekā citu augu medus. Pirmo reizi garšojot viršu medu, mazliet traucē šķērnā garša, taču tas ir aromātisks, ar izteiktām ārstnieciskām īpašībām. Jau kopš sirmas senatnes Baltijas un Ziemeļjūras piekrastes un salu tautas ļoti augstu vērtēja viršu medus īpašības.

Roberts Stīvensons izjusti apdzejoja senos Skotijas iedzīvotājus piktus, kuri dzīvojuši alās un no viršu medus gatavojuši brīnumainu dzērienu. Sajā zemē iebrucis nežēlīgs karalis ar savu karaspēku un apkāvis visus piktus, kas varonīgi aizstāvējuši savu zemi. Un uz viršu jauka, kaujas lauka, tad gulējuši vēl dzīvie uz līķiem un līķi uz vēl dzīvajiem… Bet kas mums gatavos brī- numdzērienu? — attapies nežēlīgais iebrucējs un pavēlējis sameklēt kādu paglābušos meistaru. Drīz galminieki atveduši pie karaļa brīnumdzēriena meistaru un viņa piecpadsmitgadīgo dēlu. Iekarotāji tos atraduši kādā alā. Taču ne piesolītā bagātība, ne sitieni nekā nav panākuši — tēvs un dēls klusējuši. Tad karalis pavēlējis abus spīdzināt, kamēr tie neatklās sava amata noslēpumu. Tēvs, baidīdamies, ka dēls neizturēs spīdzināšanu, apsolījis atklāt karalim noslēpumu, ja dēlu sasies un iemetīs jūras dzelmē. Kad viļņi saslēgušies virs dēla galvas, tēvs paziņojis, ka ir gatavs izciest visas mocības un mirt kopā ar sava amata noslēpumu.

Brūklenēm diezgan līdzīgas kā pēc lapām, tā ari ziediem un aug|iem ir miltenes. Sie mūžzaļie, zemei pie- plakušie punduru kokaugi sastopami sausās saulainās vietās. Miltenes lielā daudzumā ievāc ārstniecības vajadzībām. Taču šī auga nosaukums cēlies sakarā ar kādu citu vēl plašāku tā izmantošanu senatnē. Mūsu tālie senči rudenī vāca šī auga ogas un pēc izžāvēšanas uzglabāja ziemai. Tās saberžot, ieguva miltus putrām un biezeņiem. Sāda produkta mūsu senčiem netrūka, jo miltenes ražo diezgan bagātīgi gandrīz katru gadu. Milteņu ogas labprāt ēd arī lāči. Tas atspoguļojies sugas zinātniskajā nosaukumā — Arctostaphylos uva-ursi, kas latīņu valodā burtiski nozīmē «ziemeļu lāčoga».

Milteņu ziedi labi pielāgojušies svešapputei. Meklēdama zieda dziļumā medu, bite noteikti pieskaras pu- tekšnīcām. Putekšnīcas pārplīst, un bite aplīp ar putek- šņiem. Lienot nākamajā ziedā, bite pieskaras arī augle- nīcas drīksnai un atstāj uz tās daļu no pārnestajiem ziedputekšņiem. Ziedputekšņi uz drīksnas uzdigst, un putekšņstobriņi virzās uz auglenīcas sēklaizmetņiem. Apaugļoto ziedu krāšņais apziednis sakļaujas, novīst un pakāpeniski nobirst. Taču zieda auglenīca sāk strauji augt un jau pēc pāris mēnešiem ienākas ogas. Pateicoties ātriem attīstības tempiem, miltene spēj augt tālu zieme|os. Tā ir izplatīta plašā teritorijā Eiropā, Āzijā un Ziemeļamerikā.

Viszemākie kokaugi — pundurīši mūsu mežos ir mazie mārsili. Tie pace|as virs zemes tikai kādus 2—5 cm. Savas sīkās (ap 0,5 cm garas) lapas mārsili saglabā cauru ziemu. Sīkie sārti violetie lūpainie ziedi sakārtoti galviņveida ziedkopās, ļoti smaržīgi. Izcils medusaugs. Labi aug apstādījumos saulainās vietās, kur veido blīvu segumu.

Senos laikos daudzas tautas izmantoja mārsilus kā kulta un rituāla augu. Atrastas sengrieķu vāzes ar mārsilu ornamentu. Slāvu un baltu tautu senči, upurējot saviem dieviem, meta uguni mārsila pušķus. Smaržīgie dūmi cēlās debesīs un pēc upurētāju domām liecināja, ka dievi pieņem dāvanu. Kopš tālās senatnes mārsilus izmanto ārstniecībā. Mārsilu ģints zinātniskais nosaukums — Thytnus grieķu valodā nozīmē «spēks», «gars». Viduslaiku «zāļu grāmatas» iesaka izmantot mārsilus dažādu slimību ārstēšanai, gan novārījuma veidā, gan slimnieka apdūmošanai. Slimnieku apdūmošana ieteikta pret diloni, bezmiegu, klepu un pat alkoholismu. Sajās grāmatās ieteikts apdūmot arī traukus ar pienu, lai vairāk varētu noņemt krējuma, zvejas rīkus — lai labāk ķertos zivis.

Kā rāda mūsdienu zinātnes pētījumi, mūsu senču cieņa pret mārsilu balstījās ne tikai uz māņticību. Izrādās, ka šis augs satur daudz vērtīgu vielu. Mārsilu lapas biezi nosētas ar dziedzerīšiem, kas bagātīgi satur ēteriskās eļļas, galvenokārt timolu. Noskaidrots, ka timolam ir ārkārtīgi lielas baktericīdas īpašības, ko izmanto medicīnā kaitīgu mikroorganismu iznīcināšanai.

Ir zināmi arī pundurkoki. Tāds pundurkoks ir Āfrikas velvīčija, kuras tūkstošgadīgais stumbrs sasniedz ap metru diametrā, taču nepaceļas augstāk par 30 cm. Kāds ceļotājs to salīdzina ar apdegušu maizes klaipu. Sim kokam ir tikai divas tūkstošgadīgas lapas un katrā no nedaudzajiem (4—8) čiekuriem pa vienai spārnotai sēklai.

Zinātņu akadēmijas Botāniskajā dārzā Salaspilī var apskatīt arī tādu plaši pazīstamu koku kā parastās egles, tūjas un priedes pundurforinas, kuras nepaceļas augstāk par metru. Japānā koku pundurformas ir ļoti iecienītas, tās plaši izmanto apstādījumos, audzē istabā podos. Taču japāņi veido tās mākslīgi ar speciāliem audzēšanas paņēmieniem.

Kā redzam, pat pēc vienas tādas pazīmes kā augums kokaugi ievērojami atšķiras. Milži augumā pārsniedz pundurīšus 400 līdz 2400 reižu! Taču kā pundurīši, tā arī milži izaug no apmēram vienāda lieluma sēklām.

II nodala

NEPARASTAIS PAR PARASTO

Cik daudz interesantu parādību dabā paliek nepamanītas paviršam skatienam. Katra suga ir veidojusies miljoniem gadu evolūcijas gaitā un slēpj sevī daudzas brīnumainas īpašības. Ziedputeksnis, ko ar neapbruņotu aci pat saskatīt grūti, ir sarežģīta, brīnumaina pasaule. Apskatot dažādu kokaugu dzimtu ziedputekšņus mikroskopā, redzam, ka tie atšķiras gan pēc lieluma un formas, gan pēc apvalka izaugumiem un gaisa maisiņiem. Pēc nogulumos atrastajiem putek- šņiem var noteikt, kādas sugas augušas pirms desmitiem miljoniem gadu. Speciālistus — putekšņu pazinējus sauc par palinologiem. Bet puteksnim ir arī visai sarežģīta iekšējā uzbūve, jo jānodrošina taču ziedošo augu īpašību nodošana pēctečiem. Ar šo jautājumu pētīšanu nodarbojas fiziologi, bioķīmiķi, citologi, selekcionāri, ģenētiķi un citu nozaru speciālisti.

Katrai augu sugai ir citāda lapu vai skuju, koksnes, pumpuru, ziedu, augļu un sēklu uzbūve. Piemēram, ir speciāla zinātnes nozare, kas pētī koksnes uzbūvi. Atceros, Mežsaimniecības fakultātē, kārtojot ieskaites, pēc neliela koksnes gabaliņa -vajadzēja noteikt attiecīgo sugu. Koksnes pazinējs var noteikt, no kādas sugas koksnes izgatavots skapis, galds, finieris, cirvja kāts vai citi priekšmeti un rīki. Šādas zināšanas ir vajadzīgas ne tikai kokapstrādāšanas speciālistiem un pagātnes floras pētniekiem — palcobotāniķiem. Atrasto augu paliekas palīdz izmeklētājam noskaidrot nozieguma vietu un apstākļus, atrast noziedznieku.

Pirms dažiem gadiem «Rīgas Balss» pastāstīja, kā atrasts Jaungada eglīšu «sagādnieks», kuram bija iepatikušās Latvijas Valsts universitātes Botāniskajā dārzā augošās sudrabegles. Zaglis, ticis ar savu ieguvumu pari dārza žogam uz ielas, uzskatījis sevi pilnīgā drošībā, jo dzīvajā ielas straumē izzūd īpatnējā pēdu smarža un milicijas suns te nevar līdzēt. Taču jau pēc dažām stundām milicijas darbinieks zvanījis pie zag|a dzīvokļa durvīm. Šoreiz zagļa pēdas palīdzējis sadzīt speciālists dendrologs pēc sudrabegles nobirušājām skujām.

Dendroloģiskās zināšanas lieti noder ari vēsturniekiem un pagatnes klimata pētniekiem. Izrādās, ka klimata ritmi, attiecīgā gadalaika apstākļi atspoguļojas koka augšanas gaitā, gadskārtu platumā. Dažam sugām ir sastadītas tā saucamās dendrohronoloģiskās skalas līdz tūkstoš gadiem un pat ilgākam periodam. Ja arheoloģiskajos izrakumos atrod attiecīgas sugas koksni, tad, salīdzinot to ar dendrohronoloģisko skalu, var precīzi noteikt, kurā gadā koks nocirsts. Pēc gadskārtu platuma svārstību ritmiem var noskaidrot, kā mainījies klimats, kādi laika apstākļi bijuši attiecīgajā apgabalā, piemēram, 1773. gada vasarā.

Ko nozīme augu divkāršie nosaukumi?

Lasītāji droši vien ir ievērojuši, ka augu apzīmēšanai lieto divkāršu to nosaukumu latīņu valodā. Tie ir visā pasaulē pieņemtie augu zinātniskie nosaukumi. Tādējādi dažādu zemju botāniķi viegli saprotas arī tad, ja nepārzina savu kolēģu mātesvalodu. Kāds gan juceklis rastos botānikā, ja nebūtu šādu vienotu zinātnisku nosaukumu! Pat atsevišķas valsts dažādos apgabalos vienu un to pašu augu tauta sauc dažādi. Piemēram, Latvijā paegļus dažuviet sauc par kadiķiem, vilkābeles par krustābelēm, pīlādžus par sērmūkšļiem utt.

Augu divkāršos zinātniskos nosaukumus botānikā ieviesa ievērojamais XVIII gadsimta zinātnieks K. Lin- nejs. Piemēram, nosaukums Pinus silvestris L. Pirmais, ģints vārds Pinus nozīmē «priede», otro (sugas vārdu silvestris) tulko kā «meža» un L. ir Linneja uzvārda saīsinājums. Augu zinātniskajos nosaukumos pieņemts norādīt (saīsinātā veidā vai arī pilnīgi) botāniķi, kurš pirmais kādā zinātniskā darbā aprakstījis šo augu sugu.

Augu klasifikācijas pamatvienība ir suga. Tuvu radniecīgas sugas apvienojas ģintī. Piemēram, priežu ģintī (Pinus L.) bez mums visiem labi pazīstamās parastās meža priedes ietilpst vēl simts citu priežu sugu, kuras aug citos PSRS apgabalos un aiz PadomjCi Savienības robežām.

Tuvu radniecīgas ģintis apvienojas dzimtās, dzimtas savukārt klasēs, klases — nodalījumos. Tā priežu ģints kopā ar egļu, lapegļu, duglāziju un vēl citām 5 ģintīm apvienojas priežu dzimtā (Pinaceae Ldl.). Savukārt priežu dzimta ietilpst skuju koku klasē, kailsēkļu nodalījumā. Visi sēklaugi sadalās divos nodalījumos — kail- sēkļos un segsēkļos.

Lai noskaidrotu kāda auga nosaukumu, vispirms jānoskaidro, vai tas ir kailsēklis vai segsēklis. Tad secīgi jānosaka šī auga piederība attiecīgajai klasei, dzimtai, ģintij un sugai. Sim nolūkam izmanto speciālus augu noteicējus. Augu noteicēju izveidošanas principus pirms divsimt gadiem izstrādāja franču zinātnieks 2. Lamarks. Tajos laikos augu vākšana un herbarizēšana bija plaši izplatīta, taču io nosaukumu noskaidrošana nespeciālistiem radīja lielas grūtības. Lamarka sastādītais noteicējs izrādījās ļoti ērts, ar tā palīdzību katrs interesents varēja samērā viegli noteikt savākto augu nosaukumus.

Pēckara gados latviešu v-alodā izdoti vairāki augu noteicēji, kuros ietilpināti arī kokaugi. 1946. gadā iznāca A. Rasina papildinātais un pārkārtotais J. Bicka «Latvijas augu noteicējs», 1958. gadā — A. Pētersones un K. Birkmanes «Latvijas PSR augu noteicējs», kā arī A. Mauriņa, M. Morkona un A. Zvirgzda «Latvijas PSR koki un krūmi (īss pārskats ar sugu noteikšanas tabulām)». Augu noteikšanas tabulas ir ievietotas arī «Latvijas PSR florā», kura iznāca profesora P. Galenieka redakcijā četros sējumos no 1953. līdz 1959. gadam.

Augu noteikšanas tabulu pamatā ir pretējo pazīmju salīdzināšana (tēzes un antitēzes princips). Kā piemēru apskatīsim triju gobu (Ulmus L.) ģints sugu noteikšanas tabulu.

1.  Augļa kātiņš garš, auglis nokarens. Augļa spārns gar apmali skropstains. Pats auglis kails. Ziedu kātiņš līdz 1,5 reizes garāks par apziedni. Lapas virspusē nav raupjas… 2. (Ja šī tēze atbilst auga izskatam, tad ja- lasa 2. tēze, ja neatbilst, — jalasa antitēze, kas seko tezei.)

—   Augļa kātiņš ļoti īss. Augļa spārna apmale kaila. Ziedu kātiņš 3—6 reizes garāks par apziedni. Lapas virpusē raupjas… Ulmus scabra Mill. — goba.

2.  Sēklu spārna šķēlums neaiziet līdz sēklai. Lapas 6—12 cm garas, pie pamata izteikti nesimetriskas (ar nevienādām pusēm). Lapas apmale ar nevienādiem un uz priekšu saliektiem zobiņiem … LJ. laevis Pali. — vīksna. (Ja tēze neatbilst auga izskatam, tad pārejam uz antitēzi.)

—   Sēklas spārna šķēlums pieskaras sēklas malai. Lapas 5—7 cm garas, pie pamata gandrīz simetriskas … U. americana L. — Amerikas goba.

Cik lieli ir egles čiekuri?

Skuju koku čiekuri liekas tik parasti, ka nekādus pārsteigumus no tiem negaidām. Taču ieskatīsimies vērīgāk. Piemēram, mēs itin labi pazīstam parastās egles (Picea abies Karst.) čiekurus. Tie ir daudz garāki nekī priedei, sasniedz 10—16 cm garumu un 3 — 4 cm resnumu.

Taču uzmanīgs dabas draugs ievēros Latvijas parkos arī kādas citas egļu sugas kokus. Sīm eglēm čiekuri ir daudz sīkāki, tikai 3 — 6 cm gari, skujas īsākas, ar pelēcīgu nokrāsu. Tās ir Kanādas egles (Picea glauca Voss). Ziemeļamerikā šī suga aug savvaļā plašā teritorijā Kanādā un Aļaskā līdz tundrai. Izplatīdamās uz dienvidiem, Kanādas egle tikai nedaudz «pārkāpj» ASV ziemeļu robežu Lielo ezeru rajonā.

Latvijā Kanādas egli sāka audzēt pagājušā gadsimta sākumā. Lieli, 60—100 gadus veci šīs sugas koki sastopami Skrīveru dendroloģiskajā parkā, «Vāgnera dārzā» pie Tukuma, Bulduru tehnikuma parkā, «Spārī- tes» parkā Gulbenē, Ķirbižu, Kurmenes, Katvaru, Zūru, Ambeļu, Tārgales, Vecbebru u. c. parkos. Atsevišķi koki sasniedz 18 — 20 m augstumu un 50 — 65 cm diametru. Laba čiekuru raža novērojama ik pēc 1—3 gadiem. No Kanādas egles izveidotas nelielas mežaudzes Skrīveros un Lielaucē.

No visām eg|u sugām vismazākie čiekuri ir melnajai eglei (Picea mariana Britt.), kas arī aug Ziemeļamerikā, apmēram tajā pašā teritorijā, kur izplatīta Kanādas egle. Melnās egles skujas ir tumšākas un vēl sīkākas nekā Kanādas eglei. Pirmo reizi melno egli iestādīja Skrīveru dendroloģiskajā parkā apmēram pirms 70 gadiem. Tomēr parka augšējās terases sausā augsne izrādījās tai nepiemērota: kociņi auga lēni un pakāpeniski aizgāja bojā. Divām pēdējām eglītēm 1954. gadā bija bagātīga čiekuru raža. No savāktajām sēklām ZA Botāniskajā dārzā Salaspilī izaudzēja jaunus stādus. Tagad tie sasnieguši 3 — 3,5 m augstumu, jūtas ļoti labi un jau sākuši ražot čiekurus.

No Ziemeļamerikas sugām visizplatītākā dekoratīvajos apstādījumos ir asā egle (Picea pungens Engelm.), sevišķi šīs sugas dekoratīvās formas ar sudrabotām un zilganām skujām. Tāpēc šo sugu biežāk sauc par sudrabegli. Sudrabegles čiekuri ir vidēji lieli (5—10 cm gari), čaugani, ar samērā mīkstām čiekurzvīņām.

Dažos mūsu republikas parkos (Smiltenes sovhozteh- nikuma, Lizuma, Veļ|u, Kombuļu, Auciema) un dendrārijos («Vanadziņu» un «Iztekas» Bauskas rajonā, «Čiekuru» Valmieras rajonā, «Jurģukalna» Cēsu rajonā), kā arī ZA Botāniskajā dārzā Salaspilī aug En- gelmaņa egle (Picea engelmanni Engelm.). Sīs sugas dzimtene ari ir Ziemeļamerika. No pirmā skata tā maz atšķiras no asās (sudraba) egles. Tikai sīkāki (4 — 7 cm gari) čiekuri un it kā apvītušas skujas. Veciem kokiem miza atdalās plānām, lielām plēksnēm. Garumā tā ievērojami atpaliek no asās egles.

Vēl retāk (Dzērves parkā un «Jurģukalna» dendrārijā) sastopama vēl viena Ziemeļamerikas eg|u suga — Sitkas egle (Picea sitehensis Carr.). Sī suga savvaļā aug šaurā joslā gar Klusā okeāna piekrasti un Sitkas salā. Mūsu republikā tā ir nepietiekami ziemcietīga, bargās sala ziemās apsalst. Čiekuri vidēji lieli (5— 10 cm gari). Būtiski atšķiras no iepriekš minētajām egļu sugām ar savām plakanajām skujām, kuru apakšpuse ir tēraudsudrabotā krāsā. Sitkas egles skuju garums ir 1,5 — 2 cm, apmēram divdesmit reizes pārsniedz platumu; tās ir ar ļoti asu galu.

Plakanas skujas ar sudrabotu apakšpusi ir ari Serbijas eglei Picea omorika Panč.). Serbijas egles čiekuri ir violeti brūnā krāsā, 4—6 cm gari, iegareni, olveidīgi. Tā ir viena no visvecākajām egļu sugām, kas bijusi plaši izplatīta terciāraja perioda, taču ledus laikmetā paglābusies tikai Dienvidslāvijā, Drinas upes ielejā, kur aug uz stāvām Taras kalnu nogāzēm austrumos no Sarajevas. Te atsevišķas nelielas audzes sastopamas apmēram 5000 km2 teritorijā.

Jau kopš studiju gadiem vēlējos apskatīt, kā savvaļā aug šī retā egļu suga. Tāda iespēja radās 1971. gada novembrī, kad mēs, padomju kara veterānu grupa, pēc dienvidslāvu biedru ielūguma ieradāmies šajā Balkānu zemē. Dienvidslāvijas kara veterāni radīja mums pagājušā kara cīņu vietas. Tā mēs iebraucām Taras kalnos un daļa no mums apmetās viesnīcā «Omorika». Garam viesnīcai tecēja straujā Drinas upe, un uz tās stāvajam ziemeļu nogāzēm auga Serbijas egle, kuras latīniskais sugas nosaukums vietējā izloksnē nozīmē vienkārši «egle». Ta šo sugu te ari sauc: «Pančičeva omorika». Pančičs ir ievērojams serbu botāniķis, kas gandrīz pirms simt gadiem atradis un aprakstījis šo sugu.

Serbijas egle ir izturīga kā pret ziemas salu, tā ari pret pilsētas dūmiem un gāzēm. Tas ir ļoti dekoratīvs skuju koks ar šauri piramidālu vainagu. Tomēr Latvijā apstādījumos sastopams samērā reti (Vecumniekos, Krāslavā, «Vāgnera dārzā», «Grašu» un «Sprīdīšu» dendrārijos,. Skrīveru dendroloģiskajā parkā un botāniskajos dārzos).

Dažos Latvijas parkos (Skrīveros, «Vāgnera dārzā») aug vēl viena platskujaina egļu suga — Ajānu egle (Picea jezoensis Carr.) no Austrumāzijas. Pie mums tā parasti cieš no pavasara salnām. Čiekuri samērā sīki (3 — 6 cm gari), čaugani.

Latvijā introducētas (ieaudzētas) arī dažas citas egļu sugas: Sibīrijas egle (Krāslavā, Skrīveru dendrārijā un ZA Botāniskajā dārzā Salaspilī), Korejas egle (Skrīveru dendrārijā), Kaijama egle no Japānas un Licjanas

egle no Ķīnas (ZA Botāniskajā dārzā). Latvijas dendrologi, dārzkopji un mežkopji daudz darījuši citzemju egļu sugu ieaudzēšanā. Tomēr visas iespējas vēl nebūt nav izsmeltas. Ir zināmas 45 egļu sugas, no kuram mūsu republikā pagaidām introducēta tikai apmēram trešā daļa.

Egli parasti sauc par mūžzaļu koku, tāpēc ka tā «zaļo ziemā, zaļo vasarā»… Taču egļu skujas nebūt nav mūžīgas, tās saglabājas kokā 3—10 gadus. Katru rudeni apmēram septītā daļa skuju nobirst. Tomēr skuju nobiršanu mēs parasti neievērojam, jo vairums skuju paliek kokā. Toties viegli saskatīt jauno skuju plaukšanu pavasarī, kad uz tumšzaļo veco skuju fona parādās maigi gaišzaļa jauno skuju sega. Sinī laikā sevišķi izceļas dažas egļu dekoratīvās formas, kurām jaunās skujas ir zeltdzelienā vai arī sudraboti baltā krāsā.

Egles parasti zied maija beigās; tad vainaga augšējā daļa parādās sarkanīgie sievišķo ziedu čiekuriņi, bet uz sānzariem — aveņkrāsas vīrišķie strobili. Paiet vēl dažas dienas, aveņkrāsas apvalks pārplīst un no vīrišķajiem strobiliem izbirst dzelteni putekšņu mākonīši. Pēc putekšņu izbiršanas vīrišķie strobili sakalst un nobirst. Sievišķo ziedu čiekuriņi pēc apputeksnēšanās kļūst brūni un aug arvien lielāki, līdz sasniedz normāla čiekura lielumu un nogatavina sēklas. Dažādām egļu sugām sēklas izbirst dažādā laikā. Mūsu parastā egle sēklas izbirdina tikai ziemas beigās — pavasara sākumā.

Egles koksni plaši izmanto tautsaimniecībā ne tikai kā būvmateriālu, bet arī ķīmiskajā un papīrrūpniecībā. Un kur tad vēl Jaungada eglītes, kas atnes daudz prieka ne tikai mazajiem vien!

Skuju koks bez čiekuriem

Mēs esam pieraduši, ka skuju kokiem ir čiekuri. Tāpēc mūs ļoti pārsteidz sarkanās «odziņas» starp īves tumšzaļajām platajām skujām. īve savvaļā sastopama Kurzemē gar jūras piekrasti. Vēl pirms simt gadiem te auga tūkstošgadīgi īves koki, kas sasniedza 12—13 m augstumu un 50—60 cm diametru.

īve ir ļoti krāšņs skuju koks. Pavasarī vīrišķo augu tumšzaļo vainagu klāj sīkas zcltdzeltenas vālītes — ziedu sastati.

lvi audzē kā dekoratīvu koku parkos un dārzos (Zentenē, Talsos, Vecpilī, Popē). Taču Latvijas centrālajos un austrumu rajonos īve bieži vien apsalst. Ari Rīgas parkos augošie eksemplāri nereti apsalst līdz sniega segai. Visas šī auga daļas, izņemot sēklsedzi, ir indīgas. Sievišķie ziedi neuzkrītoši, no tiem attīstās sēklas, kuras kā spilgti sarkans valnītis aptver sēklsedze. Sēklse- dze garšo daudziem putniem, bet sēkla vesela iziet cauri putna zarnu traktam un, nonākot augsnē, uzdīgst. Tā putni izplata īvi.

īves koksne ir ļoti cieta un izturīga, brūni sarkana. Tā ir labs materiāls dažādiem mākslas un smalkiem galdnieku izstrādājumiem. Tāpēc īvi pēdējos simt gados nesaudzīgi iznīcināja. lvi daudz aplauž ari ?iemā telpu dekorēšanai, jo arī izžuvusi tā saglabā savas skujas. Bet jauni kociņi aug ļoti lēni, paiet vismaz simt gadu, līdz tie sasniedz kaut cik ievērojamus izmērus. Tāpēc ari, lai gan īve ņemta valsts aizsardzībā, tā sastopama ļoti reti — Slīterē un Rucavas apkārtnes mežos.

Bez jau minētās parastās īves (Taxus baccata L.) pazīstamas vēl 7 šīs ģints sugas, no kurām 4 aug Ziemeļamerikā un 3 — Austrumāzijā. Taču atšķirības starp sugām nav lielas. Par to var pārliecināties, apskatot ZA Botāniskajā dārzā augošo Japānas īvi (T. cuspidata S. et Z.), kas savvaļā sastopama ari PSRS teritorijā — Tālajos Austrumos.

īstenu čiekuru nav arī parastajam paeglim (Junipe- rus communis L.), kas pieder pie ciprešu dzimtas. Paegļu sugas atšķiras no pārējiem skuju kokiem ar īpatnējām čiekurogām. Paegļu sēklām nogatavojoties, čiekura zvīņas kļūst sulīgas, saslēdzas ap sēklām un veido tumšas zilgani sarmotas čiekurogas. Paegļu čie- kurogas izmanto kā ārstniecības līdzekli, tāpat arī dzērienu ražošanai.

No visas ciprešu dzimtas, kurā ietilpst apmēram 140 sugu, Latvijā savvaļā aug tikai viena suga — parastais paeglis, kurš pārstāv plašo (ap 70 sugu) paegļu ģinti. Parastais paeglis aug kā koks vai krūms visā Latvijas

Paeglis — dižkoks Ēdoles apkārtnē (B. Sables foto).

teritorijā priežu un egļu pamežā, neaugligās norās, vir- sajos, spēj sasniegt 12 m garumu, taču mūsu republikā vislielākie zināmie paegļu koki augstumā nepārsniedz 9 m. Uz/nanīgi pavērojot paegļu audzi, ieraudzīsim ārkārtīgi lielu dažādību: grūti atrast divus paegļus ar pilnīgi līdzīgu zarojumu un vainaga formu. Dažiem kociņiem ļoti skaists piramidāls augums. Skaistāko paegļu kociņu pārstādīšana dārzā bieži vien beidzas neveiksmīgi, jo pārstādītie augi drīz aiziet bojā. Lai tas nenotiktu, jāievēro daži noteikumi. Kociņi pārstādīšanai jāizvēlas mazi saules stariem atklātās vietās. Pirms izrakšanas jāiezīmē vainaga ziemeļu puse, lai savā dārzā neiestādītu otrādi — ar vainaga ziemeļu pusi uz dienvidiem. Kociņu izrakšanai un pārstādīšanai jāizvēlas apmākusies diena. Rokot jācenšas saglabāt pēc iespējas lielāka sakņu sistēma. Uz kociņa saknēm, pārstādot to jaunā vietā, jāuzber augsne no kociņa vecās atrašanās vietas. Nekāds mēslojums pārstādītajam paeglim nav vajadzīgs, sevišķi tas jāsargā no svaigiem kūtsmēsliem, vircas un minerālmēsliem.

Dažu Amerikā un dienvidaustrumu Āzijā augošo paegļu sugu koki sasniedz 25 — 30 m garumu. Tie jau ir īsii milži. No šīm sugām Latvijā botāniskajos dārzos un atsevišķos dendrārijos aug Ķīnas un Virdžīnijas paegļi. Tomēr augumā tie pie mums sasniedz tikai 2—4 m.

Daudz biežāk mūsu republikā dārzos un parkos audzē kazaku paegli (Juniperus sabirta L.), kas salīdzinājumā ar kokveida paegļiem ir tikai pundurītis. Kazaku paeglis ir zems krūms ar pacili guļošiem zariem, parasti augstāk par pusmetru nepaceļas. Savvaļā šī suga izplatīta Eiropas stepēs un kalnos, Sibīrijas un Kazahijas stepju zonā, Vidusāzijas kalnos un Ziemeļmongolijā. Mūsu apstākļos kazaku paeglis ir pilnīgi ziemcietīgs, paretam ražo čiekurogas ar dīgstošām sēklām.

Austrumāzijā un Ziemeļamerikā aug daudzas pun- durpaegļu sugas. No tām viena suga — Sibīrijas paeglis (/. sibirica Burgsd.) ir ieaudzēts Skrīveru dendrārijā. Vispār jāatzīmē, ka Latvijas parkos un dārzos var audzēt 5 — 8 reizes vairāk paegļu sugu, nekā tās ir līdz šim ieaudzētas.

Kokaugi, kas iezvana pavasari

Lielais vairums kokaugu sugu zied vasaras sākumā. Taču dažas sugas zied jau aprīli, pat marta beigās. Pie šādiem pirmajiem pavasara vēstnešiem pieder visiem pazīstamie alkšņi un lazdas. Mūsu republikā savvaļā aug divas alkšņu sugas — baltalksnis (Alnus in- cana Moench) un melnalksnis (A. glutinosa Gaertn.), bet no lazdu ģints tikai viena suga — parastā lazda (Corylus avellana L.).

Droši vien katrs būs ievērojis līdz 5 cm garās dzeltenīgās ziedu spurdzes, kas klāj lazdu krūmus marta beigas un aprīlī. Garajās spurdzēs sakopoti vīrišķie ziedi — ziedputekšņu ražotaji. Pavasara vēja pūsmas paceļ virs lazdu krūmiem dzeltenus ziedputekšņu mākonīšus. Ziedputekšņi nokļūst uz sīko sievišķo ziedu sarkanajām drīksnām, kur uzdīgst. Ziedputekšņu dīgstobri izaug cauri irbulim un nonāk sēklotnē, kur ziedputekšņu ģeneratīvais kodols saplūst ar sēklaizmetņa olšūnu. Pēc tam no sēklaizmetņa attīstās lazdas rieksts.

Kaut arī alkšņi pieder pie tās pašas dzimtas, kurā ietilpst lazda, tomēr ēdamus riekstus tie neražo. Alkšņu sēklas ir daudz sīkākas nekā lazdām, ar mazu spārniņu; botāniķi tās pieskaita spārnaino riekstiņu tipam.

Ļoti krāšņs pavasara vēstnesis ir zalktene (Daphne mezereum L.), kuru dažkārt sauc arī par meža ceriņiem. Zalktene ir ap vienu metru augsts krūms, sastopams auglīgos mitros lapu koku mežos. Aprīļa beigās — maija sākumā zalktenes gludie iedzelteni pelēcīgie dzinumi ir nosēti ar spilgti rožainiem ziediem. Ļoti dekoratīvi rudenī arī zalktenes spilgti sarkanie, sulīgie ogveidīgie augļi, kas blīvi klāj dzinumus. Paretam gadās kāds augs ar baltiem ziediem, šādiem augiem at- tīstas dzeltenīgi augļi. Dekoratīvos apstādījumos zalk- teni stāda reti, jo visas šī auga daļas ir ļoti indīgas.

Aprīļa beigās un maija sākumā zied arī vairākas in- troducēto koku sugas. Nākot no Rīgas dzelzceļa stacijas uz universitātes galveno ēku, tur, kur celiņš pagriežas uz Operas tiltiņu, apstādījumos var redzēt apmēram 6 m augstu krūmu, kas agri pavasarī pirms lapu plaukšanas pārklājas ar samērā sīku zeltdzeltenu ziedu segu.

Tas ir kizils jeb ēdamais griinonis (Cornus mas L.), kas savvaļā izplatīts Kaukāzā, Viduseiropas un Dien- videiropas kalnos, Vidusjūras apgabalā un Mazāzijā. Rudenī šīs sugas augiem ienākas 1 — 1,5 cm gari sarkani augļi. Dienvidu apgabalos kizilu bieži kultivē kā augļu ražotāju. Žāvētā kompota maisījumā bieži var atrast kizila augļus (tie ir viegli atšķirami pēc irbuļ- veida kauliņiem). No kizila augļiem gatavo ievārījumus, džemus, pastilas, tie ir ļoti garšīgi arī svaigā veidā. Kizila koksne ir ļoti cieta un izturīga, senos laikos no tās izgatavoja ieročus. Tā sengrieķu dzejnieks Homērs stāsta, ka valdnieks Odisejs šāvis ar kizila bultām. Seno romiešu leģenda vēstī par Romas dibinātāju Ro- mulu, kurš ar kizila šķēpu novilcis šīs «mūžīgās pilsētas» robežas. Kizila augļus, mizu un lapas izmanto ari ārstniecībā.

Vecs, ap 6 m augsts kizila krūms aug Bauskas rajona Vecsaules parkā. Bagātīgi ziedošu kizila krūmu grupas, kas ari bagātīgi ražo augļus, ir ZA Botāniskajā dārzā Salaspilī un Lielauces mācību un pētījumu saimniecības vecajā kokaudzētavā.

Apmēram reizē ar kizilu sāk ziedēt zeltpulkstenīšu jeb forsitiju krūmi. Forsitijām ziedi ir ievērojami lielāki nekā kizilam. Pēc formas tie atgādina zvaniņus ar dziļi iešķeitām malām. Aprīļa beigās pirmā sāk ziedēt ovāl- lapu forsitija (Forsythia ovata Nakai) no Korejas, tās ziedi ir dzintardzelteni un bagātīgi klāj vēl bezlapaino krūmu. Ovāllapu forsitiju Latvijā pirmo reizi sāka audzēt ZA Botāniskajā dārzā Salaspilī apmēram pirms piecpadsmit gadiem. Sī suga izrādījās ziemcietigāka nekā citas forsitiju sugas, kuras bargākās ziemās nereti apsalst līdz pat sniega segai. Forsitijām ziedi veidojas tikai uz iepriekšējo gadu dzinumiem, tādēļ pēc stipras apsalšanas tās nezied.

Rīgas parkos forsitijas sastopamas samērā bieži, par ko viegli pārliecināties, pārstaigājot parkus maija pirmajā pusē, kad forsitiju krūmi izceļas kā zeltaini mākonīši uz vēl nesaplaukušu krūmu pelēcīgā fona. Visbiežāk Rīgas parkos audzē hibrīdo forsitiju (F. interme- dia Zbl.) — nokarenās un zaļās forsitijas krustojumu. Universitātes Botāniskajā dārzā Rīgā samērā labi aug, bagātīgi zied un ražo sēklas Eiropas forsitija (F. euro- paea Deg. et Bald.). Forsitijas aug daudzos parkos un dārzos ari citās Latvijas pilsētās un lauku apdzīvotās vietas. Mūsu apstākļos forsitijas parasti ir 1—2 m augsti krūmi ar apaļiem vai šķautnainiem dzeltenbrūniem vai iezaļganiem dzinumiem. Forsitijas pieder pie tās pašas olīvkoku dzimtas, kurā ietilpst ceriņi, oši un dažas citas kokaugu ģintis.

Kokaugi dziednieku lomā

Cilvēks kopš sendienām izmanto atsevišķas kokaugu daļas dažādu slimību ārstēšanai. Liepu ziedi, bērzu pumpuri, arāliju saknes, citronliānas un vilkābeles augļi un daudzu citu kokaugu veģetatīvo un ģeneratīvo daļu tinktūras (izvilkumus) un žāvētas drogas ir plašā izvēlē ari mūsdienu aptiekās. Vismaz trešdaļa no pasaulē esošiem ārstniecības līdzekļiem ir augu valsts produkts. Par ārstniecības augiem ir sarakstītas daudzas grāmatas. Daudzi skolēni vasarās nodarbojas ar ārstniecības augu vākšanu.

Taču kokaugu loma cilvēku veselības uzturēšanā daudz plašāka un nozīmīgāka. Uz sauszemes kokaugi ir galvenie skābekļa ražotāji. Tā četri pieauguši vidēja lieluma lapu koki (kļavas, bērzi, liepas u. c.) vienā vasaras dienā izdala tik daudz skābekļa, cik nepieciešams cilvēkam diennaktī. Pēc zinātnieku aprēķina, simtgadīgs dižskābarža koks veģetācijas periodā izdala ap 2 500 m3 skābekļa. Naudas izteiksmē pēc pastāvošās skābekļa cenas tas sastāda ap 10 000 rubļu gadā.

Apdzīvoto vietu apstādījumos kokaugi ar savām lapām nofiltrē cilvēka veselībai kaitīgos putekļus un dažādas indīgas gāzes. Koku lapotne ievērojami mazina trokšņus, kas ļoti apdraud cilvēka veselību. Ļoti nozīmīga loma ir arī daudzu kokaugu sugu dezinficējošām īpašībam. Padomju zinātnieks Tokins un viņa sekotāji ir daudz pētījuši tā saucamos gaistošos fitoncīdus. Augu izdalīto fitoncīdu ietekmē ātri aiziet bojā mikrobi, kas izraisa bīstamas infekcijas slimības — vēdertīfu, tuberkulozi, difteriju u.c. Tāpēc arī sanatorijas ceļ mežos, kur gaiss ir praktiski tīrs no kaitīgiem mikroorganismiem.

Liela sanitāri higiēniska loma ir ari zaļajām mežu zonām ap pilsētām — pilsētas «plaušām». Tāpēc mūsu zemē liela vērība tiek veltīta pilsētu parku un zaļo zonu izveidošanai un kopšanai. Tā, piemēram, Rīgā zaļie apstādījumi (parki, dārzi, skvēri) aizņem gandrīz 400 ha, bet meža parki ap pilsētu — vairāk nekā trīstūkstoš hektāru.

Tātad kokaugi novērš cilvēka veselībai kaitīgus faktorus un ārstē viņu. Taču ar to vēl nebūt nav viss pateikts par kokaugu lomu cilvēka veselības un normālu darba spēju uzturēšanā.

Cilvēks ir dabas veidojums un daudzām saitēm ar to saistīts. Zaļie augi atstāj uz cilvēku spēcīgu psiholoģisku ietekmi. Ja cilvēks ilgāku laiku neredz augus, viņš kļūst nomākts, viņa darba spējas pazeminās, beidzot tas var izraisīt pat nopietnas nervu slimības. Daudzi mākslinieki, rakstnieki, dzejnieki un zinātnieki pastaigās balto bērzu birztalās, priežu silos un majestātisko egļu mežos ir smēlušies jaunus radošus spēkus.

Rumāņu ainavu zinātnieks profesors V. Karmezinu ir izpētījis, ka pat kokaugu lapotnes forma un krāsas tonis atstāj būtisku psihohigiēnisku ietekmi uz cilvēku. Pēc šī zinātniekā domām, koka vainaga izteiksmīgumu var sekmīgi izmantot medicīnā, lai cilvēkam radītu vajadzīgo noskaņu. Tā, piemēram, skuju koki ar konisku vajnagu (egles, duglāzijas u. c.) grupveida stādījumos un lapu koki ar sarkanīgu un dzeltenīgu lapojumu izraisa cilvēkā aktīvu garīgu rosību. Turpretim kokaugi ar platu vainagu, horizontāli atstāvošiem un pat nedaudz nokareniem zaru galiem, kā arī ar zilganu un sudrabotu lapojumu atstāj nomierinošu iespaidu. Kokaugu rinda ar kolonnveida vainagiem rada svinīgu noskaņojumu, bet kokaugi ar izteikti nokarenu vainagu (gobu, ošu, bērzu u. c. sēru formas) izraisa sērīgas pārdomās. Dārzu un parku mākslas dižmeistari ir intuitīvi izjutuši kokaugu lapotnes formas un krāsas iespaidu uz cilvēku, un tāpēc viņiem ir izdevies izveidot tādus mākslas šedevrus, kādi ir Pavlovas un Puškinas parki pie Ļeņingradas, Sansusī dārzs Potsdamā, Ziedoņ- dārzs Rīga, Bebrenes, Mežotnes un Stāmerienas ainavu parki, kā ari daudzus citus izcilus dārzu un parku mākslas paraugus.

III noda|a

«EKSOTU MEDNIEKI»

Sākam «medības»

Laikam jau katrs savos sirds dziļumos ir Kolumbs un vēlas kaut ko atklāt. Taču mūsu planētas kontinenti, okeāni un jūras, kā arī kalnu grēdas, upes un ezeri jau ir sagaidījuši savus pirmatklājējus. Arī papildinat augu un dzīvnieku sugu garo sarakstu (tanī ir pusmiljona augu un pusotra miljona dzīvnieku sugu) kļūst aizvien grūtāk. Jaunu sugu meklējumos zinātnieki dodas uz apgabaliem, kas vel samērā maz pētīti. Tur var cerēt atrast pat kādu pavisam jaunu, zinātniskajos darbos vēl neaprakstītu kokaugu sugu. Bet Latvijā? Te, šķiet, sen jau visas augu un dzīvnieku sugas noskaidrotas.

Un tomēr arī mūsu republikā var atrast jaunas kokaugu sugas. Protams, ne jau nu pilnīgi jaunas, bet tādas, ko cilvēki ieviesuši (introducējuši) no citām zemēm. Daudzas citzemju sugas izskatās visai neparasti, eksotiski. Tāpēc arī šos citzemju viesus sauc par ekso- tiem. Daudzi eksoti izsalst jau pirmā bargākā ziemā. Taču ne mazums citzemju kokaugu izrādījušies piemēroti Latvijas klimatam, šeit labi vai apmierinoši aug, zied un ražo sēklas. Dažkārt izdodas ieaudzēt arī tādas sugas, kuru agrākie ieviešanas mēģinājumi bijuši neveiksmīgi.

Vēlēšanās noskaidrot citzemju kokaugu sugu un formu bagātību Latvijā jau pirmajos gados pēc otrā pasaules kara radīja «eksotu medniekus». Mums vēl trūka zināšanu un vajadzīgās literatūras. Latviešu valodā toreiz bija tikai viena dendroloģiska rakstura grāmata — K. Starca «Koku un krūmu noteicējs», kas iznākusi 1924. gadā. Daudzas mūsu atrastās eksotu sugas taja nebija pat minētas. Nācās meklēt šo sugu aprakstus citās valodās. Taču arī šāda dendroloģiska literatūra bija grūti sameklējama. Vairāku sugu nosaukumi mēnešiem un pat gadiem nedevās pazīstami.

Ne mazākas grūtības sagādāja pārvietošanās no viena lauku parka līdz otram. Satiksmes autobusi vēl reti brauca pa mazākas nozīmes ceļiem. Arī citas automašīnas parādījās samērā reti. Pārvietojāmies galvenokārt kājām. Meklējot citzemju kokaugus, «ķemmējām» visus stādījumus — parkus, dārzus, alejas, kapsētu apstādījumus. Uzskaitījām eksotus, kas bija saglabājušies pēc bargajam 1939./40. un 194 L/42. gada ziemām un četriem kara gadiem. Kādreizējā frontes joslā vēl rēgojās krāsmatas un drupas, parkos slējās pret debesīm lādiņu nolauzto koku stumbeņi. Taču atjaunoto padomju saimniecību un nesen nodibināto pirmo kolhozu ļaudis jau cēla jaunas ēkas, lai pārvāktos turp no kara laiku zemnīcām un steigā saslietām būdām. Arī mēs savās den- droloģiskajas gaitās domājām par nākotnes skaistajiem apstādījumiem, par plašu botānisko dārzu ar bagātīgām kokaugu kolekcijām.

Mēs zinājām, ka no pasaules kokaugu bagātībām Latvijā savvaļā aug apmēram tikai viena simtā daļa (pat ja ieskaita tādus pundurīšus kā miltenes un dzērvenes). Dažādības ziņā tas ir pārāk maz, lai sekmīgi risinātu tautsaimniecības uzdevumus. Sēklu materiāla ievešana no ārzemēm ne tikai dārgi izmaksā, bet nav arī pārliecības, ka no šīm sēklām izaugs ziemcietīgi augi. Turpretim šeit uz vietas, Latvijas parkos un dārzos, iespējams, ir- ļoti vērtīgu sugu kokaugi. Tie tikai jāsameklē un pareizi jānosaka. Savu palīdzību te neliedza LLA Mežsaimniecības fakultātes docents dendro- logs V. Lange. Laba skola mums bija dendroloģiska ziņā izcilie Skrīveru, Kazdangas, Rūmenes un citi parki, ar kuru bagātībām mums palīdzēja iepazīties pieredzējuši speciālisti. «Sprīdīšu» dendrāriju Tērvetē mums izrādīja tā ierīkotājs dārznieks R. Kleinbergs, par kura darbu kādā dzejolī rakstījusi A. Brigadere. Ar 130 ha lielā Kazdangas parka bagātīgajām kolekcijām mūs iepazīstināja vietējā tehnikuma botāniķis J. Mežseta. Mēs pārliecinājāmies, ka daudzi cilvēki domā par to, kā saglabāt nākamajām paaudzēm citzemju kokaugu bagātības.

Aizrautīgais un neatlaidīgais darbs sāka vainagoties panākumiem. Mēs iepazinām ne tikai plašāk izplatītās citzemju kokaugu sugas, bet izdevās noteikt arī tādus retumus, par kuru audzēšanu Latvijā līdz tam nekādu ziņu nebija. Eksotu «medībās» ieguvām materiālu diplomdarbiem un disertācijām, desmitiem jaunām grāmatām un simtiem zinātnisko rakstu par dendro- loģiskiem jautājumiem. Ar katru gadu kļuva skaidrāks stāvoklis kokaugu introdukcijā mušu republikā.

Taču ne jau vienmēr viss veicās gludi. Dažkārt mēs kļūdījāmies sugu noteikšanā, vienā otrā gadījumā nācās revidēt autoritatīvu speciālistu pieņēmumus. Tā, piemēram, divus priežu sugas kokus, kuri aug Rīgas— Daugavpils šosejas kreisajā pusē pāris simt metru aiz Skrīveru dendroloģiskā parka, uzskatīja par Veimuta priedēm. Taču ievāktās sēklas izrādījās aizdomīgi lielas — vismaz trīs reizes smagākas par Veimuta priedes sēklām. Šādam svaram atbilda Rumelijas priedes sēklas, sakrita arī citas pazīmes. Taču šī Balkānu suga nekur vēl Latvijā nebija atrasta. Toties Ziemeļamerikas Veimuta priedi audzē parkos jau kopš pagājušā gadsimta sākuma. Rūpīga gan čiekuru un sēklu, gan skuju un dzinumu pazīmju izpēte apstiprināja: netālu no Skrīveru dendroloģiskā parka aug divas Rumelijas priedes. Turpmākajās eksotu «medībās» atradām šīs sugas kokus arī Krāslavas un Izriedes parkos. No ievāktajām sēklām jau izaudzēta Rumelijas priežu jauna vietējā paaudze.

Ne mazāk rūpju sagādāja kādas citas priežu sugas divu koku noteikšana Engures mežniecības «Bērzos». Ļoti neparastas izskatījas šo koku garās skujas, sakārtotas pušķos pa trim. Mūsu parastajai priedei un tai līdzīgam sugām katrā pušķī ir divas, bet Veimuta, Rumelijas un ciedru priedēm — piecas skujas. Trijskujaino priežu sugas aug dienvidu zemēs, un tikai dažas no tām Ziemeļamerikā sasniedz mērenā klimata joslu. Pēc literatūras ziņām trijskujaino priežu sugu ieaudzēšanas mēģinājumi Latvijā ir beigušies nesekmīgi.

Engurē atrastie koki pēc savām pazīmēm līdzinājās dzeltenajai priedei, kas savvaļā aug Ziemeļamerikas rietumu daļā no Dienvidkalifornijas līdz Britu Kolumbijai, tātad ievērojami siltākā apvidū nekā Latvijā. Tas arī izraisīja nopietnas šaubas, vai dzeltenā priede vispār spej augt Latvijā. Lai izkliedētu šaubas, bija nepieciešams autoritatīvs apstiprinājums. «Bērzu» trijskujainās priedes zaru un čiekurus aizvedu uz Ļeņingradu parādīt Padomju Savienības izcilākajam dendrologam profesoram S. Sokolovam, kurš toreiz gatavoja izdošanai plašu pārskatu par PSRS kokaugiem sešos sējumos. «Interesanti, ļoti interesanti! Būs jāsalīdzina ar mūsu herbāriju,» — rūca profesors, rūpīgi pētīdams atvesto materiālu. Kā zināms, Botāniskajā institūtā Ļeņingradā ir ļoti plašs augu herbārijs! Sis institūts uztur sakarus gandrīz ar visas pasaules botāniskajām iestādēm. Ja kāda citzemju auga šajā herbārijā nav, to var pasūtīt no zemes, kur tas aug. Man veicās, jo dzeltenās priedes paraugs atradās herbārijā un izrādījās pietiekoši līdzīgs manis atvestajam. «Neticami!» sacīja profesors S. So- kolovs. «Bet fakts paliek fakts. Latvijā patiešām aug un ražo čiekurus dzeltena priede.»

Zinašanas nodrošina panakurnus

Gāja gadi, un «eksotu mednieku» skaits auga. Ar citzemju koku meklēšanu sāka nodarboties jaundibināto zinātnisko iestāžu ekspedīcijas, 1956. gada rudenī sāka veidoties ZA Botāniskais dārzs Salaspilī. Botāniskā dārza dendrārija projektā tika paredzēts audzēt 2 020 kokaugu sugas. Vajadzēja ne tikai pabeigt citzemju sugu uzskaiti, bet arī izdalīt labākos mātesaugus, no kuriem varētu iegūt vairāk un labākas sēklas. Sākām pētīt eksotu sēklu ražošanas un pavairošanas jautājumus.

Te nāca viens pārsteigums pēc otra. Piemēram, izrādījās, ka daudzās vietas sastopamā Austrijas melna priede čiekurus ražo reizi pa 3—4 gadiem un arī tad sēklas parasti ir tukšas, nedīgstošas. Tikai pie Vilces ciema padomes izdevās atrast melnās priedes grupu, kur varēja iegūt labas sēklas. Noskaidrojās, ka Serbijas egle labas sēklu ražas dod caurmērā reizi piecos gados, bet dižskābardis — deviņos. Varējām atbildēt arī uz jautājumu, kāpēc Tālo Austrumu aktinīdijas, Japānas dievkoks, gludā Amerikas kļava un vēl dažu sugu augi neražo augļus un sēklas. Tie visi izrādījās vīrišķie eksemplāri. Detektīvus putekšņus ar vāju dzīvotspēju konstatējām dažām mandeļu sugām, Sibīrijas aprikozei, kalikantam, krāšņajiem mežvīteņiem, kletrai, platānai, hortenzijām, kapmirtei un citiem kokaugiem, kuru putekšņu normālai attīstībai mūsu apstākļi izrādījušies nepiemēroti. Sīs sugas nespēja ražot dīgstošas sēklas. Tāpēc tās bija jāpasūta no citiem botāniskajiem dārziem cerībā, ka izdosies no dažādām sēklu partijām izaudzēt arī tādus augus, kas labāk jutīsies mūsu klimatā.

Vai attiecīgas sugas sēklu dažādai izcelsmei ir kāda nozīme, vai iekšsugas tipi atšķiras iedzimtības ziņā — šads jautājums jau sen nodarbina citzemju sugu audzē- tāju-introduktoru (ieviesēju) prātus. Sis jautājums ieņem vienu no centrālajām vietām augu introdukcijas teorijā. Jautājums visā asumā izvirzījās pēc franču aklimatizatoru neveiksmēm XVIII—XIX gadsimtā. Sākumā viss šķita gaužām vienkārši. Pēc Dienvidamerikas kartupeļu un Meksikas tomātu, Austrumindijas gurķu un Latīņamerikas ķirbju, Mazāzijas hiacinšu un daudzu citu tropu un subtropu apgabalu augu sekmīgas ieviešanas Eiropas dārzos likās, ka var šeit introducēt jebkurus augus. Izplatījās uzskats, ka augs viegli pierod (aklimatizējas) pie atšķirīgiem klimatiskajiem apstākļiem. Un daudzi entuziasti aklimatizatori ķērās pie darba. Sevišķi plaši šī aizraušanās izplatījās Francijā XVIII gadsimtā. Taču tropu un subtropu kokaugi atšķirībā no viengadīgajiem augiem izrādījās daudz kaprīzāki. Jau pirmajā ziemā tie masveidīgi izsala.

Dienvidu kokaugu ieaudzēšanas neveiksmes spēcīgi ietekmēja zinātnisko domu, kas nosvērās otrā galējībā. Izplatījās uzskats, ka vispār nekāda kokaugu aklimatizācija nav iespējama, ka tos var audzēt tikai tādā pašā klimatā, kāds ir šo augu dzimtenē. Vispilnīgāk šāds uzskats ir izklāstīts vācu mežsaimniecības profesora M. Maira darbos 19. gadsimtā un 20. gadsimta sākumā. Tā ir tā saucamā «klimata analogu» teorija. Salīdzinājis ziemeļu puslodes klimatu un ainavas, H. Mairs izdalīja

Eiropā, Ziemeļamerikā un Āzijā līdzīgas meža zonas un nosauca tās dominējošo (valdošo) kokaugu vārdā: palmu, laurkoku, kastaņu, dižskābaržu, skuju koku un polārā zona. Pēc viņa domām, piemēram, Ziemeļamerikas dižskābaržu zonā augošās sugas labi jutīsies Eiropā tikai tad, ja arī šeit tās audzēsim dižskābaržu zonā, jo nekāda aklimatizācija nevarot notikt. Tālāk H. Mairs uzskatīja, ka suga iedzimtības ziņā ir viengabalaina un tāpēc pilnīgi vienalga, no kura koka vāktas sēklas, šāds uzskats ir pretrunā ar Čārlza Darvina evolūcijas teoriju, kas pamato sugu īpatņu daudzveidību arī iedzimiības ziņā. Tikai pateicoties organismu individuālajām atšķirībām, maca C. Darvins, var notikt dabiskā izlase, kas ir dzīvās dabas evolūcijas parnatfak- tors. Uz individuālajām atšķirībām balstās arī mākslīgā izlase, ar kuras palīdzību cilvēks veido jaunas kultūraugu un mājdzīvnieku šķirnes. Augu aklimatizācija, rakstīja C. Darvins, notiek daudzu paaudžu gaitā, ja tie vairojas ar sēklām. Par augu aklimatizācijas un introdukcijas teorētiskajiem jautājumiem iedegas asa diskusija, kas turpinās arī vēl mūsu dienās. Taču prakse jau pierādījusi C. Darvina evolūcijas teorijas pareizību. Sevišķi uzskatāmi to parāda tādu ievērojamu selekcionāru kā Ivana Mičurina un Lutera Berbanka panākumi kokaugu introdukcijā.

Tā I. Mičurins savas sešdesmit gadu ilgās darbības rezultātā ir ievērojami pavirzījis uz ziemeļiem tādus vērtīgus kokaugus kā vīnogas, ābeles, aprikozes, persikus u. c. Sim nolūkam viņš izmantoja dažādus paņēmienus, kuriem visiem ir pamatā augu pavairošana ar sēklām un rūpīga izlase. Ja introducējamās sugas sē- jeņi Mičurinskā izsala, tad tiķa meklēti vistālāk uz ziemeļiem pavirzījušies ražojoši eksemplāri. No tādiem ziemcietīgākiem mātesaugiem I. Mičurins vāca sēklas un sēja tās vai nu savā kokaudzētavā, vai arī kaut kur pusceļā no augšanas vietas. No daudziem sējeņiem tika izlasīti un audzēti visziemcietīgākie, to pēcnācēji sekmīgi auga Mičurinskā. Ar šādu pakāpeniskas aklimatizācijas metodi 1. Mičurins ieguva savu 'Ziemeļu aprikozi' un dažu citu vērtīgu kokaugu šķirnes. Bieži viņš izmantoja hibridizācijas metodi, krustojot ģeogrāfiski attalas formas, dažādas sugas un pat ģintis. Tā stepju ķirša krustojumā ar Māka ievu 1920. gadā radās jauns starpģinšu hibrīds — Mičurina cerapaduss. Pēc tā laika zinātnes atziņām, attālo hibrīdu pēcnācēju paaudzēm jābūt visai raibām, jo hibrīdos pēcnācējos dažādi izpaudīsies (skaldīsies) vecāku pazīmes. Vecāku īpašībām jāskaldās pēcnācējos, sākot ar otro hibrīdo paaudzi, — tā mācīja teorija. Taču izrādījās, ka cerapadusa gan otrās, gan nākamās paaudzes augi ir vienveidīgi, to īpašības neskaldās, kā to var redzēt arī Latvijas ZA Botāniskā dārza dendrārijā, kur no sēklām izaudzēta Mičurina cerapadusu grupa.

Izmantojot sēklas, kas ievāktas no kalnos augošiem ziemcietīgiem aprikožu kokiem, pazīstamais Latvijas selekcionārs Pēteris Upītis ir izaudzējis mūsu klimatiskajiem apstākļiem piemērotas aprikožu šķirnes. P. Upīša aprikozes bagātīgi ražo augļus pat tādos gados, kad plūmēm ir pilnīga neraža. Ievērojamais selekcionārs ļoti rūpīgi pieiet selekcijas izejmateriāla izvēlei. Sinī nolūkā viņš apbraukājis daudzus Padomju Savienības rajonus, uztur plašus sakarus ar citām zemēm.

Tik tiešām nav vienalga, no kurienes cēlies introdu- cējamās sugas sēklu materiāls. So domu teorētiski dziļi pamatoja padomju zinātnieks N. Vavilovs. Savu pētījumu rezultātā viņš nāca pie atziņas, ka suga iedzimtības ziņā nav viengabalaina, bet ir kompleksa sistēma, kas sastāv no dažādām rasēm un bioloģiskiem tipiem. Introdukcijas darbā, mācīja N. Vavilovs, ir ļoti svarīgi izvēlēties pareizu rasi vai iekšsugas tipu, jo no tā būs atkarīga augu ziemcietība un saimnieciskās īpašības.

Divdesmitajos un trīsdesmitajos gados Padomju Savienības lauksaimniecībai bija jārisina grandiozi uzdevumi. Vajadzēja daudz augstražīgu, ziemcietīgu un pret slimībām un kaitēkļiem izturīgu dažādu kultūraugu šķirņu. Melnās jūras piekrastē organizēja subtropu augu (mandarīnu, citronu, tējas krūma u. c.) plantācijas. Tālo Austrumu un ziemeļu rajonu apguvēji prasīja vietējiem apstākļiem piemērotas kultūraugu šķirnes. Nepieciešamība spieda selekcijas darbu veikt visīsākos termiņos, ko nevarēja izdarīt bez zinātniski pareizas izejmateriāla izvēles.

Jaunizveidotajā Vissavienības augkopības institūtā N. Vavilova vadībā savāca plašas dzīvo augu un sēklu kolekcijas — ap 250 000 paraugu. Tika apsekota ne tikai Padomju Savienības teritorija, bet arī 60 citas valstis. N. Vavilovs vadīja ekspedīcijas uz Āfrikas, Priekšāzijas, Rietumķīnas, Indijas, Dienvidamerikas grūti pieejamiem kalnu apgabaliem. Par šo ekspedīciju aizraujošām gaitām ir sarakstītas vairākas grāmatas. Savākto augu kolekciju arī mūsu dienās plaši izmanto padomju un ārzemju selekcionāri. Taču šīm 1922.—1933. gada ekspedīcijām bija ne tikai praktiska nozīme vien. Balstoties uz personiskiem novērojumiem un savākto mate- rialu, N. Vavilovs izstrādāja kultūraugu izcelšanās centru teoriju. Nepareizs izrādījās toreiz zinātnē pieņemtais uzskats, ka kultūraugu izcelšanās centri meklējami lielo upju — Nīlas, Gangas, Tigras un Eifratas plašajās ielejās. Savu pētījumu rezultātā N. Vavilovs izdalīja 8 kultūraugu izcelšanās centrus — Ķīnas kalnu rajonu, Indijas, Vidusāzijas, Priekšāzijas, Vidusjūras, Abesīnijas, Dienvidmeksikas un Centrālamerikas, kā ari Dienvidamerikas centru.

«Eksotu mednieku» ekspedīcijas un «trofeju» kolekcijas

Parasti ekspedīcijās vāc dažādus derīgus augus (stādus un sēklas) — gan lakstaugus, gan kokaugus. Pirmās ziņas par tādām ekspedīcijām attiecas uz trešo gadu tūkstoti pirms mūsu ēras, kaut gan ar augu introdukciju cilvēki sāka nodarboties līdz ar zemkopības veidošanos (vismaz pirms deviņiem tūkstošiem gadu).

Uz Hatšepsutas tempļa sienām Deir-El-Bahrā (tagadējā Ēģiptes Arābu republikā) ir saglabājies no tiem laikiem zīmējums, kas attēlo ekspedīcijas atgriešanos no Punta zemes. Zīmējumā redzams, ka ēģiptieši nes dzīvus augus, kuru saknes ievietotas speciālos traukos (šķiet, ādas maisos). Ekspedīcijas augu introducēšanai senās Ēģiptes valdnieki organizēja ne tikai uz Puntu (aptuveni tagadējā Somālija), bet ari uz «Laimīgo Ara- biju» (Jemenu). Sevišķi plaša vēriena ekspedīcijas organizēja Tutmosa III aizbildne Hatšepsuta. Augu introdukcija plaši izvērsās arī senajā Babilonā, kur jau 4. gadu tūkstotī p. m. ē. no Vidusjūras austrumu pie-

Introducējamo augu pārvietošana senajā Ēģiptē.

krastes un Mazāzijas dziļākajiem apgabaliem ieviesa dažādus vērtīgus kokaugus — vīģes, vīnkokus, dateļ- palmas un vēlāk arī olīvkokus. Babilonas valdnieks Ha- murapi 1780. gadā p. m. ē. pavēlēja iecirst akmens stabā savus likumus, kuros noradīti ari kultivējamie augi (tanī skaita introducenti).

Kā atzīmē prof. E. Kerns, pirmie grieķi, kas apmetās Dienviditālijā, sastapa šeit vēl lapu koku mežus, kas ziemā stāvēja bez lapām, un dižskābarži auga daudz zemāk ielejās nekā tagad. Dažus gadsimtus vēlāk novērojams jau mūžzaļo koku — lauru, olīvkoku, oleandru un ciprešu pārsvars. Visas šīs straujās pārmaiņas radās cilvēka darbības rezultātā.

Romas impērijas laikmetā un viduslaiku sākumā Itālijā radās citronu un apelsīnu dārzi. Romieši no iekarotajām zemēm un provincēm ieveda daudz kultiiraugu stādu un sēklas. Tanī laikā kultivēto vīnkoku šķirņu nosaukumi liecina, ka daudzas no tām ievestas no Grieķijas, Ēģiptes, Spānijas un Vidusjuras salam. Tas pats sakāms par olīvkoku un rožu šķirnēm. Imperatora Justiniāna laikā Vidusjūras piekrastē nonāk Ķīnas zfd- koki. Pēc Maķedonijas Aleksandra karagājieniem Vidusjūras apgabalā parādās persiki, aprikozes, kokvilnas krūms, risi.

Viduslaikos, neskatoties uz ierobežotiem sakariem starp valstīm, augu introdukcijas darbs tomēr neapsīka. Tā, piemēram, krustneši, atgriezdamies no savām kara gaitām, līdz ar salaupīto mantu veda mājās arī dažādu kultūraugu sēklas un stādus. Ir norādījumi, ka dārza nc|ķes krustneši ieveduši Eiropā XIII gadsimtā. Tādā pašā ce|ā Eiropā nonākusi slavenā Ažānas plūme. Be- nediktīniešu mūki, atgriežoties no krusta kara, atveda šo plūmi no Turcijas un iestādīja savas abatijas dārzā pie Bordo pilsētas. Pēc tam šī plūme izplatījās visā Francijā un kaimiņu zemēs. Sevišķi plaši to kultivēja XIX gadsimtā Ažānas pilsētas apkārtnē, no kurienes cēlies ari tagadējais šīs plūmes nosaukums.

Līdzīgu piemēru var minēt arī par rozēm. XIII gadsimtā Tibo VI, Sampaņas grāfs, atgriezdamies no krusta kara, atveda no Palestīnas un iestādīja savas pils dārzā Provenas tuvumā līdz šim Eiropā vēl neredzētas dižciltīgas krāšņas rozes. Vēlāk šīs rozes ar nosaukumu «Provenas rozes» izplatījās pa visu Franciju un līdz pat XVI gadsimta beigām bija vienīgā dižciltīgo rožu šķirne visā valstī.

Vairākos gadījumos introducēto augu sākotnējā dzimtene tika pat it kā aizmirsta. Tā, piemēram, dekoratīvajos apstādījumos izplatītajai piramidālajai apsei sākotnējā dzimtene ir Himalaju kalni, no kurienes cilvēki to pakāpeniski virzījuši uz rietumiem. Vēl senās Romas vēsturnieka Plīnija laikā piramidālā apse Itālijas teritorijā nav bijusi pazīstama. So sugu tur ieviesa mūsu eras sākumā un tālāk to izplatīja jau ar nosaukumu «Itālijas papele». ASV tā pazīstama kopš 1784. gada ar nosaukumu «Lombardijas apse» (Lombardija — Itālijas apgabals). Francijā šī suga nokļuva 1749. gadā un ieviesās tur ar nosaukumu «Itālijas piramidālā apse». Ar Napoleona rīkojumu to stādīja gar ceļiem ne tikai Francijā, bet arī tajās valstīs, kuras pārstaigāja franču armija.

Sevišķi plaši šādas ekspedīcijas izvērsās pēc lielo ģeogrāfisko atklājumu, laikmeta — XVII—XIX gad

simtā, kad jaunatklātās zemes Amerikā, Āzijā, Āfrikā un Austrālijā pavēra eiropiešiem savas floras bagātības. Vairākas šādas ekspedīcijas beidzās traģiski. Reto augu vācēju ceļā stājās ne tikai tropu malārija, necaurejami džung|i un plēsīgi zvēri. Koloniālās lielvalstis aizliedza izvest no pakļautajām zemēm derīgus augus.

Tā nāves sods draudēja par hinīna koka stādu vai sēklu izvešanu no Dienvidamerikas, kur šis koks aug savvaļā. Hinīna koka nosaukums cēlies no Peru indiāņu valodas, kuri to sauc par «kina-kina» — «mizu miza» («visizcilākā miza»). Jau sen pirms spāņu konkistadoru iebrukuma Peru vietējās ciltis izmantoja hinīna koka mizu malārijas ārstēšanai. Šīs zināšanas viņi neizpauda alkatīgajiem iekarotājiem cerībā, ka nežēlīgā malarija padzīs tos no Dienvidamerikas. Un patiešām, no malārijas mira daudzi iekarotāji. Līdz spāņiem gan nonāca neskaidras ziņas par kādu koku, ar kura mizu varot izārstēt šo slimību. Taču pat kristītie indiāņi, kas kalpoja spāņiem, neko sīkāk nepastāstīja. Beidžot ar malāriju saslima pats Peru vicekaralis. Noslēpumainā koka noskaidrošanai tika izmantoti ārkārtēji līdzekļi. Vicekaralis bija pirmais eiropietis, kas ieguva hinīna koka mizu. Viņam, kā jau spāņu grandam, bija sarežģīts vārds — Dons Luiss Heronimo Kabrera de Voba- dila, Cinhonas grāfs. Šī grāfa vārdu botāniķis K- Lin- nejs iemūžinājis hinīna koka ģints zinātniskajā nosaukumā Cinchona L. Šī koka herbarizētus zarus ar ziediem K. Linnejam atsūtīja franču naturālists Lakon- damins, kurš 1678. gadā pirmais no eiropiešiem ieraudzīja augošus hinas kokus. Un tā hinīna koka noslēpums tika atklāts. Taču malārijas ārstēšana aizvien vēl bija sarežģīta un grūta, jo slimniekam ārstēšanās laikā vajadzēja norīt ap 120 gramu neciešami rūgta mizas pulvera. Ne visi slimnieki to iespēja. Ārstēšanas procedūru ievērojami - atviegloja Krievijas zinātnieka F. Gizes atklājums. Viņš 1816. gadā izdalīja no hinīna koka mizas alkaloīdu hinīnu. Tieši šī viela aktīvi ietekmē slimības norisi. (Hinīna koka miza satur vēl ap 30 citu alkaloīdu, ne mazāk rūgtu par hinīnu, taču malārijas ārstēšanā tie ir nenozīmīgi.) Līdz ar to kļuva iespējams mizas pulvera lielās devas aizstāt ar dažiem gramiem hinīna preparāta. Tomēr hinīna iegūšanai bija

nepieciešams daudz mizas un tā kjuva arvien dārgāka. Hinīna koku pasludināja par valsts monopolu. Spāņu kolonizatori notiesāja uz nāvi hinīna koka pētnieku botāniķi F. de Kaldu. Uz nāvi tika notiesāts arī botāniķa Ledžera uzticīgais palīgs indiānis Mameni, kurš rio grūti pieejamām Andu kalnu nogāzēm piegādāja samērā daudz hinīna koka dažādu sugu sēklas. Pateicoties Mameni varoņdarbam, kļuva iespējams ierīkot hinīna koku plantācijas Javas salā un Indonēzijā. Sī auga plantacijas ir arī Padomju Savienībā, Melnās jūras piekrastē. Taču pat maigās šejienes ziemas hinīna koks nepanes, tāpēc to audzē kā viengadīgu kultūru: pavasarī stāda un rudenī nopļauj.

Jaunu vērtīgu augu meklētāju gaitas ir beigušās traģiski, ne tikai pārkāpjot attiecīgās valsts aizliegumus. Nenogurstošais augu introduktors Franks Meiers centās ievērot visus noteikumus, nepārkāpt aizliegumus un tomēr neatgriezās no savas ceturtās ekspedīcijas Austrumķīnā. Savās pirmajās trīs ekspedīcijās (1905.— 1908, 1909.—1912. un 1912.—1915. g.) viņš apsekoja plašu Ķīnas teritoriju, ka arī Koreju un Mongoliju. No savam ekspedīcijām F. Meiers pārveda ASV plašas kokaugu kolekcijas — savvaļas ēdamās kastaņas, valriekstus, ābeles, plūmes, ķiršus, aprikozes un bumbieres, ka arī Ķīnas ziemeļu provincēs kultivētos persikus, kuri izceļas ar salcietību, ražību, augļu labo garšu un lielumu. Taču speciālistu visaugstāko novērtējumu izpelnījās atvestās sausumizturīgās Ķīnas «vīģes» jeb unabi (Zizi/phus jujuba Mill.). Savas ceturtās ekspedīcijas laika (1916.—1918. g.) F. Meiers turpināja pētīt Ķīnas savvaļas un kultivētos derīgos augus. Janczi upes ielejā ekspedīcija savāca izcilu salcietīgu citrusaugu kolekciju. Sevišķu vērību ieguva kāda citrusauga forma, kuru botāniķis Svingls izdalīja kā atsevišķu sugu. So citrusaugu ekspedīcija atrada apvidū, kur temperatūra ziemā dažkārt nokrīt līdz — 28°C. Sīs ekspedīcijas laikā tās vadītājs F. Meiers gāja bojā apstākļos, kuri tā arī palikuši nenoskaidroti.

Kādas nelielas augu meklētāju ekspedīcijas gaitas tēlaini aprakstījis Mains Rīds piedzīvojumu romānā «Augu mednieki». Viņš pastāsta par brāļu Kārļa un Kaspara Lindenu un viņu pavadoņa Osaru dažādiem pārsteigumiem un briesmām pilno ekspedīciju pēc retiem augiem Himalajos. Grāmatas sākumā M. Rīds spilgti raksturo augu mednieka tēlu: «Visai civilizētai pasaulei, tai skaitā arī tev, ir jāpateicas viņam. Jā, viņš uzdāvinājis tev ne mazumu prieka. Dažādība un košums tavos dārzos — tas ir viņa roku darbs. Krāšņā dālija, košās krāsās mirdzošā peonija, brīnumdaiļā ka- mēlija, kas iepriecē tavas acis siltumnīcā, kalmijas, acālijas, rododendri, jasmīna baltās zvaigznes, ģerānijas un tūkstoši citu apbrīnojami skaistu ziedu mums ir uzdāvinājis augu mednieks. Ar viņa palīdzību Anglija — aukstā, miglainā Anglija! — ir pārvērtusies dārzā, kas pilns ar ziediem, vēl dažādākiem un košākiem nekā tie, kas zied slavenajā Kašmiras ielejā. Daudzi skaisti koki, kas padara jauku mūsu ainavu, vairums krāšņo krūmu, kas izdaiļo mūsu villas un kotedžas, — ir viņa darba augļi. Ja nebūtu viņa, mēs nekad nevarētu nogaršot daudzus dārzeņus, saknes, augļus un ogas, kas dažādo mūsu pusdienu galdu. Ja nebūtu viņa pūļu, mēs nekad neēstu šos gardumus. Tāpēc atcerēsimies ar labu vārdu augu mednieku!»

Pakāpeniski «augu mednieku» ekspedīcijas kļuva aizvien vairāk specializētas. Jau XVIII gadsimta beigas sāka organizēt speciālas dendroloģiskas ekspedīcijas izejmateriāla vākšanai komerciālām kokaudzētavām un botānisko dārzu vajadzībām. Modē nāca brīvu ainavu stila parki un dārzi ar plašu kokaugu sortimentu. Pieprasījums pēc citzemju sugu stādiem arvien pieauga un nesa peļņu kokaudzētavu īpašniekiem.

Masveidīga kokaugu introdukcija sakas ari Latvijā

Pirmo introdukcijas tipa komerciālo kokaudzētavu Rīgā izveidoja J. Cigra 1798. gadā. Rocības kapitāla viņam nepietika, lai rīkotu «augu mednieku» ekspedīcijas uz Ameriku vai Āziju. Tāpēc viņam vajadzēja izlīdzēties ar bagātāku Rietumeiropas kokaudzētavu īpašnieku starpniecību. Taču, neskatoties uz šādiem ierobežojumiem, J. Cigras kokaudzētavas vēriens bija diezgan plašs: jau pirmajos katalogos viņš piedāvā pir- cejiem ap divi simti eksotisko kokaugu sugu stādus.

J. Cigra ne tikai audzēja eksotiskos kokaugus un tirgojās ar tiem. Četrdesmit gadus ilgi viņš veica rūpīgus novērojumus par 280 introducēto kokaugu sugu ziemcietību. Domājams, ka šādus sistemātiskus novērojumus ierosinājušas 1798./99. un 1799./1800. gada bargās ziemas postījumi, kad Latvijas teritorijā dārzi izsala masveidīgi. Salīdzinot J. Cigras minētos datus ar attiecīgo kokaugu sugu tagadējo ziemcietību, redzam, ka tām sugām, kuras pavairo ar sēklām, ziemcietība pakāpeniski palielinājusies, bet veģetatīvi pavairojamām sugām tā palikusi apmēram tāda pati kā pirms pusotra gadsimta. Piemēram, J. Cigra norāda, ka kokveida hortenzijai, kuru pavairo veģetatīvi, pagājušā gadsimta sākumā dzinumu gali apsaluši —20° R (—25° C) temperatūrā. Par vairākām veģetatīvi pavairojamām filadelfu («jasmīnu») sugām viņš raksta, ka tie izturot —20° R, bet —25° R (—35° C) temperatūrā tiem, tāpat arī etiķko- kam, kas Latvijā ražo tikai tukšas sēklas, apsalstot dzinumu gali. J. Klinge, kas savus novērojumus veica Igaunijā un Latvijā 40—50 gadus vēlāk nekā J. Cigra, sniedz līdzīgus datus. Arī mūsu dienās šo sugu ziemcietība ir apmēram tāda pati.

Toties pavisam citādi ir ar tām eksotu sugām, kuras pavairo ar sēklām. Tā, piemēram, par ošlapu kļavu J. Cigra raksta, ka šai sugai jaunie dzinumi apsalstot — 18°R (—22,5°C) temperatūrā. J. Klinge pēc 50 gadiem novērojis, ka šī suga apsalst gandrīz katru ziemu un aug krūmveidīgi. Tagad ošlapu kļava Latvijā un arī kaimiņu republikās ir kļuvusi ievērojami ziemcietī- gāka. Tas pats sakāms par zeltliju, kura, pēc J. Cigras novērojumiem, temperatūrā —18° C apsalusi līdz saknēm. Tagad šī suga Latvijā jūtami apsalst, tikai gaisa temperatūrai nokrītoties zem —25 °C. Sājos pusotra simta gados ievērojami ziemcietīgāki kļuvuši arī Pensil- vānijas oši, pelēkais riekstkoks, sarkanais ozols un vairākas citas sugas.

Citzemju kokaugu sugas savos dārzos .stādīja ne tikai rīdzinieki vien. Plaši parki ar samērā bagātīgu sortimentu gadsimtu mijā veidojās Mazsalacā, Varakļānos, Varmsātē, Izriedē, Stroķos, Krāslavā un citur. Taču visbagātāko kokaugu kolekciju izveidoja dārznieks Pēteris Buks Alūksnes parkā. P. Buku tā laika oficiālie dokumenti dēvē par daiļdārznieku, pielīdzinot viņu, dzimtcilvēka dēlu, no citām valstīm pieaicinātajiem izcilākajiem dārzu un parku veidotājiem. Alūksnes muižas īpašnieks Fitinghcrfs stādījumiem līdzekļus nežēloja, jo XIX gadsimta sākumu viņš bija nolēmis atzīmēt ar aina- viska stila parka izveidošanu, būtiski pārveidojot veco regulāro franču stila dārzu un ievērojami paplašinot apstādījumu platību. P. Buks sāka darbu ar plašu vērienu. Stādāmo materiālu pirka no J. Cigras kokaudzētavas Rīgā, no Pēterburgas un jaundibinātā Tērba- tas (Tartu) universitātes Botāniskā dārza, no Berlīnes un citurienes. Un tā četru gadu laikā Alūksnē radās viens no sugām bagātākajiem dendroloģiskajiem parkiem Baltijā. Pēc toreizējā Rīgas apriņķa skolu inspektora dendrologa V. Frībes ziņām, Alūksnes parkā 1804. gadā jau augušas 18 skuju koku un 152 lapu koku un krūmu sugas, kā arī 15 dažādas kokaugu dekoratīvās formas. Plaši pārstāvētas kļavas (8 sugas), grimoņi (6 sugas), vilkābeles (8 sugas), sausserži (9 sugas), apses (10 sugas) un spirejas (10 sugas). Mēģināts audzēt arī tādas vāji ziemcietīgas sugas kā trompetliāna, Amerikas cefalants, sniegpārslu koks, Virgīnijas liurma, tulpju koks, mespils, austrumu un rietumu platāna. Domājams, ka šeit bija pirmā vieta Vidzemē, kur lauku apvidus parkā (toreiz Alūksnes pilsētas vēl nebija) sāka audzēt sarkano kļavu, amorfu, pundurmandeli, cea- notu, kokžņaudzēju, koluteju, kizilu, zeltliju, šaurlapu eleagnu, ligustru un vēl vairākas citzemju kokaugu sugas. No skuju kokiem šeit jau pagājušā gadsimta sākumā auga balzama baltegle, paciprcse, kazaku un Virgīnijas paegļi, Amerikas un Eiropas lapegles, Kanādas un melnā egle, ciedra, Veimuta un Virgīnijas priedes, tūja.

Pagājušā gadsimta divdesmitajos un trīsdesmitajos gados pieprasījums pēc citzemju kokaugiem sāka augt vēl straujāk. Veidojās Mežotnes, Auces, Elejas, Jaunauces, Burtnieku, Preiļu un citu parku kolekcijas. Pieprasījuma pieaugums izraisīja jaunu komerciālu kokaudzētavu rašanos. Rīgā 1816. gadā sāka darboties K. Vāgnera un 1836. gadā H. Soha kokaudzētavas.

Sakarā ar io, ka H. Soha firmas kokaudzētavas teritorijā XIX gadsimta beigās uzcēla Rīgas dzelzceļa preču staciju, kokaudzētavu pārcēla uz Salaspili, kur 1956. gadā uz tās bāzes izveidojās Latvijas PSR Zinātņu akadēmijas Botāniskais dārzs.

Ap pagājuša gadsimta vidu arī trīs Rīgas kokaudzētavas nespēja apmierināt augošo pieprasījumu pēc kokaugu stādiem. Minēto kokaudzētavu skaitu papildināja H. Gēgingera firma Rīgā, F. Vāgnera Tukumā, S. Klē- vera Durbe un citas. Par šo firmu introdukcijas darba vērienu var spriest kaut vai pēc F. Vāgnera 1888. gada kataloga, kas piedāvā pircējiem 489 kokaugu sugas, 773 dažādas dekoratīvas formas un šķirnes, kā arī 616 augļu koku un ogulāju šķirnes. F. Vāgners izveidoja plašu (ap 50 lia) dendrāriju ar ļoti bagatīgu kokaugu sugu kolekciju. Dendrārijs, ko vietējie iedzīvotāji iesauca par «Vāgnera dārzu», daļēji saglabājies līdz mūsu dienām. Dendrārijs ir ņemts valsts aizsardzībā, jo ar citzemju kokaugu daudzumu (ap 120 sugu) tas ierindojas izcilāko Latvijas dendroloģisko parku skaitā.

Nozīmīga vieta kokaugu introdukcijas pasākumos, «eksotu medībās» pieder Skrīveru dendrārijam, ko pagājušā gadsimta astoņdesmitajos gados sāka veidot Skrīveru muižas īpašnieks dendrologs M. Siverss. Kā zināms, pagajušā gadsimta otrajā pusē botānikā kā svarigakās tika uzskatītas floristikas problēmas (attiecīgā apgabala augu sugu sastāva noskaidrošana). Tas, domājams, ietekmēja M. Siversa grandiozo ieceri — savākt vienuviet ziemeļu puslodes mērenās joslas visu floristisko apgabalu nozīmīgākās koku un krūmu sugas. Dendroloģiskajam parkam paredzētajā 16 ha teritorijā viņš ierīkoja 19 floristiskos apgabalus (Vidusjūras piekraste, Kolhida un Tališa, Rietumeiropa, Austrumeiropa, Firāzijas stepes, Kaukāzs, Balkāni, Centrāleiro- pas kalni, Ziemeļeiropas kalni, Himalaji, Vidusāzija, Ziemeļāzija, Ķīna un Mandžūrija, Japāna un Koreja, Ohotskas un Amūras apgabals, Kanāda, Ziemeļamerikas Klusā okeāna piekraste, Ziemeļamerikas stepes, Ziemeļamerikas atlantiskā zona). Viņš centās izkārtot šos apgabalus tādā secībā, kas atbilstu to izvietojumam uz pasaules kartes — lai kalnu apgabali sakristu ar Daugavas stāvajiem krastiem. Strādādams pie iecerētā dendrārija plāna, M. Siverss uzmanīgi analizēja tā laika floristisko un dendroloģisko literatūru. Viņš centās noskaidrot, kādas kokaugu sugas varētu audzēt Skrīveros. Sanāca prāvs saraksts'— ap 1 800 koku un krūmu sugu. Bet kuras no tām izvēlēties dendrārija pirmajai kārtai, lai tās varētu audzēt ar mazāku izsal- šanas risku? Atbildi uz šo jautājumu M. Siverss meklēja salīdzinoši klimatiskajos pētījumos, skaidroja in- troducēto un vietējo sugu augsnes prasības. Viņš uzmanīgi analizēja jau esošo vietējo pieredzi kokaugu introdukcijā. Savos rakstos viņš atzīmē, ka Latvijā labi aug kokaugu sugas no ASV zieme|u štatiem un Kanādas, turpretim jaunu sugu introdukcija no Rietumeiropas un Dienvidciropas daudzos gadījumos nav attaisnojusi uz to liktās cerības. Pēc M. Siversa domām, visai perspektīva varētu būt kokaugu introdukcija no Ziemeļaustrumu un Centrālās Āzijas.

Uzskatīdams, ka sugas ietvaros var būt daudz iedzimtības ziņā atšķirīgu biotipu, M. Siverss kā viens no pirmajiem asi izvirzīja sēklu proveniences (izcelsmes) problēmu. Jautājumā par sēklu proveniences nozīmi kokaugu introdukcijā viņam sariaca nopietnas domstarpības ar profesoru H. Mairu, vienu no lielākajām tā laika autoritatēm dendroloģijā un kokaugu introdukcijā.

Sevišķi asi sēklu proveniences problēmu M. Siverss izvirzīja sakarā ar t. s. «Darmštates priedes» meža kultūrām. Pagājušā gadsimta 70. un 80. gados daudzi mežu īpašnieki sāka ierīkot meža stādījumus no priežu sēklām, kuras iepirka no Kellera firmas Darmštaiē. No šīm sēklām izaudzētās mežaudzes, rakstīja M. Siverss, jau pirmajos desmit gados krasi atšķīrās no vietējās izcelsmes jaunaudzēm ar līkiem un zarainiem stumbriem. Tāpēc viņš aicināja mežu audzētājus izmantot tikai vietējo sēklu materiālu. Sāds aicinājums, bez šaubām, nopietni skāra sēklu tirdzniecības firmas intereses, izraisīja pretpasākumus, kuros iesaistījās arī profesors H. Mairs un kurš 1899. gada vasarā personīgi ieradās Vidzemē, lai uz vietas iepazītos ar «Darmštates priedes» meža kultūrām. Taču arī turpmāk H. Mairs un M. Siverss palika katrs pie sava viedokļa.

Augu pielāgošanās noteiktam klimatam (dabiskā aklimatizācija), pēc M. Siversa domām, noris joti lēni daudzu paaudžu gaitā, ilgstoša perioda laikā, salīdzinājumā ar kuru cilvēka mūžs ir tikai mirklis. Tāpēc viņš uzskatīja, ka vienīgais perspektīvais ceļš augu introdukcijā ir tādu jau dabā esošu introducējamās sugas ekoloģisku tipu izvēle, kuri visvairāk atbilst jaunā audzēšanas rajona apstākļiem.

Lai iegūtu piemērotu ekotipu sēklas, M. Siverss nodibināja sakarus ar mežkopjiem Urālos, Kanādā, kā ari Tālajos Austrumos. Tā gandrīz katru gadu no Urāliem viņš saņēma 200—600 un pat vairāk mārciņu lapegles sēklu. Ar šīm sēklām viņš apgādāja ne tikai Baltijas mežkopjus, bet arī izmēģinājumu iestādes un privātpersonas ārzemēs. Tā, piemēram, 1892. gada sākumā M. Siverss nosūtīja 10 mārciņas lapegles sēklu Prūsijas Centrālajai mežu izmēģinājumu stacijai, 4 mārciņas — Vācijas kancleram Oto Bismarkam, 10 mārciņas Stokholmas Mežu akadēmijai, 200 mārciņas — Zviedrijas Karaliskajai mežu pārvaldei, 343 mārciņas — dažādām privātpersonām Baltijā. Ziemeļamerikas kokaugu sēklas viņš saņēma no Amerikas Mežsaimniecības kompānijas Masačūsetsas štatā.

Sadarbībā ar Vācu dendroloģisko biedrību M. Siverss 1899.—1900. g. organizēja kokaugu sēklu vākšanas ekspedīciju uz Džordžijas un Vudpekeras fortu apkārtni Freizera upes augštecē Rietumkanādā. Klimata salīdzinošu pētījumu rezultātā viņš bija nācis pie pārliecības, ka tikai no šajā rajonā savāktajām sēklām varēs izaudzēt Latvijā pilnīgi ziemcietīgas un ātraudzīgas dug- lāziju mežaudzes.' Uz šo Amerikas skuju koku sugu M. Siverss lika sevišķi lielas cerības nākamo mežu koksnes produktivitātes palielināšanā. Viņš aicināja visus, kas vēlētos savos mežos audzēt duglāziju, iemaksāt attiecīgu summu Kanādas ekspedīcijas fondā. Ekspedīciju uzņēmās vadīt pieredzējis mednieks un piedzīvojumu meklētājs K. Ludiofs. Saņēmis prāvu naudas summu, viņš devās uz Kanādu, lai tur uz vietas salīgtu ekspedīcijas dalībniekus — sēklu vācējus. Sākumā ziņas no Džordžijas forta bija iepriecinošas: K Ludiofs raksta, ka kokaugu sēklu raža 1899. g. rudenī esot bagātīga. Bet tad M. Siversam pienāca jau nepatīkamāka vēstule, kurā ekspedīcijas vadītājs pieprasīja papildu līdzek|us, jo neviens vietējais, pat indiānis bez diviem dolāriem dienā nevēloties ne pirkstu pakustināt. Bet Latvijā toreiz par tadu naudu visstiprākais puisis strādāja visu nedēļu no agra rīta līdz vēlam vakaram … Tomēr kroni visam uzlika K. Ludlofa pēdējā vēstule ar ziņu, ka savāktās sēklas (tajā skaitā ap 800 kg duglāzi- jas sēklu) viņš 1900. gada sākumā nogādājis Otavā, kur dzelzceļa noliktavā tās esot sadegušas … Tomēr šī neveiksme nepiespieda M. Siversu atteikties no savas ieceres. Viņš meklē citus ceļus vajadzīgo sēklu iegūšanai un no Kanādas vairākkārt saņem nelielus sēklu sūtījumus, bet 1913. gada sākumā pat veselas 50 mārciņas pelēkās duglazijas sēklu.

Taču neskatoties uz grūtībām un neveiksmēm iecerētā plāna īstenošanā, dendrārija ierīkošanas tempi ar katru gadu pieauga. Jau pēc desmit gadiem tur auga 512 sugas, bet vēl pēc desmit gadiem — 590 sugas. Pēc bargajām sala ziemām un diviem postošiem kariem Skrīveru dendrārijā arvien vēl aug ap divi simti citzemju kokaugu sugas.

M. Siverss uzturēja radošus sakarus ar daudziem tā laika ievērojamiem dendrologiem, mežkopjiem un botāniķiem. Savus iespaidus par Skrīveru dendrārija apmeklējumu un tur savāktajām bagātīgajām svešzemju kokaugu sugu kolekcijām, par M. Siversa daudzpusīgo darbību un desmitiem gadu ilgo aktīvo saraksti ar viņu raksta Vācu dendroloģiskās biedrības prezidents P. Svē- rins. Pēc M. Siversa atsūtītā Skrīveru dendrārija herbārija E. Kēne aprakstīja zinātnē jaunu ceriņu sugu — Sijritiga sweginzowi Koehne et Linglsh. (Zvjaginceva ceriņi), M. Siverss pats vairākkārt piemin savus radošos sakarus ar Kanādas dendrologu profesoru Mak- kounu.

Daudzas jau iepriekš Skrīveru kokaudzētavā un den- droparkā pārbaudītas sugas tika stādītas meža kultūrās. Kopējā svešzemju sugu meža stādījumu platība sasniedza 43 ha. Atsevišķas audzes izveidoja no Urālu (Sukačeva) lapegles, Veimuta priedes, pelēkās duglāzi- jas, rietumu tūjas, ciedru priedes, Banksa priedes, Sibīrijas baltegles, Kanādas (hibrīdās) apses, pelēkā riekstkoka, zaļā oša, parastās zirgkastaņas. Bez tam nelielās grupās un kā atsevišķus eksemplārus vai arī pamežā vēl audzēja 40 citas introducēto koku un krūmu sugas. Vairums minēto introducentu audzes saglabajušās līdz mūsu dienām un kalpo kā bagātīgs sēklu materiāla avots saimnieciski vērtīgu introducentu tālākai pavairošanai.

Buržuāziskas Latvijas laikā zināmu kokaugu introdukcijas darbu veica universitātes Botāniskais dārzs un Mežu pētīšanas stacija. Taču eksotiem bagātie parki nelika aizsargāti un pienācīgi kopti, daudzus vērtīgus citzemju kokaugus nomāca vietējās sugas, un tie pakāpeniski gāja bojā. Netika veikti nepieciešamie pasākumi, lai pasargātu Skrīveru dendrārija apakšējās terases stādījumus no Ķeguma ūdenskrātuves lediem. Pavasari ledi šeit lauza kokus un krūmus, nodrāza mizu, izgāza tos ar visām saknēm. Daudz vērtīgu eksotu izcirta Valdgales, Bauņu un citos parkos.

Trīsdesmitajos gados Latvijā nedaudz atjaunojās sabiedrības interese par citzemju kokaugiem. Ar rakstnieces Annas Brigaderes ierosmi un par viņas personiskajiem līdzekļiem tika izveidots bagātīgs dendrārijs «Sprīdīšos». Pirmie plašākie stādījumi un pasākumi meža pārveidošanai parkā te uzsākti 1931. gadā. Sim sakarība A. Brigadere dzejolī «Stādīsim kokus» rakstīja:

Stādīsim kokus, lai priecājas vēlākās

Pēcteču ciltis, lai mantojums jauks

Paliek tam audzēm, kas nāks par mums kvēlākas,

Diženiem darbiem kas nākotnei plauksi

«Sprīdīšu» dendrārija stādījumi tika pabeigti 1935. gadā (otrajā gadā pēc rakstnieces nāves). Apmēram kāds simts sugu šeit aizgāja bojā kara gados. Taču līdz mūsu dienām dendrārijā aug 152 citzemju kokaugu sugas, kā arī 79 dekoratīvās formas un šķirnes. Daudzās no tām ir reti sastopamas citos Latvijas parkos un dārzos, dažu sugu lieli eksemplāri aug tikai «Sprīdīšos» (piemēram, Korejas apse, šarlaksarkanais ozols un dažas citas). Ar Latvijas PSR Ministru Padomes lēmumu dendrārijs ieskaitīts dabas aizsardzības objektos.

Apmēram tajā pašā periodā lauku mājās ierīkots «Čiekuru» dendrārijs Valmieras rajonā (saglabājušās 56 citzemju kokaugu sugas), «Vanadziņu» dendrārijs Bauskas rajonā (saglabājušās 74 sugas) un daži citi. Nopietnus eksperimentus kokaugu introdukcijā veica A. Ramats «Jurģukalna» kokaudzētavā pie Cēsīm, kā arī kokaugu selekcionāri entuziasti P. Upītis, A. Vīksne, P. Dindonis, V. Bleijers, P. Sukatnieks un citi. Taču bez valsts atbalsta šis darbs deva maz rezultātu.

Pēc Lielā Tēvijas kara un padomju varas atjaunošanas Latvijā kokaugu introdukcijas pasākumi ieguva daudz plašāku un nopietnāku vērienu. Aktīvu darbību šinī virzienā izvērsa P. Stučkas Latvijas Valsts universitātes Botāniskais dārzs, Zinātņu akadēmijas Botāniskais dārzs, Mežsaimniecības problēmu institūts, Bioloģijas institūts un dažas citas zinātniskās pētniecības iestādes. Pēc apstādījumu dendroloģiskās apsekošanas Latvijā līdztekus atrasto eksotu pētīšanai «eksotu mednieku» ekspedīcijas devās uz Kaukāzu, Vidusāziju, Tālajiem Austrumiem un citiem kokaugu sugām bagātiem Padomju Savienības apgabaliem.

Parasti mūsu republikas pārstāvji piedalās PSRS Botānisko dārzu padomes rīkotajās kompleksās ekspedīcijās. Tā sešdesmitajos gados Latvijas dendrologs A. Zvirgzds piedalījas četrās ekspedīcijās Tālajos Austrumos (Klusā okeāna piekrastē, Sahalīnā, Kuriļu salās un Kamčatkā). Sajās ekspedīcijās viņš savāca ZA Botāniskajam dārzam ap 400 kokaugu sugu sēklas un stādus. Daudzas no viņa atvestajām sugām Latvijā tiek audzētas pirmo reizi. 1968. un 1970. gadā bagātīgus kokaugu sēklu un stādu krājumus pārveda ZA Botāniskā dārza darbinieks dendrologs R. Cinovskis no līdzīgām kompleksām ekspedīcijām Vidusāzijā. LVU studenti šo rindu autora vadībā ir vākuši kokaugu sēklas un stādus Karpatos, Vidusāzijā un Jamalas pussalā. Vairākās ekspedīcijās uz Kaukāzu, Vidusāziju un citiem apgabaliem piedalījušies LVU Botāniskā dārza darbinieki R. Kondratovičs, A. Vītoliņa, A. Orehovs un citi.

Republikas botāniskie dārzi arvien paplašina sēklu apmaiņas sakarus ar citām botāniskajām iestādēm Padomju Savienībā un ārzemēs. Vairāk nekā 800 citu zemju botāniskās iestādes Eiropā, Āzijā. Amerikā,

Āfrikā un Austrālijā sūta sēklas pēc mūsu republikas botānisko dārzu pieprasījumiem.

Padomju Savienībā botānisko dārzu skaits jau pārsniedzis simtu. Visos šajos dārzos strādā tūkstošiem «eksotu mednieku», augu introdukcijas kaislīgi entuziasti, strādā svarīgu šīsdienas un nākotnes uzdevumu īstenošanā.

IV nodaļa

CITZEMJU VIESI

Šodien Latvijas dārzos un parkos, ieskaitot botānisko dārzu kolekciju stādījumus, aug vairāk nekā pusotra tūkstoša citzemju kokaugu sugas. Par katru no šīm sugām var pastāstīt daudz interesanta. Bet tad šīs grāmatas apjoms iznāktu vismaz desmitkārt lielāks. Ieteiksim tiem, kas nopietni interesējas par dendroloģiju, biezas zinātniskas grāmatas daudzos sējumos, bet šajā nodaļā pakavēsimies-tikai pie dažiem citzemju viesiem mūsu republikas dekoratīvajos apstādījumos un mežu kultūrās.

Ja atrastu dzīvu mamutu …

Mamuti ir izmiruši, un tos medī tikai fantastisko stāstu varoņi. Izmirušas ir arī daudzas augu sugas, par kurām botāniķi zina tikai pēc fosilijām — izrakumu materiāliem. Ar izmirušu sugu pētīšanu nodarbojas speciālā bioloģijas nozare — paleontoloģija. Katrai ērai un periodam Zemes vēsturē ir raksturīgi savi nogulumu slāņi. Pēc kauliem, kukaiņu un augu nospiedumiem, kā arī putekšņiem un sporām, kas atrastas attiecīgā slāņa nogulumos, var spriest par šim slānim atbilstošā perioda dzīvniekiem un augiem.

Slavenā mamutkoka (sekvojas) tuvu radinieci meta- sekvoju zinātnieki uzskatīja par izmirušu ģinti. Meta- sekvoja bija pazīstama pēc terciārā perioda nogulumu izrakumiem Japānā, Mandžūrijā, Kazahijā, Ziemeļamerikā, Eiropas kontinentā, Spicbergenas un Grenlandes salās. Tas liecina, ka pirms dažiem desmitiem miljona gadu šī mamutkoka radiniece ir bijusi plaši izplatīta. Sākumā zinātnieki uzskatīja, ka atrasta kāda mamutkoka (sekvojas) izmirusi suga. Taču japāņu paleontologs S. Miki ievēroja, ka jaunatrastajai sugai skujas uz dzinumiem novietotas pretēji, bet nevis spirāliski, kā tas ir raksturīgi .sekvojai. Tāpēc S. Miki ierindoja jaunatrasto sugu jaunā rnetasekvoju ģintī.

Un pēkšņi 1947. gadā pasauli aplidoja sensacionala ziņa: Ķīnā atrasta dzīva metasekvoja! Botāniķiem ši ziņa nozīmēja apmēram to pašu, ko, piemēram, dotu zoologiem paziņojums par dzīva mamuta atrašanu. Vairums botāniķu vienkārši neticēja šādām ziņām, un vēl daudzās 1949. un 1950. gadā iznākušajās grāmatās par kokaugiem metasekvoja netika minēta.

Taču Ķīnas botāniķi Cžens un Hu jau bija sīki izpētījuši ne tikai šīs jaunatrastās skuju koku sugas bioloģiskās īpašības, bet arī tās izplatību. Izrādījās, ka metasekvoja (Metasequoia glyptostroboides Cheng et Hu) sastopama savvaļā nelielā teritorijā, kas nepārsniedz 800 kvadrātkilometru, uz Hubejas un Sičuānas provinču robežas. Seit savāktos herbārija materiālus, čiekurus un sēklas Ķīnas botāniķi nosūtīja daudzām valstīm. Un tad visas pasaules botāniķi savam acīm pārliecinājās, ka patiešām ir atklāta jauna skuju koku ģints, kas skaitījās sen izmirusi.

Metasekvojas kociņi, kas tika izaudzēti no saņemtajām sēklām, izrādījās samērā ziemcietīgi. Tie labi ziemo ne tikai Francijā, Anglijā un PSRS dienvidu apgabalos, bet arī Norvēģijā, Somijā, Aļaskā un PSRS vidusjoslā. Piemēram, Ļvovas universitātes Botāniskajā dārzā piecpadsmitgadīgi šis dienvidu viešņas stādi sasnieguši 8—9 m augstumu un sākuši ražot čiekurus. Latvijā nelielus metasekvojas stādus var apskatīt ZA Botāniskā dārza dendrārijā. Seit metasekvoja bargās ziemās apsalst.

Savvaļā metasekvoja sasniedz pat 50 m augstumu. Rudenī nomet skujas līdz ar sīkajām īsvasām. Visu ziemu metasekvojas koki stāv kaili, bez skujām, tāpat kā lapegles. Pavasarī un vasarā metasekvoja ir ļoti dekoratīva. Domājams, ka mēģinājumos varēs atlasīt īpatņus, kas Latvijā neapsalst pat visbargākajās ziemās.

Dzīvais izraktenis — ginks

Pigā cejā no Operas un baleta teātra uz Universitātes galveno ēku, pārejot tiltiņu, kreisajā pusē ieraugam kādu neparastu koku ar nelielam vēdekļveida lapām un plūmītēm līdzīgiem augļiem … Tas ir ginks (Ginkfļo biloba L.) — viena no visvecākajām koku sugām. Ginki bija plaši izplatīti jau pirms 120—150 miljoniem gadu, kad ginku un milzu kokveida paparžu mežos mitinājās dinozauri un gaisā planēja milzīgas lidojošās ķirzakas. Pēc savām bioloģiskajām īpašībām (apputeksnēšanas, sēklu veidošanās) ginks daudzējādā ziņā līdzīgs izmirušajam sēklu papardēm.

Daudzu miljonu gadu ritmā apstākļi uz Zemes izmainījās, radās arvien jaunas un jaunas augu sugas, kuras bija labāk piemērotas dzīves apstākļiem. Ginka izplatība arvien vairāk sašaurinājās. Mūsu dienās ginks savvaļā sastopams vairs tikai dažu desmitu hektāru platībā Austrumķlnā, Temusas kalna nogāzēs, ap 90 km no Hančžovas pilsētas.

Toties dekoratīvajos apstādījumos ginks ir ļoti iecienīts. Jau kopš sirmās senatnes Ķīnā šo koku uzskatīja par svētu un stādīja pie tempļiem tāpat kā Japānā. Kāds Japānas imperators pavēlējis iestādīt lielus ginka kokus savas jaunas pils dārzā, bet galma dārzniekam bijis jādod solījums izdarīt sev harakiri (ar dunci uzšķērst vēderu), ja pārstādītie koki neieaugs.

Eiropā ginku ieveda XVIII gadsimta pirmajā pusē. Kopš tā laika ginks ir kļuvis par vienu no iecienītākajiem parku kokiem. Padomju Savienībā veci, līdz 30 m augsti šīs sugas koki sastopami Krimā, Melnās jūras piekrastē, Aizkarpatu Ukrainā un citur.

Rīgā ginka koks, kas aug kanāla apstādījumos, ir ap 80 gadu vecs un jau sasniedzis gandrīz 13 m augstumu. Pat bargās sala ziemas šis koks panes diezgan

Baltijas republikās lielākais ginks aug Rīgā Kanāla apstādījumos (B. Sables foto).

labi. Tālāk uz austrumiem un ziemeļiem nekur vairs tik lielu ginku nav. Tallinā un Ļeņingradā ginks jau stipri apsalst. Arī Rīgas ginks sava mūža pirmajos desmit gados prasīja rūpīgu kopšanu. Toreizējais Rīgas parku direktors G. Kūfalds, kas pirmo reizi bija atvedis šo koku uz Rīgu, rūpējās, lai katru rudeni ginku ietītu salmu segā un tā saknes nosegtu ar citu koku lapām.

Gāja gadi. Līdz ar briedumu ginks kļuva izturīgāks. Tagad tam ziemā nav nepieciešama sega, to tikai nedrīkst aplauzt.

Daži mazāki 2 līdz 6 m augsti ginka kociņi aug arī citur Rīgas kanāla apstādījumos, Komunāru parkā, kā arī dažos lauku rajonu parkos (Višķos, «Vanadziņos» pie Mežotnes u. c.).

Ginks pelna uzmanību ne tikai kā skaists apstādījumu koks, bet arī ka ļoti sens gandrīz jau pilnīgi izmirušas floras pārstāvis, īsts «dzīvais izraktenis».

Ciedru priedes «rieksti»

Katrs būs redzējis veikalos un varbūt ari pats nogaršojis ta saucamos «ciedru riekstus». Es rakstu šo nosaukumu pēdiņās, jo no stingri zinātniska viedokļa tie nav vākti no ciedriem. Tās ir ciedru priedes ēdamās sēklas. Ciedru priedei ar īstajiem ciedriem kopējs ir tikai tas, ka abi pieder pie vienas dzimtas-. īstie ciedri (Ced- rus Mill.) aug dienvidrietumu Āzijā, Himalajos un Zie- meļāfrikā. Libānā ciedrs ir ļoti iecienīts nacionāls koks un attēlots pat šīs valsts ģerbonī. Mūsu valsts dienvidu rajonos (Melnās jūras piekrastē, Krimas dienvidu piekrastē) ciedrus audzē parkos. Mūsu republikā īstie ciedri izsalst.

Toties ciedru priedes ir ļoti izturīgas. Sevišķi tas sakāms par Sibīrijas (Pinus sibirica Mayr) un punduru ciedru priedi (P. pumila Rgl.), kura aug līdz polārajam lokam un pat vēl tālāk uz ziemeļiem. Sibīrijas ciedru priede ir ļoti skaists koks, kas sasniedz līdz 35 m augstumu, ar garām un mīkstām tumšzaļām skujām. Čiekuri divreiz garāki un resnāki nekā mūsu parastajai priedei. Sēklas bez spārniņiem, četrdesmit reižu smagākas nekā parastās priedes sēklas ar visiem spārniem. Ciedru priedes sēklas kodols ir ļoti garšīgs, jo satur olbaltumu, līdz 50% izcilu pēc garšas eļļu, vitamīnus. Sibīrijas iedzīvotāji tās ievāc lielos daudzumos, labprāt ēd paši un sūta arī uz citiem apgabaliem. Ciedru priedes sēklu kodolus plaši izmanto arī pārtikas rūpniecībā. Ciedru priedes sēklas iecienījuši arī daudzi zvēri un putni. Sibīrijas mednieki saka: «Kur nav ciedru (t. i, ciedru priedes) — tur nav sabuļu.» Daudz ciedru priedes sēklu apēd lāči, burunduki, vāveres un citi zvēri. Tās ēd arī daudzi putni. Sevišķi tas sakāms par t. s. riekstu sīli, kurš sagādā sev ziemai lielus krājumus. Ciedru priedes sēklu pārnešanai viņam kalpo īpašs maisiņš zem mēles, kurā tas var salikt krietnu sauju (ap 30 g) sēklu. Divreiz vairāk sēklu spēj sabāzt savos vaigu maisiņos mazais burunduks. Sis vāverei līdzīgais svītrainais zvēriņš ar nesamērīgi uzpūstiem vaigiem izskatās ļoti komisks.

Latvijā Sibīrijas ciedru priedes audzē ļoti reti. Lielākā ap 70 gadu vecu šīs sugas koku grupa aug netālu no Lādes ezera, Limbažu rajonā. Daži apmēram tada paša vecuma Sibīrijas ciedru priedes koki saglabājušies Skrīveru dendroloģiskajā parkā. Kādreiz te auga daudz šo koku, taču pārmērīgi sausu augsnes apstākļu deļ tie pakāpeniski nokalta. Pēckara gados mūsu republikas mežsaimnieki saņēma daudz šīs vērtīgās sugas sēklu sūtījumu no Sibīrijas, izaudzēja stādus un iestādīja tos vairākos vietējos mežos. Jaunie kociņi mežā aug labi, bet sēklas vēl nav sākuši ražot.

Daudz biežāk mūsu republikas parkos un piemājas dārzos sastopama Eiropas ciedru priede (P. cembra L.). Tas dzimtene ir Centrālās Eiropas kalni — Alpi un Kar- pati. Sīs sugas kokiem augums ir zemāks nekā Sibīrijas ciedru priedei (līdz 20—25 m), nedaudz īsākas skujas 'un mazaki čiekuri.

Toties Korejas ciedru priedes (P. koraiensis Sieb. et Zucc.) skujas un sevišķi čiekuri ir garāki nekā Sibīrijas ciedru priedei. Sīs sugas dzimtene ir Koreja, Japāna, Mandžūrija un Usūrijas novads Padomju Savienībā. Tas ir sevišķi dekoratīvs koks ar zilgani tumšzaļām skujām un tumšu, gludu mizu. Desmitgadīgi šīs sugas kociņi aug ZA Botāniskajā dārzā Salaspilī.

Salaspils Botāniskajā dārzā aug arī punduru ciedru priede. Savvaļā punduru ciedru priede izplatīta diezgan plašā teritorijā Āzijas austrumu daļā — no Taimiras pussalas Padomju Savienībā līdz Korejai un Japānai.

Tā aug krūmveidīgi un parasti nav augstāka par 2 metriem. Punduru ciedru priedes krūmi bieži vien veido biezas zariem savijušās audzes, caur kurām ļoti grūti izlauzties.

Dīvainā duglāzija

Vadot skolēnu ekskursiju pa Skrīveru dendroloģisko parku, dzirdēju kāda zēna izsaucienu: «Kads jocīgs čiekurs ar garām mēlēm!» Viņš bija atradis duglāzijas (Pseudotsuga menziesii Franco) čiekuru. «Mēles» — tās ir tālu izvirzītas čiekura sedzējzvīņas. Tādu jocīgu čiekuru nav nevienam citam skuju kokam.

Latvijā duglāziju sāka audzēt tikai pagājušā gadsimta beigās. Sēklas ieveda no Ziemeļamerikas, kur ši suga ir izplatīta savva|ā ASV ziemeļu štatos un Kanādas dienvidaustrumos. Savā dzimtenē duglāzija ir diezgan ātraudzīga un sasniedz pat 100—115 m augstumu un 3—4,5 m diametru. Koksne ļoti vērtīga, to plaši izmanto gan aviorūpniecībā un kuģu būvniecībā, gan celtniecībā un citās tautsaimniecības nozarēs.

Duglāzija savu nosaukumu dabūjusi par godu ang|u naturālistam Duglasam, kurš pirmais pagājušā gadsimta sākumā izpētīja šī koka izplatību Ziemeļamerikas mežos un pārveda tā sēklas uz Eiropu.

Mūsu republikā duglāziju audzē kā dekoratīvu augu apstādījumos un kultivē mežaudzēs (Skrīveros, Šķēdē, pie Talsiem). Atsevišķi 60—75 gadus veci koki sasniedz 25—30 m augstumu un 60—75 cm diametru (Zvārtavā, Kazdangā, Rudbāržos, Krimuldā un citur). Meža stādījumos pirmos divdesmit gadus aug lēni, atpaliek no parastās egles, taču jau 40—50 gadu vecumā duglāzij i arī Latvijā sāk uzrādīt savu ātraudzību. Latvijas zinātniski pētnieciskajā Mežsaimniecības problēmu institūtā noskaidro šis vērtīgās skuju koku sugas plašākas ieaudzēšanas iespējas mūsu republikas mežos.

Ir pazīstamas sešas duglāziju sugas: divas no tām aug Ziemeļamerikā, divas Japānā un divas — Ķīnā. Otra Ziemeļamerikas suga — lielčiekuru duglāzija aug Dienvidkalifornijā un vājās ziemcietības dēļ nav piemērota Latvijas klimatam. Austrumāzijā augošās duglāziju sugas vēl nav izmēģināts audzēt mūsu republikā.

Zem kāda koka indiāņi kūpinaja miera pīpes

Maina Rīda un Fenimora Kūpera romānos aprakstītas miera sarunas starp indiāņu cilšu pārstāvjiem. Miera krāsās izkrāsotas sejas, lēnām pa apli ce|o miera pīpe, nesteidzīgas runas. Bet virs apspriedes dalībnieku galvām plešas varenie hemloka — miera koka zari.

Sis miera koks, ko dendrologi sauc par Kanādas hemlokegli (Tsuga canadcnsis Carr.), aug arī dažos Latvijas parkos (Aizviķos, «Sprīdīšos», Stelpes «Timu- kos», Smiltenē, Silenē, Ķevelē, Jamaiķos, Avotos, Val- deķos, «Vāgnera dārzā» pie Tukuma). Kanādas hemlok- egle ir |oti savdabīgs skaists skuju koks ar tālu atstāvošiem izliektiem zariem, neparasti maziem (ap 2 cm) čiekuriem un īsām (ap 1 cm) skujām. Savā dzimtenē, Ziemeļamerikas austrumu daļā, šīs sugas koki sasniedz 30 m augstumu, tos plaši izmanto papīra ražošanai. Mūsu republikā Kanādas hemlokegli audzē tikai kā dekoratīvu kokaugu, visvecākajiem kokiem ir jau 70 gadu. Tie sasniedz 16 m augstumu un līdz pusmetram stumbra diametrā, paretam ražo arī čiekurus ar dīgstošām sēklām. Pārējās 9 hemlokegles sugas Latvijā vēl nav ieaudzētas.

Hemlokegles sējeņi pirmajos divos gados ir ļoti jūtīgi, tie jāsargā gan no tiešajiem saules stariem, gan lietus gāzēm, gan no salnām un sala. Arī pieaugušie koki cieš no augsnes mīdīšanas, no dūmiem un gāzēm. Tāpēc visi kādreiz Latvijā ieaudzētie Kanādas hemlokegles koki rūpīgi jākopj un jāsargā no aplaušanas, kā arī jāvāc sēklas, lai plašāk .mūsu dārzos un parkos ieaudzētu šo skaisto skujti koku.

Izturīga lapegle

1858. gada sausajā vasarā Donavas ūdeņi nokritās neparasti zemu un Dzelzs Vārtu tuvumā atsedzās kādreizējā Trojana tilta balsti. So tiltu būvēja senās Romas leģionāri mūsu ēras sākumā. Tilta braucamo daļu iznīcināja turpmākajos karos, bet tā balstus laika zobs nespēja sagrauzt pat vairāk nekā 1700 gados. Tilta balstos iebūvētie baļķi bija kļuvuši cieti kā akmens.

Tikai ar pūlēm izdevās atskaldīt koksnes paraugus, lai noteiktu, kas tā par koku sugu ar tik izturīgu koksni. Speciālistu spriedums bija vienprātīgs — Eiropas lapegle (Larix decidua Mill.).

Ļeņingradā, Valsts Ermitāžas muzejā, apmeklētāju uzmanību saista Pazirikas kurgānā atrastā seno Sibīrijas skitu apglabāšanas kamera. Pati kamera un tanī ievietotais sarkofāgs, kaujas rati, galdiņš un citas mantas izgatavotas no Sibīrijas lapegles koksnes. Koksne saglabājusies izcili labi, pat kaujas ratu riteņi, kuru loki pīti no lapegles saknēm. Šķiet neticami, ka šī kamera darināta bronzas laikmetā pirms 25 gadsimtiem, kad kokus cirta ar bronzas cirvjiem.

Apskatot ar koksnes pazinēja aci paša Ermitāžas muzeja logu rāmjus, atklājas, ka arī tie izgatavoti no lapegles koksnes. Vairāk nekā divi simti gadu laikā šiem logu rāmjiem nav kaitējis ne lietus, ne saules stari, ne «lauska tēvs» ziemā.

Krievijas cars Pēteris I ļoti augstu vērtēja lapegli kā izcilu materiālu kuģu būvei. Viņš dibināja daudzas kuģu būvētavas. Tikai Solombalas kuģu būvētavā (Arhan- geļskā) vien līdz 1862. gadam no lapegles koksnes uzbūvēti 500 kara kuģi. Pēteris I ar speciālu dekrētu aizliedza lapegli izmantot citām vajadzībām. Tomēr viegli aizsniedzamā lapegļu mežu platība Krievijas Eiropas daļas ziemeļaustrumos arvien samazinājās. Lai nodrošinātu kuģu būvniecību ar lapegles koksni ari tālākā nākotnē, Pēteris I ierosināja ierīkot lapegļu stādījumus kuģu būvētavu tuvumā. Viens no tādiem lapegļu stādījumiem ir saglabājies līdz mūsu dienām. Tā ir slavenā Lindulovas lapegļu audze Ļeņingradas apgabalā (netālu no Zeļenogorskas pilsētas). Seit vairāk nekā divsimt gadus veci koki paceļas kā milzu kolonnas pāri par 40 metru augstumā.

Ari mūsu republikas apstādījumos 100—150 gadus veci Eiropas un Sibīrijas (Sukačeva) lapegļu koki nav retums. Tie izrādījās daudz ātraudzīgāki nekā parastā priede un egle. Tāpēc jau pirms 70—80 gadiem lapegli sāka stādīt mežaudzēs (Šķēdes, Raiskuma, Augstrozes, Skrīveru, Cesvaines un citās mežniecībās). Pašreiz nav gandrīz neviena parka, kurā neaugtu lapegles. Lapegli ziemā var itin viegli atšķirt no citiem skuju kokiem — tai nav skuju. Skujas nobirst rudeni tāpat kā lapu kokiem, tāpēc jau to arī sauc par lapegli jeb skujmeti.

Eiropas lapegle atšķiras no Sibīrijas lapegles (L. si- birica Ldb.) ar nedaudz mazākiem (2—4 crn gariem) čiekuriem un plašāk izplestiem zariem. Rudeņos Sibīrijas lapegles sāk ātrāk dzeltēt un birdināt skujas. Pavasarī lapegles strauji saplaukst un uz gaišzaļo skuju klāsta krāšņi izdalās rožainie sievišķie un zeltdzeltenie vīrišķie ziedi.

Lapegļu audzes aizņem gandrīz pusi no Padomju Savienības mežu platības. Gaišie lapegļu meži - šalc no Oņegas ezera līdz Ohotskas jūrai. PSRS Eiropas daļā un Urālos aug Sibīrijas lapegles audzes, bet aptuveni uz Baikala ezera meridiāna to nomaina Daurijas lapegle (L. dahurica Turcz.). Kuriļu salās, Sahalīnā, Usūrijas novadā un Japānas Ilondo salā aug Kuriļu lapegle (L. kurilensis Mayr). Korejā, Ķīnā un PSRS Tālajos Austrumos samērā nelielā teritorijā aug vēl 7 citas lapegļu sugas. Ziemeļamerikā visplašāko teritoriju no Lielajiem ezeriem līdz tundrai aizņem Amerikas lapegļu (L. amerieana Michx.) meži. Daudz mazākā teritorijā šeit sastopamas Aļaskas, Laiela un rietumu lapegles audzes. Eiropā savvaļā aug tikai viena lapegļu suga, kuru iedala vairākās pasugās.

Bez jau minētajām Eiropas un Sibīrijas lapeglēm mūsu republikā apstādījumos un dažuviet arī mežaudzēs audzē Japānas, Daurijas, Amerikas un Kuriļu lapegli. Ar sevišķu ātraudzību izceļas Japānas lapegle (L. leptolepis Gord.). Sīs sugas kokiem raksturīgi plaši izplesti zari un čiekuri ar atliektiem zvīņu galiem. Japānas lapegles nelielas mežaudzes var apskatīt Skrīveru mežos, Tērvetes un' Lielauces mežniecībās, bet atsevišķus kokus Litenes, Mēru, Krāslavas, Kazdangas, . Aizviķu, Dzērves, Veļļu un Nurmuižas parkos, kā arī Skrīveru, «Sprīdīšu», «Čiekuru» un «Jurģukalna» dendrārijos.

Daurijas lapeglei raksturīgi mazi (1,5—2 cm gari) čiekuri ar 3—4 zvīņu rindām. Vienīgā lielākā šīs sugas mežaudze Latvijā ir Lielauces mācību un izmēģinājumu mežniecībā, bet atsevišķi koki aug Skrīveru un «Čiekuru» dendrārijos.

Taču vismazākie čiekuri (ap 1 cm gari) ir Amerikas lapeglei. Lielus šīs sugas kokus var apskatīt «Čiekuru», Skrīveru un «Vāgnera dārza» dendrārijos. Zinātņu akadēmijas Botāniskajā dārzā aug arī 5 citas lapegļu sugas.

Lapegļu sējeņiem pirmajā mūža gadā skujas saglabājas arī ziemā. Tas liecina, ka lapegļu attālākie senči ir bijuši mūžzaļi skuju koki. Tikai turpmākajā evolūcijas gaitā, pielāgojoties bargāka klimata apstākļiem, tagadējo lapegļu senčiem izveidojusies spēja nomest rudenī skujas. Ziemā skujas iztvaiko ūdeni, taču saknes nevar piegādāt to no sasalušās augsnes. Pateicoties šai spējai zaudēt ik rudeni skuju segu, lapegles var augt pat mūžīga sasaluma joslā līdz pat Eiropas, Āzijas un Amerikas tundrai.

Kur slēpjas Kanadas balzams

Par Kanādas balzamu sauc lipīgu bezkrāsainu šķidrumu, kas saskarē ar gaisu pakāpeniski sacietē. Gaismas laušanas spējas šai vielai ir tādas pašas kā stiklam. Tāpēc Kanādas balzamu plaši izmanto optisko ierīču stiklu līmēšanai, kā arī mikroskopisko preparātu pagatavošanai. Kanādas balzams ir speciāli attīrīti balzama baltegles (Abies balsamea Mill.) sveķi, kuri uzkrājas šī koka gludajā mizā nelielās sveķu tilpnēs (ailēs). Sīs sveķu ailes kā ieapaļi izcilnīši labi redzami uz mizas gludās virsmas. Pārspiežot izcilnīti, iztek dzidri, ļoti smaržīgi sveķi. Ļoti smaržīgi ir arī šīs baltegles pumpuri un skujas, tāpēc to arī sauc par balzama balt- egli. Skuju apakšpusē redzamas 2 sudrabotas atvār- snīšu svītras.

Balzama baltegles dzimtene ir Ziemeļamerika, kur tā aug ļoti plašā teritorijā ASV ziemeļaustrumu štatos un Kanādā — gandrīz līdz tuntlrai. Latvijā šo skuju koku audzē jau apmēram divus gadsimtus. Dekoratīvajos apstādījumos tā ir ļoti iecienīta, jo savas tumšzaļās skujas saglabā arī ziemā. Koki ar piramidālu vainagu sasniedz līdz 24 m augstumu (piemēram, Mazsalacas un Jaungulbenes parkos). Čiekuri ovāli cilindriski, vidēji lieli (5—10 cm gari), sākumā tumši violeti, ienākušies kļūst brūni pelēki un, tāpat kā visām baltegļu sugām, pakāpeniski sairst, nenokrituši no koka. Vairākos parkos novērojama pašizsēja (Skrīveros, Mēros, Jaunjēr- cēnos, Braslavā, Ārciemā, Burtniekos, Mazsalacā, Am- beļos, Slātē, Zūrās, Zentenē un citur).

Ar vēl slaidāku, šauri konisku vainagu un ļoti mīkstām skujām izceļas Sibīrijas baltegle (A. sibirica Ldb.), kura aug no Urāliem līdz Mongolijai un Aizbai- kālam, veidojot tumšos Sibīrijas taigas mežus. Sibīrijas baltegle ir ļoti krāšņs skuju koks, sevišķi jaunībā. Tāpēc šo sugu Latvijas parkos un dārzos audzē jau vairāk nekā simt gadu. Tomēr, kā jau kontinentāla klimata suga, Sibīrijas baltegle labāk jūtas Latvijas centrālajā un austrumu daļā nekā rietumu un piejūras rajonos. Lieli (23—26 m augsti) un 70—80 gadus veci šīs sugas koki aug Vecbilskā, Burtniekos, Mazsalacā, Puikulē, Rencēnos, Gulbenē, Lizumā, Allažos, Iecavā, Rubā, Raiskumā, Arlavā un citur. Palielas Sibīrijas baltegles audzes (70—250 koki) ir Smiltenē, Mēros, Zvārtavā, Jaungulbenē, Rudbāržos un Pelčos. Dažkārt novērojama pašizsēja. Arī Sibīrijas baltegles miza ir gluda, tumšpelēka, ar sveķu izcilnīšiem.

Paretam Latvijas parkos sastopamas āri dažas citas baltegļu sugas. Sevišķi krāšņa ir vienkrāsainā baltegle [A. concolor Ldl. et dord.) no ASV Kolorado un Kali- fornijas štatiem. Tie ir ļoti ātraudzīgi koki ar pelēku mizu un ļoti garām (līdz 8 cm) skujām. Skujas virspusē un apakšpusē vienādā zilganpelēkzaļā krāsā. Tāpēc arī šo sugu sauc par vienkrāsaino baltegli. Lieli (18—22 m augsti), un 60—70 gadus veci šīs sugas koki aug Braslavas, Kabiles, Liepājas, Aizviķu, Dzērves parkos, Ti- muku dendrārijā, Snēpeles vecajā kapsētā un dažās citās vietās.

Ļoti dekoratīva ir ari Arizonas baltegle (A. arizonica Merr.) ar savu gaiši pelēko mizu un zilganzaļajām skujām. Sevišķu ievērību pelna šo koku miza, kuras virskārta pārvērtusies mīkstā elastīgā korķī. Arizonas baltegli Latvijā kultivē ļoti reti. Sīs sugas lieli koki ir tikai Ķeveles parkā un «Silapiču» māju apstādījumos (pie Tukuma—Jelgavas šosejas).

Latvijas rietumu daļas parkos samērā bieži sastopama arī Eiropas baltegle (A. alba Mill.). Savā dzimtenē

Viduseiropas un Dienvideiropas kalnos šī baltegle sasniedz 50 m, pat 65 m lielu augstumu. Taču mūsu republikas parkos pat simtgadīgi koki nepārsniedz 26 m augstumu (Lielīvandē, Rudbāržos, Kazdangā, Vecpilī, Ligutos, Jamaiķos, Strazdē).

Eiropas balteglei ir ievērojami lielāki (līdz 15, pat 20cm gari) čiekuri nekā iepriekš aprakstītajām baltegļu sugām. No citām savas ģints sugām tā atšķiras ar sausiem, nesveķainiem pumpuriem un ķemmveidīgi uz zariem sakārtotām skujam. Čiekuru raža novērota apmēram divos gados reizi. Daudzos parkos ir pašizsēja.

Pavisam botāniķi aprakstījuši 50 baltegļu sugas, no kurām Padomju Savienības teritorijā savvaļā aug 9 sugas. Mūsu republikā savvaļā neaug neviena baltegļu suga. Bez jau minētajām plašāk kultivējamām sugām dažos Latvijas parkos ir ieaudzētas vēl 6 sugas: Niko baltegle no Japānas (Kazdangā), Rietumamerikas baltegle (Timuku dendrārijā), Maira baltegle no Dienvid- sahalīnas un Japānas («Vāgnera dārzā» pie Tukuma), vesellapu baltegle no Austrumāzijas (Lielaucē un Skrīveru dendrārijā), Frāzera baltegle no Ziemeļamerikas (Kazdangā, Iecavā un dažās citās vietās), Viča baltegle no Japānas («Sprīdīšu» dendrārijā, ZA Botāniskajā dārzā). Visu minēto sugu koki paretam ražo čiekurus. Tie ļoti jāsaudzē, lai sēklu ražas gados varētu šīs retās un ļoti dekoratīvās baltegļu sugas plašāk savairot.

Tūja — ziemeļu ciprese

Grūti iedomāties Krimas un Kaukāza piekrastes ainavu bez smuidrajām tumšzaļajām skaistulēm cipresēm. Taču cipreses ne vienmēr ir šeit augušas. Tās pirms divsimt gadiem šeit ievestas no Mazāzijas un Vidusjūras salām. Sevišķi plaši Melnās jūras piekrastes dārzos un parkos audzē mūžzaļas cipreses dekoratīvo formu ar šauri piramidālu vainagu. Runājot par cipresēm, parasti tiek domāta šī šauri piramidālā, gandrīz kolonnveida forma.

Latvijā īstās cipreses var audzēt vienīgi siltumnīcās, brīvā dabā — parkos un dārzos tās izsalst. Taču plašajā ciprešu dzimtā ir arī ziemcietīgākas sugas. Viena no tādārn ziemcietīgajām cipreses radiniecēm ir rietumu tūja (Thuja occidentalis L.), kuru ļoti bieži pie mums audzē dekoratīvajos apstādījumos un nereti sauc par dzīvības koku. Un nav jau arī ko brīnīties par rietumu tūjas izturību, jo tās dzimtene ir Ziemeļamerika, kur šī suga plaši izplatīta savvaļā ASV ziemeļaustrumu daļā un Kanādā. Rietumu tūja ir krāšņa skuju koku suga, to stāda gan pa vienai, gan grupās, no šīs sugas veido arī blīvus cirptos dzīvžogus. Koksne viegla, taču izceļas ar sevišķu izturību. Dažkārt parkos var atrast kara laikā nocirstu tūju celmus, kas nav vēl satrunējuši. Rietumu tūju tuvina cipresei ne tikai skuju krāsa un forma. Apstādījumos nereti sastopamas arī tūjas dekoratīvās formas ar piramidālu un pat kolonn- veida vainagu (Rīgā, Salaspilī, Krāslavā un citur). Paretam apstādījumos aug tūjas ar bumbveida un klāje- nisku vainagu, ar diegveida un spirāliski sagrieztiem dzinumiem, ar spilgti zeltdzeltenām, sudraboti raibām un brūngani dzeltenām skujām dzinumu galos.

Bioloģiskajā ziņā ļoti interesantas ir tūju tā saucamās jaunības formas, kurām arī pieaugušā stāvoklī saglabājas adatveida skujas. Adatveida skujas raksturīgas tūju dīgstiem, taču tālākās attīstības gaitā tas nomaina zvīņveida skujas. Tomēr zvīņveida skujas sē- jeņiem rodas dažadā vecumā. Dažiem sējeņiem šī jaunības stadija ievelkas. Pavairojot šādus tūju sējeņus veģetatīvi, iegūtas tādas formas, kurām agrās jaunības adatveida skujas saglabājas līdz mūža beigām. Sādu dekoratīvo formu kociņi sēklas neražo un bargākās ziemās apsalst.

Eiropā rietumu tūju audzē kopš XVI gadsimta. No vēstures ir zināms, ka 1545. gadā no Kanādas atvests uz Eiropu pirmais rietumu tūjas stāds kā dāvana Francijas karalim Fransuā I. Latvijā šo sugu audzē kopš XVIII gadsimta. Simtgadīgi un pat vecāki rietumu tūjas koki aug Varakļānu, Mežotnes, Mazsalacas, Bauņu un citos parkos, šie koki sasniedz 15—17 m garumu un 40—56 cm stumbra diametru. Dažos parkos (Mēru, Bauskas rajona Jumpravas parkā, Skrīveru dendrārijā) no izbirušajām sēklām aug jaunā tūju paaudze.

Tūjas zied maijā, bet ziedi ir tik sīki, ka reti kāds būs tos ievērojis. Vīrišķās ziedkopas (strobili) kā ļoti mazas, iedzeltenas spurdzītes novietojušās dzinumu galos. Rūpīgi apskatot īsos sāndzinumiņus, to galā var ieraudzīt ļoti sīkus zaļganus sievišķos ziedus. Pēc no- ziedēšanas attīstās uz leju noliekušies ap 1 cm gari, olveidīgi, iegareni čiekuriņi. Ciekuriņos zem krusteniski sakārtotām koksnainām zvīņām atrodas plakanas sēklas ar šauriem spārniņiem. Sēklas nogatavojas septembrī un masveidīgi izbirst novembrī — decembrī.

Rietumu tūja savu nosaukumu ieguvusi no rietumu puslodes, kur tā aug savvaļā. Austrumu puslodē, Ķīnas ziemeļu daļā, savvaļā izplatīta austrumu tūja jeb biota (Biota orientalis Endl.). Latvijā biota aug LVU Botāniskajā dārzā Rīgā un Liepājā; bargākās ziemās apsalst.

Latvijas dārzos un parkos audzē vēl tuvākas īstās cipreses radinieces nekā tūjas. Tās ir Japānas un Lau- sona pacipreses. Paciprešu čiekuri pēc savas formas un uzbūves ir ļoti līdzīgi īstās cipreses čiekuriem, tikai ievērojami sīkāki. Paciprešu čiekuriem nogatavojoties, vai- rodziņiem līdzīgās čiekurzvīņas atvirzās cita no citas, nevis atliecas, kā tas vērojams tūjām. Sevišķi krāšņa ir Lausona paciprese (Chamaecijparis lawsoniana Parl.) ar sudraboti zilganām zvīņveida skuju apakšpusēm. Sīs sugas koku konusveida vainags nobeidzas ar smuidru, nedaudz noliekušos galotni. Savā dzimtenē, ASV rietumu daļā, Lausona paciprese sasniedz 40—60 m garumu. Latvijā vecākajiem kokiem (Talsu rajona Šķēdē un Laidzē) ir ap 70 gadu, tic sasnieguši 12—17 m garumu un 22—36 cm diametrā, periodiski bagātīgi ražo dīgstošas sēklas. Bargākajās ziemās vecie koki nedaudz apsalst. Turpretī jaunie stādi bieži vien apsalst līdz sniega segai, sevišķi Latvijas centrālajos un austrumu rajonos.

Nedaudz ziemcietīgāka ir Japānas paciprese (Chamaecijparis pisiļera Sieb. et Zucc.). Arī šī suga mūsu republikas apstādījumos ir visai reta (Bulduros, Bauskas rajona «Grašos», ZA Botāniskajā dārzā, Alojā, LVU Botāniskajā dārzā Rīgā). Lielas grūtības Japānas pacipreses pavairošanā rodas sakarā ar to, ka visi Latvijā augošie šīs sugas kociņi ražo nedīgstošas sēklas.

Kādas ir apses

Sāds jautājums šķiet dīvains, jo kurš gan nepazīst parasto apsi (Populus tremula L.) ar tās drebošajām un rudenī daudzkrāsainajām lapām. Taču bez mfisu parastās apses botāniķi ir aprakstījuši šīs ģints vairāk nekā 100 sugas, kuras izplatītas Ziemeļu puslodē, visu kontinentu mērenajā un mēreni aukstajā joslā. Visas daudzās citzemju apšu sugas pie mums parasti sauc par papelēm, no kurām biežāk dekoratīvajos apstādījumos audzē 6 sugas: sudrabapsi (P. alba L.) no Dien- videiropas un Rietumāzijas, balzamapsi (P. balsamiļera L.) un spilvaugļu apsi (P. trichocarpa Torr. et Gray) no Ziemeļamerikas, melno piramidālo apsi (P. pyrami- dalis Rozier) no Afganistānas, Kanādas apsi (P. cana- densis Moench), kas ir rožvainagu un melnās apses hibrīds, un Berlīnes .piramidālo apsi (P. berolinensis Dipp.) — laurlapu un melnās piramidālās apses hibrīdu. Paretam apstādījumos sastopamas vēl desmit citas apšu sugas.

Apses zied aprīlī un maija sākumā pirms lapu plaukšanas, kad labi saskatāmas garās putekšņu ziedu (vīrišķās) spurdzes sarkanīgā līdz dzeltenā krāsā un nedaudz īsākās auglenīcu ziedu (sievišķās) spurdzes. Pēc apputeksnēšanās sievišķajās spurdzēs attīstās sēklu pogaļas, kas pēc nogatavošanās maija beigās vai jūnija sākumā pārplīst un izbirdina daudz sīku sēklu ar garām lidpukām. Vasaras sākumā tās bagātīgi klāj parku celiņus un tuvākās ielas. Apšu sēklas jāsēj nekavējoties pēc nogatavošanās, jo tās ātri zaudē dīgtspēju. Daudzas apšu sugas var pavairot ar spraudeņiem. Taču parastās apses un sudrabapses spraudeņi apsakņojas slikti, tāpēc tās veģetatīvi jāvairo ar sakņu atvasēm.

Lielais vairums apšu sugu ir ļoti ātraudzīgas: pāris gadu desmitos no maziem spraudeņiem izaug lieli koki. Tāpēc apšu sugas audzē ne tikai parkos un dārzos kā krāšņumaugus, bet stāda arī mežaudzēs koksnes ražošanai. Padomju mežkopji selekcionāri akadēmiķi A. Jab- lokovs un A. Aļbenskis, profesori F. Sčepotjevs un P. Bogdanovs ir izaudzējuši daudzas jaunas krāšņas un ātraudzīgas apšu hibrīdās formas.

Ozolītis — zemzarītis

Koku mūžs ir ievērojami garāks nekā citiem augiem. Viscienījamāko vecumu Latvijā ir sasnieguši daži ozoli. Jau minētais Kaives dižozols ir visvecākais ne tikai Latvijā, bet arī Baltijas republikās.

Savvaļā Latvijas mežos aug tikai parastais ozols (Quercus robur L.). Taču visā pasaulē ir zināmas ap 600 ozolu sugās, daudzas no tām aug subtropu un tropu mežos un saglabā lapas visu gadu. No šādām mūžzaļām sugām pazīstamākais ir korķozols (Q. suber L.), kuru plaši kultivē Ziemeļāfrikā un Eiropas dienvidrietumu daļā. Mūsu republikā parkos un dārzos dažkārt audzē Amerikas sarkano ozolu (Q. borealis Michx. f.). Sī ozola lapas ir daudz lielākas (līdz 22 cm garas un līdz 15 cm platas) nekā parastajam ozolam, ar savu lielo plātni un asajām daivām tās atgādina parastās kļavas lapas, rudenī krāsojas koši sarkanas.

Amerikas sarkanais ozols aug daudzos mūsu republikas parkos: Bauskas rajonā Vecsaulē, Dobeles rajonā Augstkalnē un «Sprīdīšu» dendrārijā, Kuldīgas rajonā Pelčos un Sieksātē, Liepājas rajonā Kazdangā un Cīravā, Preiļu rajonā Gelenovā, Saldus rajonā «Smukās» un «Stūros», Tukuma rajonā Raudā un Rūmenē, Smiltenē, Rīgā, Jūrmalā un citur. Talsu rajonā Šķēdes mācību un pētījumu mežniecībā sarkanais' ozols labi aug mežu stādījumos. Atsevišķi 70—80 gadus veci koki sasniedz 24—26 m augstumu un 60—70 cm stumbra diametru.

No citām ozolu sugām dažos Latvijas parkos un dārzos aug klinšu ozols (Q. petrala Liebl.) no Centrālās un Rietumeiropas (Kazdangā, Tfl lsos, Popē u. c.), Aiz- kaukāza ozols (Q. macranthera Fisch. et Mey.) (Talsos), liclaugļu ozols (Q. macrocarpa Michx.) no Ziemeļamerikas (Skrīveros) un divkrāsu ozols (Q. bicolor Willd.) arī no Ziemeļamerikas («Timuku» dendrārijā, Bauskas rajona Stelpes ciemā), kā arī parastā ozola piramidālā forma (Kazdangā, Rūmenē, Strutelē, Talsos un citur) un forma ar nokarenu (sēru) vainagu (Rūmenē).

Ozoli zied maijā, kad, lapām plaukstot, parādās dzeltenzaļganas, nokarenas sīku vīrišķo ziedu spurdzes un grūti saskatāmi za|gani sievišķie ziedi pa 1—3 uz ziedkātiņa. Daļai ozolu sugu (piemēram, parastajam ozolam) zīles ienākas ziedēšanas gada rudenī, bet citām sugām (piemēram, sarkanajam ozolam) — tikai nākamā gada rudenī.

Daudzas tautas senatnē ozolu uzskatīja par svētu* kokū, veltīja to pašam varenākajam vai ari vienam no galvenajiem dieviem. Tā senie grieķi ozolu veltīja Apolonam un ar ozola vainagiem apbalvoja karavīrus par izciliem varoņdarbiem. Zem veciem ozoliem priesteri upurēja sengrieķu dieviem un lapu «čukstos» centās saklausīt dievu gribu. Senajā Romā ozola zīles uzskatīja par visvarenākā dieva Jupitera augļiem. Senās baltu ciltis, latviešu un lietuviešu senči, ozolu veltīja savam augstākajam dievam Pērkonam, tāpat kā senie slāvi to veltīja savam pērkondievam Perunam. Zem varenajiem ozoliem, tapat kā Grieķijā, upurēja dieviem, noturēja svarīgas apspriedes. Ne jau velti tautas dziesmās ozols tiek visbiežāk pieminēts un visvairāk cildināts. Krustneši, kas ar zobenu un uguni ieviesa kristīgo ticību, kā arī to pēcteči asi vērsās pret senajām Baltijas tautu parašām un ticējumiem. Daudzi svētie ozoli tika iznīcināti.

Acīm redzot, ne tikai ar savu vareno un krāšņo izskatu ozols izpelnījies seno tautu cieņu un godāšanu. Seno apmetņu arheoloģiskie izrakumi liecina, ka pirms 3—5 tūkstošiem gadu ozols pildīja arī «maizes koka» lomu, glābdams senās ciltis no bada nāves. Piemēram, Kirovogradas apgabalā seno Tripoles apmetņu arheoloģiskajos izrakumos atrasti kaltētu ozolzīļu milti un no šiem miltiem cepta maize. No ozola ļoti izturīgas koksnes taisīja laivas, būvēja kuģus. Ozolu stāvbaļķu sienas pasargaja ^enās apmetnes no ienaidnieka pēkšņa uzbrukuma. Senatnē ozolu meži aizņēma daudz lielākas platības nekā tagad. Jau pirmie zemkopji zināja, ka ozolu meži aug auglīgākajās augsnēs, un sāka tās atbrīvot sējumrtem. Līdz mūsu dienām ozolu meži Latvija saglabājušies nelielās platības Pededzes un Lisi- nas upes krastos mūsu republikas austrumu daļā, kā arī Apriķos, Matkulē, Ezerniekos un dažās citās vietās rietumu daļā.

Skābarži un dižskabarži

No pirmā skata abu sugu koki šķiet līdzīgi: pelēka gluda miza, ovālas lapas, ļoti cieta koksne. Taču, apskatot tos rūpīgāk, ievērosim arī atšķirības. Dižskābardim stumbrs ir tumšāks, bez skābardim raksturīgā ribo- juma; lapas eliptiskākas, tumši zaļas, spīdīgas, ar nedaudz viļņainu apmali. Turpretim skābarža lapas ir ar divkārt zobainu apmali. Sevišķi viegli atšķirt šīs sugas pēc ziediem un augļiem. Skābardis pēc ziediem līdzinās bērzam, tāpēc tas arī ir iedalīts bērzu dzimtā. Dižskābarža ziedi ir gandrīz tādi paši kā ozolam, un abas šīs ģintis botāniķi apvieno vienā dzimtā. Skābarža augļi atgādina ievērojami palielinātus bērza augļus, tikai tie sakopoti daudz skrajākās spurdzēs nekā bērziem.

Skābaržu ģintī skaitas ap 50 sugu, savvaļā tās aug Austrurnāzijā, Ziemeļamerikā un Eiropā. Viena no šīm sugām, parastais skābardis (Carpinus betulus L.), izplatīts Padomju Savienības rietumu daļā, Viduseiropā, Balkānos, Mazāzijā. Savas dabiskās izplatības (areāla) ziemeļaustrumu daļā skābardis sasniedz Latvijas dienvidrietumus, kur sastopams mežos apmēram 100 km2 platībā Dunikas, Rucavas, Bārtas un Kalētu apkārtnē. Parasto skābardi audzē arī parkos un dārzos ārpus dabiskā areāla, taču Latvijas austrumu daļā un tālāk uz austrumiem šīs sugas koki bargākās ziemās apsalst līdz sniega segai.

Dižskābaržu ģintī ir 9 sugas, kuras aug savvaļā Ziemeļu puslodes mērenajā un subtropu joslā Eiropā, Āzijā un Amerikā. Padomju Savienībā parastais dižskābardis (Fagus silvatica L.) savvaļā izplatīts Karpa- tos, Kaļiņingradas apgabala rietumu daļā un Krimā. Latvijas rietumu daļā to audzē kā krāšņumkoku parkos, paretam stāda arī mežaudzēs (Šķēdē, Rudbāržos). Atsevišķi koki 120—150 gadu vecumā sasniedz 26— 32 m augstumu un 1,1 —1,4 m stumbra diametru (Kuldīgas rajonā Pelčos, Vecīvandē un Sieksātē, Rīgas rajona Inciemā un citur). Latvijas austrumdaļā un tālāk uz austrumiem dižskābardis bargākās ziemās nosalst.

Dižskābaržu augļi nav vis ieapaļi kā ozola zīles, bet gan trīsšķautnaini, pa 1—2 vienā matainā bļodiņā (vīkala), kas pilnīgi aptver šos trīsšķautnainos riekstus.

Dižskābaidis Viesturdārzā (B. Sables foto).

Dižskābarža augļus var ēst ne tikai bada laikā. No tiem iegūst ēdamu eļļu, bet pāri palikusī sausne ir vērtīga lopbarība — rauši. Dižskābarža augstvērtīgo koksni izmanto sviesta mucu ražošanai, kuģu, lidmašīnu un •vagonu iekšējai apdarei, kā arī mēbeļu rūpniecībā.

Amerikāņu rakstniece Bīčere-Stova grāmatā «Krusttēva Toma būda» stāsta par atjautīgo nēģerzēnu Seinu, kurš palicis vergu tirgotāja zirgam zem segliem dižskābarža riekstu. Kad vergu tirgotājs uzlēcis seglos, asās rieksta šķautnes iedūrušās zirgam mugurā un satrakotais dzīvnieks nometis jātnieku. Pa to laiku Clīza ar bērnu jau bija gabalā.

Vairāki Amerikas dižskābarža (F. grandifolia Ehrh.) 35 gadus veci koki aug arī pie mums, Skrīveru dendrārijā. Taču šo koku ziedēšana un augļu ražošana vēl nav novērota. Dižskābarži, tāpat kā ozoli, sāk ziedēt ļoti vēlu — tikai sākot ar 30—50 gadu vecumu.

Olīvas radinieki

Balodis nes olīvas zaru… Visā pasaulē pazīst šo rnier.a simbolu. Vidusjūras piekrastes tautas jau vairāk nekā četrtūkstoš gadu audzē olīvkokus (Olea europaea L.), kas bagātīgi ražo vērtīgus augļus. No augļiem iegūst visiem labi pazīstamo olīveļļu.

Ievērojamais sengrieķu tēlnieks Fīdijs Partenona jumtgalā attēlojis Atēnas strīdu ar Poseidonu par varu Atikā. Kā stāsta sens mīts, strīda izšķiršanai Olimpa dievi ar zibeņmeti Zevu priekšgalā ieteica strīdniekiem sacensība parādīt, kurš spēj veikt nozīmīgāku darbu. Zemes tricinātājs Poseidons pacēlis savu trijzari, triecis to pret klinti, un no neauglīgas klints sācis plūst sālsavots. Tad Atēna Pallāda pacēlusi savu šķēpu un dziļi iedūrusi to zemē. No zemes izaudzis svētais olīvkoks ar mūžzaļām, apakšpusē sudrabotām lapām. Dievi nobaudījuši olīvkoka augļus un piešķīruši uzvaru Atēnai, atzīdami, ka viņas dāvana Atikai (valstiņai senās Grieķijas teritorijā) ir vērtīgāka.

Olīvkoki ir tipiski subtropu augi, tos plaši audzē arī Padomju Savienības dienvidu apgabalos — Kaukāzā, Krimā, Turkmēnijā. Mūsu republikā šīs sugas koki izsalst pat vissiltākajās ziemās. Taču olīvkoku dzimtas dažu citu ģinšu pārstāvji Latvijas klimatiskajos apstākļos jūtas pavisam labi. Sādi īsto olīvkoku radinieki ir oši, ceriņi, ligustri, zeltpulkstenīši (forsitijas), īstie jasmīni, forestjeras un citas ģintis. Pavisam olīvkoku dzimtā ir vairāk nekā 20 ģinšu ar 400 sugām, kuras visvairāk izplatītas subtropu un tropu apgabalos.

No visām šīm sugām Latvijā savvaļā aug tikai viena — parastais osis (Fraxinus excelsior L.). No pārējām 64 ošu sugām mūsu republikas parkos un dārzos visbiežāk audzē Pensilvānijas osi (F. pennsijlva- nica Marsh.) no Ziemeļamerikas. Sīs sugas 60—80 gadus veci koki sasniedz 22—25 m augstumu un 60— 70 cm diametru (Rīgā, Iecavā, Kocēnos, Kazdangā, Zūrās u. c.). Pensilvānijas osi pēc brūnajiem pumpuriem var viegli atšķirt no parastā oša, kuram pumpuri melni, platāks sēklas spārns un lapas saliktas no lielāka (9—13) lapiņu skaita nekā minētajai Amerikas sugai, kam lapas-sastāv no 5—7 lapiņām.

Pie olīvkoku dzimtas pieder arī ceriņi. Parastos ceriņus (Sijringa vulgaris L.), kuri savvaļā aug Balkānu pussalā, Latvijā plaši audzē jau kādus trīssimt gadus. Mēs esam pie ceriņiem tā pieraduši, ka grūti iedomāties mūsu dārzus bez šiem krāšņajiem krūmiem. Selekcionāri ir izaudzējuši ap tūkstoš dažādu parasto ceriņu šķirņu — ar dažādas tonalitātes gan violetiem un baltiem, gaiši rožainiem, gan purpursarkaniem un pat iedzelteniem dažāda lieluma un pildījuma pakāpes ziediem. Daudz jaunu ceriņu šķirņu izaudzējis padomju selekcionārs L. Koļesņikovs.

No pārējām 27 ceriņu sugām mūsu republikas apstādījumos visbiežāk audzē Ungārijas ceriņus (S. josikaea Jacq.). Ungārijas ceriņi atšķiras ar savām lapām, kuras galotnē ir nosmaiļotas, virspusē tumšzaļas, spīdīgas, apakšpusē bālganas. Ziedu skaras šauri piramidālas, diezgan skrajas. Ziedi tumši violeti ar īpatnēju spēcīgu smaržu, ziedēšanā nomaina parastos ceriņus.

Nedaudz līdzīgi šai sugai ir pūkainie ceriņi (S. vil- losa Valil) no Ķīnas un Korejas, kurus paretam audzē Latvijas dārzos un parkos. Lapas tiem rupjākas nekā Ungārijas ceriņiem, apakšpusē gar dzīslām ar matiņiem, ziedi rožaini violeti. Dārzos sastopama arī kāda hibrīda suga ar sīkākām lapām nekā parastajiem ceriņiem un gaiši violetu palielu ziedu skrajām skarām. Sīs sugas augus sauc par Ķīnas ceriņiem (S. chinensis Will.). Tomēr šāds nosaukums radies pārpratuma dēļ, jo šim parasto un Persijas ceriņu krustojumam nav nekāda sakara ar Ķīnu, kur savvaļā aug vairums ceriņu sugu.

Visai savdabīga ir kāda ceriņu sugu grupa, kas zied sīkiem baltiem, ļoti smaržīgiem ziediem mēnesi pec pārējo ceriņu noziedēšanas. Daži botāniķi šīs sugas pat izdala atsevišķā ģintī. Mūsu republikas dārzos un parkos no šīs grupas sugām biežāk kultivē Amūras ceriņus (5. amurensis Rupr.), kuri parasti aug kokveidīgi, sasniedz 12 m augstumu un 25 cm stumbra diametru (Dzintaros, Jēkabpils rajona Krodziņos, Valmieras rajona Lizdēnos, Timuku un Skrīveru dendrārijā un citur). PSRS Tālajos Austrumos, Korejā un Ķīnas Ziemeļaustrumu daļā, kur Amūras ceriņi aug savvaļā, atsevišķi šīs sugas koki sasniedz pat 20 m augstumu. Amūras ceriņi Latvijas klimatiskajos apstākļos jūtas labi, bagātīgi zied katru vasaru un ražo dīgstošas sēklas, tikai sevišķi bargās ziemās nedaudz apsalst iepriekšējā gada dzinumi.

Apmēram nedēļu pēc Amūras ceriņiem sāk ziedēt tiem ļoti līdzīgie Japānas ceriņi (S. japonica Dcne.), kas atšķiras ar lielākām ziedkopām un vairāk matotām lapu apakšpusēm. Japānas ceriņus mūsu republikā audzē samērā reti (Rīgā Mežaparkā, Gulbenē, Jūrmalā, ZA Botāniskajā dārzā Salaspilī). Universitātes Botāniskajā dārzā Rīgā aug, zied un ražo sēklas vēl viens šīs īpatnējās ceriņu grupas pārstāvis — Pekinas ceriņi (5. pe- kinensis Rupr.) no Ķīnas.

Abos mūsu republikas botāniskajos dārzos savākta plaša ceriņu sugu un šķirņu kolekcija. Seit tos vispusīgi pārbauda, pirms ieteic plašai audzēšanai pilsētu un lauku māju dekoratīvajos apstādījumos.

Cik ilgi zied liepas?

Jautājums šķiet vienkāršs. Katrs būs ievērojis, ka mūsu parastā liepa (Tilia cordata Mill.), kura paretam sastopama arī mūsu mežos, zied desmit, divpadsmit dienas jūnija beigās, jūlija pirmajā pusē. Liepu, tāpat kā ozolu, mūsu senči ir uzskatījuši par svētu koku. Daudzās vietās Latvijā saglabājušās tā saucamās «elku liepas». Sevišķi izcila «elku liepa» aug Valdemārpils vidusskolas parkā. Tās apkārtmērs ir 8,5 m, augstums 22 m un vecums (pēc zinātnieka S. Saliņa datiem) ap 400 gadu.

Taču pasaulē ir vēl 44 citas liepu sugas, kuras aug savvaļā Ziemeļu puslodē visos kontinentos. Latvijā in- troducētas 7 citzemju liepu sugas. Visbiežāk no introdu- cētajām sugām apstādījumos sastopama platlapu liepa (T. platļļphijllos Scop.) no Viduseiropas un Rietumeiropas, kura sāk ziedēt dažas dienas pirrns parastās liepas, kā ari tā saucamā Holandes liepa (T. vulgaris Hayne) — parastās un platlapu liepas krustojums, kura zied gandrīz reizē ar parasto liepu. Paretam apstādījumos sastopama kāda platlapu liepas dekoratīvā forma ar dziļi šķeltām lapām (Saldus rajona Smukās, Ogres rajonā Lindē, «Vāgnera dārzā» un dažās cilās vietās).

Parasto liepu ziedēšanā nomaina Krimas liepa (T.eu- chlora Kocli), kas izceļas ar tumšzaļām spīdīgām lapām. Krimas liepa aug daudzos Latvijas dārzos, un parkos (Jūrmalā, Smiltenē, Gulbenē, Ķevelē, Liepājas rajonā Padurē, Talsos, «Vāgnera dārzā» pie Tukuma un citur). Reizē ar Krimas liepu zied arī Amerikas liepa (T. americana L.), kurai ir lielas lapas un ziedi. Amerikas liepa aug Iecavas, Bebrenes, Vaboles, Dandāles, Kalvenes un citos parkos, kā arī «Sprīdīšu» un Skrīveru dendrārijā un botāniskajos dārzos. Ziedēšanas stafeti tālāk pārņem sudrabliepa (T. tomentosa Moencli), kas Latvijas parkos ievesta no Rietumeiropas. Sīs sugas kokiem lapu apakšpuse blīvi segta ar sudrabaini baltiem matiņiem, tāpēc tās šķiet sudrabotas. Atsevišķi sudrab- liepas koki aug Rīgas parkos, «Vāgnera dārzā», Ga- viezes, Ēdoles un Katvaru parkos, kā arī dažās citās vietās. Vēsās un lietainās vasarās sudrabliepas ziedēšana ievelkas līdz augusta beigām un pat līdz septembra sākumam.

Tātad, kā redzam, no dažādām sugām izveidota liepu audze zied apmēram divus mēnešus. Divus mēnešus bites var ievākt izcilo liepziedu medu. Tādi jaukta tipa dažādu liepu sugu stādījumi ir ierīkoti Dobeles rajonā Jaunaucē un Ķevelē, Tukuma rajonā «Vāgnera dārzā» un dažās citās vietās. Ar liepām medošanas ziņā citi

kokaugi nevar sacensties: no vienas lielas liepas bites , dienā ievāc ne mazāk kā no specializētu medusaugu hektāra. Liepas ir arī izcili krāšņumaugi ar ļoti dekoratīvu lapotni un ziediem. Ierīkojot jaunus apstādījumus, stādīsim vairāk un dažādākas liepu sugas!

«Akācija» nav akācijā, bet «mimoza» ir akācija

Gandrīz katrā parkā un ceļmalu apstādījumos aug 2—4 m augsts krūms ar plūksnaini saliktām lapām (katra lapa sastāv no 4—7 lapiņu pāriem) un ķekar- veida ziedkopās sakārtotiem dzelteniem ziediem. Apskatot atsevišķu ziedu, redzam, ka tas atgādina taureni vai putniņu ar sakļautiem spārniem. Sos krūmus parasti sauc par dzelteno akāciju. Taču pareizais šīs sugas nosaukums ir kokveida karagana (Caragana arbo- rescens Lam.). Savā dzimtenē Sibīrijā un Mongolijā tā sasniedz 5 m augstumu un nereti aug kokveidīgi. «Kara-gana» kirgīzu valodā nozīmē «melnā auss». Kir- gīzu mednieki ievērojuši, ka ziemā ar karaganas jaunajiem dzinumiem labprāt mielojas zaķi, bet zaķus pa šiem krūmājiem medī melnausainās lapsas.

Pavisam botāniķi ir aprakstījuši vairāk nekā 70 kara- ganu sugas, kuras visvairāk izplatītas centrālajā Āzijā. Mūsu republikas apstādījumos blakus parastajai kara- ganai sastopama arī krūmveida karagana (C. frutex Koch) — 0,5—1,5 m augsts krūms, kura lapas sastāv tikai no četrām lapiņām. ZA Botāniskajā dārzā savākta karaganu kolekcija, kurā ir vēl 5 citas sugas.

Botāniski nepareizs nosaukums tautā dots arī kādai citai tauriņziežu dzimtas kokaugu ģints sugai, kuru sauc par «balto akāciju». Pareizais šī kokauga nosaukums ir baltā robīnija (Robinia pseudoacacia L.). Pirms vairāk nekā trīsarpus gadsimtiem botāniķis Robins to pirmoreiz ieveda no Ziemeļamerikas Eiropā un iestādīja Parīzes botāniskajā dārzā. Par godu pirmajam intro- duktoram šo koku nosauca par robīniju. Pēc gadsimta baltā robīnija bija jau diezgan plaši izplatīta Eiropas dārzos, to audzēja arī Krievijas dienvidu apgabalos.

Vēl pēc simts gadiem šo augu sāka audzēt arī Latvijā. Taču pirmie pasākumi šajā virzienā bija neveiksmīgi. Savā dzimtenē robīnija aug starp 32. un 41. platuma grādu, kur ir ievērojami garākas un siltākas vasaras, īsākas un mazāk aukstas ziemas nekā Latvijā. Tāpēc arī šī ieceļotāja no siltāka apgabala katru ziemu apsala līdz sniega segai un vasarās neziedēja. Tikai pagājušā gadsimta beigās Rīgas dārzu direktoram Kūfaldam, izmantojot Bērzvircavas parkā atrastā samērā ziemcie- tīgā robīnijas kociņa sēklas, izdevās izselekcionēt pietiekami ziemcietīgu baltās robīnijas formu, kuras bagātīgo ziedēšanu varam novērot Rīgas un citos parkos un dārzos. Lieli, 16—20 m augsti šīs sugas koki aug Rundāles, Burtnieku, Jūrmalas, Liepājas parkos un citur. Tikai ļoti bargās ziemās robīnijas koki apsalst. Turpretī tieši no Amerikas sēklām ieaudzētās robīnijas Skrīveru dendrārijā apsalst katru ziemu un praktiski nezied.

Baltā robīnija ir ļoti ātraudzīga, piemērotos apstākļos jau 15—20 gadu vecumā sasniedz prāva koka izmērus. Tāpēc daudzās valstīs, piemēram, Ungārijā, Rumānijā, Bulgārijā, arī Padomju Savienības dienvidu daļā no šīs sugas ir izveidoti plaši meža stādījumi vērtīgas koksnes ātrai iegūšanai.

Robīniju ģinti ir 20 sugas, kurām visām dzimtene ir Ziemeļamerika. No pārējām sugām Latvijā paretam audzē lipīgo robīniju (Cēsīs, Valmierā, Salaspilī, Rīgā, Smārdes kapsētā un dažās citās vietās). Sīs sugas jaunos dzinumus klāj lipīgi dziedzeraini matiņi, ziedi rožaini. Bargākās ziemās tā diezgan stipri apsalst.

Tātad ne «dzeltenā akācija», ne «baltā akācija» būtībā nav akācijas. Kādas tad izskatās īstās akācijas? Marta sākumā, pirms Starptautiskās sieviešu dienas, kad ir sevišķi liels pieprasījums pēc ziediem, Rīgas tirgū kaukāzieši piedāvā tā saucamās «mimozas» ziedošus zarus. Tā, lūk, ir viena no īsto akāciju ģints sugām — sudrabotā akācija (Acacia dealbala Link) ar galviņās cieši sakārtotiem sīkiem dzelteniem ziediem un pelēk- sudrabotām divkā rši plūksnoti saliktam lapam. Botāniķi ir aprakstījuši 500 akāciju sugas, vairums to (pāri par 300) savvaļā aug Austrālijā, pārējās izplatītas Amerikā un Āfrikā. Sudrabotās akācijas dzimtene ir Austrālijas dienvidaustrumu piekraste, no kurienes tā ievesta Kaukāza un Melnās jūras piekrastē. Sevišķi labi tā jūtas Batumi pilsētas apkārtnē, kur izplatās kā nezāle gan ar sakņu atvasēm, gan sēklām. Sudrabotā akācija šeit gan neaug liela koka veidā kā savā dzimtenē, jo bargākās ziemās apsalst. Taču pēc periodiskas apsal- šanas šī suga labi ataug un jau nākamajā gadā no janvāra beigām līdz aprīļa vidum bagātīgi zied un ražo sēklas.

īstā mimoza (Mimosa pudica L.) ir tropu augs, pat Melnās jūras piekrastes subtropu zonā tā izsalst. Vienu 110 šīs ģints sugām — kautrīgo mimozu audzē botāniskajos dārzos apsildāmās augu mājās. Kautrīgo mimozu var apskatīt arī Rīgā, Universitātes Botāniskajā dārzā. Uz pieskārienu šis augs reaģē ar lapu sakļaušanu, tāpēc tas arī nosaukts par kautrīgo mimozu.

No tauriņziežu dzimtas daudzajām sugām Latvijā ieaudzēti vēl Kanādas ragukoks (Rīgas kanāla apstādījumos pie Universitātes galvenās ēkas) un trīsērkšķu gledičija (ZA Botāniskajā dārzā Salaspilī).

Tauriņziežu dzimtā ir ap 12 tūkstošu sugu, starp kuram ir ne mazums kokaugu. Latvijā šīs dzimtas kokaugi savvaļā neaug, taču daudzus kultivē dārzos un parkos. Samērā bieži apstādījumos sastopamas divas kazāboliņa (Ci/tisus L.) sugas (līdz 1 m augsti krūmi ar dzelteniem ziediem), parastā irbulene (Genista iinc- iaria L.) — ap 0,5 m augsts krūms, lapas vienkāršas, lancetiskas, ziedi dzelteni, kā arī parastā zeltlija (La- burnum anagyroides Med.) — līdz 5 m augsts krūms, lapas staraini saliktas no trim lapiņām, ziedi lieli, zelt- dzelteni, garos, nokarenos ķekaros. Paretam sastopama ari krūmveida amorfa (Amorpha frulicosa L.) no Ziemeļamerikas ar zilgani violetiem ziediem, lapas katra sastāv no 9—27 sīkām lapiņām. Rīgā, Komunāru parkā un Universitātes Botāniskajā dārzā, aug 5—10 m augsti Amerikas dzeltenkoki (Cladrastis lutea Koch) ar dzeltenu mizu, lielām plūksnoti saliktām lapām un palieliem baltiem ziediem nokarenās ziedkopās. Botāniskajos dārzos un paretam apstādījumos (piemēram, Bulduru sovhoztehnikuma parkā) var redzēt parasto kolu- teju (Colutea arborescens L.) no Vidusjūras piekrastes. Tas ir ap 1,5 m augsts krūms, zied lieliem dzelteniem ziediem, kuriem pārziedot veidojas lielas pūšļveidīgas pākstis. Tāpēc šo krūmu dažkārt sauc par pūšļkoku.

Tauriņziežu dzimtas kokaugi ļoti garšo meža zvēriem — zaķiem, stirnām, briežiem. Tāpēc vairākas šīs dzimtas sugas stāda meža laucītēs zvēru barībai. Sevišķi piemērots šim nolūkam izrādījies parastais slot- zaris (Sarothamnus scoparius Wimm. ex Koch), kura šķautnainie dzinumi arī ziemā saglabā spilgti zaļo krāsu. Lielākās niežu platībās slotzaris ir ieaudzēts starp Sieksāti un Rudbāržiem, pie Ilūkstes, starp Gramzdu un Aizviķiem, Daugavpils rajona Demenes mežniecībā un citur.

Kaut arī īstās akācijas nespēj augt Latvijā brīvā dabā, toties jo daudzas to radinieces šeit jūtas pietiekami labi un atradušas sev otru dzimteni.

Žeņšeņa «brālēns»

Šoreiz nerunāsim par pašu žeņšeņu ne tikai tāpēc, ka tas nav kokaugs. Par žeņšeņa izcilām ārstnieciskajām īpašībām daudz stāstīts laikrakstos un žurnālos. Žeņšeņa meklētāju raibie piedzīvojumi aprakstīti stāstos un romānos (kā nekā žeņšeņa saknes 2—3 reizes dārgākas par zeltu!). Mazāk lasītāju būs dzirdējuši par žeņšeņa radiniekiem kokaugiem, kas aug Tālo Austrumu mežos. Viens no tādiem radiniekiem ir eleuterokoks jeb «meža pipari».

Ar īstajiem pipariem (sarkanajiem vai melnajiem) eleuterokokam nav botāniskas radniecības. Vienīgi kodīga piparu garša ir šī auga melnajiem augļiem, kas lielā skaitā (līdz 50 gab. vienā čemurveida sastata) izvietojušies dzinumu galos. Augļi samērā sīki (0,5— 1 cm diametrā), atgādina apvītušas upeņu ogas. Zied samērā vēlu vasarā — jūlijā un augustā sīkiem dzeltenīgiem vai bāli violetiem ziediem.

Eleuterokoka krūmi, parasti ir 1—3 m augsti, dzeloņainiem dzinumiem. Lapas staraini saliktas no 5 kā- tainām lapiņām, nedaudz atgādina zirgkastaņas. Sīs sugas zinātniskais nosaukums Eleutherococcus sentico- sus Maxim. nozīmē «brīvauglis dzeloņainais». Botāniķis K. Maksimovičs 1853.—1857. gadā Pēterburgas Botāniskā dārza uzdevumā apceļoja Picamūras un Usfl- rijas apgabalus un pētīja turienes floru. Savākto herbāriju, dzīvo augu un sēklu bagātīgo materiālu viņš pārveda uz Pēterburgu un šeit turpināja tos rūpīgi pētīt. Rezultāti bija lieliski: K. Maksimovičs aprakstīja daudz jaunu sugu un pat ģintis, tanī skaitā arī eleuterokoku ģinti. Sajā ģintī ietilpst vēl 14 sugas, taču tās savvaļā Padomju Savienības teritorijā nav atrastas. PSRS Tālajos Austrumos savvaļā aug tikai viena jau iepriekš minētā suga — dzeloņainais eleuterokoks, kurš izplatīts arī Korejas, Japānas un Mandžūrijas mežos.

Par žeņšeņa «brālēnu» eleuterokoku var uzskatīt ne tikai tāpēc, ka abas šīs ģintis pieder pie arāliju dzimtas. Arāliju dzimta ir ļoti plaša, tā apvieno 60 ģintis un ap 500 sugas, kuras izplatītas galvenokārt tropu apgabalos. Vairums arāliju dzimtas pārstāvji ir kokaugi. Turklāt gandrīz katra šīs dzimtas suga satur vērtīgas ārstnieciskas vielas. Sinī ziņā starp kokaugiem sevišķi izceļas eleuterokoks. Sī auga sakņu preparātus izmanto dažādu slimību ārstēšanai, taču galvenais ir to spēja tonizēt visu organismu un palielināt organisma pretestību dažādām slimībām.

Eleuterokoka sakņu preparātus izmanto arī putnkopībā, zvērkopībā un biškopībā. Ja šo preparātu piejauc barībai, tad ievērojami palielinās vistu dējība, cāļu dzīvsvara pieaugums, samazinās ūdeļu slimošana un uzlabojas to ādiņu kvalitāte, bites čaklāk vāc medu.

Latvijā eleuterokoks pagaidām aug tikai ZA Botāniskajā dārzā, taču jūtas šeit labi, praktiski neapsalst ziemas periodā. Tas nozīmē, ka tuvākajā nākotnē šo vērtīgo kokaugu varēsim audzēt daudz plašāk. Eleuterokoks nav arī tik kaprīzs kā viņa slavenais «brālēns», to var samērā viegli pavairot ar sēklām un sakņu atvasēm.

Brīnumdare citronliāna

Sena ķīniešu leģenda stāsta par kādu jaunekli Lu Banu, kurš cauri meža biezokņiem, pa stāvu kalnu šaurajām takām daudzas dienas nesis savai slimajai līgavai «dzīvības sakni» žeņšeņu. Beidzot nogurums galīgi pievarējis izsalkušo jaunekli. Lai nepakristu, vēl pēdējiem spēkiem viņš ieķēries vijīgas liānas dzinumos un sajutis sauja ogu ķekaru. Apēdis šīs ogas, jauneklis izjutis jaunu spēku pieplūdumu un varējis doties tālāk. Tā, kā vēsta leģenda, tikusi atklāta brīnumainā «uveiczi» — «piecu garšu oga». Sīs ogas plānā miziņa esot salda, sulīgais mīkstums — skābs, sēklas rūgtenas un šķērmas, bet no ogām pagatavotais ārstnieciskais izvilkums ar laiku kļūstot sāļš. Sis augs ir Ķīnas citron- liāna (Schizandra chinensis Bail.), kas savvaļā aug ne tikai Ķīnā, bet arī Padomju Savienības Tālajos Austrumos, Korejā un Japānā. Tā ir sastopama lapu koku un jauktajos mežos, visvairāk gar upju krastiem uz sanesumu augsnēm. Stumbrs samērā tievs (līdz 2 cm diametrā), vijīgs, līdz pat 10—15 m garš. Lapas eliptiskas, ar ķīļveida pamatni un nosmaiļotu galotni, virspusē tumšzaļas, apakšpusē gaišākas. Ziedi krēmbalti ar vaskotām ziedlapiņām, pa vienam vai arī vairāki (līdz 5) lapu padusēs. Viss augs, sevišķi ziedi, dzinumi un saknes, ar patīkamu spēcīgu smaržu. Saberžot lapas, jūtama citrona smarža. Ogām citronskāba garša. Tāpēc šo augu sauc par citronliānu.

Uz viena auga attīstās gan vīrišķie, gan sievišķie ziedi. Zieda saliktā auglenīca liecina par citronliānas ģints primitīvismu un senu izcelsmi (pirms 70—100 miljoniem gadu). No viena zieda auglenīcas veidojas vesels ķekars oranžsarkanu ogu. Ogu stimulējošo ietekmi jau sen novērojuši Tālo Austrumu mednieki: saujas ogu pietiek, lai bez ēšanas un atpūtas varētu augu dienu dzīt zvēram pēdas. Izcilais VII gadsimta ķīniešu ārsts Cžeņ-Gians rakstīja, ka citronliānas ogas atjauno pārguruša cilvēka spēkus, padara to možu un veiklu, uzlabo ēstgribu un asina redzi. Ķīnas imperatori savus pavalstniekus aplika ar dažādām nodevām, kurās bija ieskaitītas arī citronliānu ogas. Pilsoņkarā ārzemju intervences laikā 1919. un 1920. gadā japāņu iebrucēji izveda no mūsu valsts Tālajiem Austrumiem daudz citronliānu stādu plantāciju ierīkošanai Japānā.

Lielā Tēvijas kara laikā Padomju Savienībā sāka plaši ražot citronliānas ogu tinktūru (izvilkumu), ko lietoja hospitāļos ievainotu karavīru spēku atjaunošanai. To izmantoja arī lidotāji pirms nakts lidojumiem un izlūki, lai redze kļūtu asāka. Pēckara gados padomju zinātnieki turpināja pētit citronliānas izcilās īpašības un tās ķīmisko sastāvu. Noskaidrojās, ka šī auga ogas ļoti bagātīgi (ap 43%) satur organiskās skābes (citronskābi, ābolskābi, dzintarskābi, vīnskābi). Sākumā do- māja, ka stimulējošo efektu izraisa galvenokārt šīs auga organiskās skābes, kā arī vitamīni, ko satur sēklas. Taču turpmākajos pētījumos atklājās, ka citronliānas ogas un jo sevišķi sēklas satur specifiskus savienojumus, tādus kā šizandrīns, šizandrols u. c. Sie savienojumi ir ļoti spēcīgi bioloģiski stimulatori. Tomēr citronliānas ogu iedarbības efektu nevar izskaidrot tikai ar šo specifisko vielu īpašībām vien. Acīm redzot, izcilo iedarbību uz cilvēka organismu izraisa viss fizioloģiski aktīvo vielu komplekss, ko satur šī auga ogas.

Pēc Lielā Tēvijas kara tika uzsākti plaši izmēģinājumi citronliānas ieaudzēšanai dažādos Padomju Savienības rajonos. 1950. gada sākumā saņēmu citronliānas sēklu sūtījumu no plaši pazīstamā kokaugu selekcionāra profesora A. JabJokova, kurš darbojās toreizējā Vissavienības Mežsaimniecības zinātniski pētnieciskajā institūtā. Taču pirmajā vasarā sēklas neuzdīga, daļai no tām dīgsti parādījās tikai nākamā gada pavasarī. Toreiz vēl nezināju, ka citronliānas sēklas jāsēj tūlīt pēc ievākšanas jau rudenī vai arī tās visu ziemu jāstratificē (jātur mitrā grants un kūdras smeltnes maisījumā). Sestajā gadā sējeņiem parādījās pirmie ziedi, taču visi tie bija tikai ar putekšņlapām. Neviena zieda ar normāli attīstītu auglenīcu nebija. Ziedi ar normāli attīstītām auglenīcām sāka veidoties tikai astotajā gadā, un tad ienācās arī pirmie ogu ķekari. Noskaidrojās arī vairākas šī auga īpatnējās prasības, kuru neievērošana ir bijusi par cēloni tām neveiksmēm, ko pieredzējuši daudzi citronliānas audzētāji.

Katra augu suga savā dzimtenē ir pielāgojusies noteiktiem dzīves apstākļiem (klimatam, augsnei, citu sugu sabiedrībai). Pārnesot augu uz citu apgabalu ar atšķirīgiem vides apstākļiem, var izrādīties, ka augam pietrūkst kāda svarīga, tam nepieciešama faktora. Tā daudzus dienvidu augus nevar ieaudzēt Latvijas dārzos tāpēc, ka vai nu mūsu ziema tiem ir pārāk barga, vai arī trūkst nepieciešamā siltuma vasarā, vai arī iedarbojas abi šie apstākļi. Dažas vērtīgu augu sugas neaug pie mums tādēļ, ka nepanes ziemas atkušņus. Citas sugas savā dzimtenē pieradušas pie lietaināka pavasara un saulainākiem vasaras beigu un rudens mēnešiem. Dažas citzemju augu sugas nespēj izturēt konkurenci ar mūsu vietējām sugām. Visumā, jo mazākas «neērtības» izjutīs introducētā (jaunieaudzētā) suga, jo labak tā augs, ziedēs un ražos augļus.

Klimatu introdukcijas rajonā pārveidot nevar, taču pārējos vides apstākļus zināmā mērā var pārkārtot atbilstoši introducējamās sugas prasībām. Tā, noskaidrojuši, ka citronliāna iznīkst, ja saules stari karsē augsni virs saknēm, mēs iestādījām to ēkas ziemeļaustrumu pusē. Te to mazāk ietekmēja arī ziemas atkušņi un agrā pavasari dienvidu saules stari neizžāvēja jaunos dzinumus. Citronliānas dzimtenē pavasarī un vasaras sākumā ir daudz nokrišņu, taču Latvijā šajā periodā pārsvarā ir sauss laiks un tāpēc augs cieš no mitruma trūkuma. Visgarām citronliānas stādījumam mēs noņēmām jumta notekreni, lai lietus ūdeņi tecētu uz auga saknēm. Lai novērstu sakņu izskalošanu un notecējušā ūdens iztvaikošanu, augsnes virsmu noklājām (kā dārznieki saka, mulčējām) ar kļavas, liepas un lazdu lapām. Citronliāna necieš arī augsnes aizzelšanu ar vārpatu un citām nezālēm, kā arī sakņu nomīdīšanu un rušināšanu. Bet kā tad cīnīties ar nezālēm, ja nedrīkst augsni rušināt? Pirms augu stādīšanas augsne tika rūpīgi iztīrīta no nezālēm un pēc citronliānu iestādīšanas noklāta ar lapām. Nākamajā gadā starp taciņu un citronliānu rindu iestādījām tai ļoti patīkamus kaimiņus — dažādu upeņu šķirņu krūmus. Krūmi pēc pāris gadiem ta saauga, ka pilnīgi noēnoja augsni virs citronliānas augu saknēm un turpmāk tur nekādas nezāles vairs nespēja augt. Līdz ar to tika izveidota divu sugu stabila sistēma (kā botāniķi saka, fitocenoze). Citronliāna auga un attīstījās teicami, un nekāda īpaša kopšana tai nebija vajadzīga. Tagad šīs sugas augi ir sasnieguši sešus metrus garumā, bagātīgi zied un ražo augļus. Katrs augs dzen daudz atvašu, kuras veidojas no pazemes dzinumiem. Atdalot šādu atvasi, no tās var izaudzēt jaunu citronliānas augu. Tātad citronliānu var vairot ne tikai ar sēklām, bet arī ar atvasēm (veģetatīvi).

Latvijas dārzos Ķīnas citronliāna sastopama pagaidām vel reti: botāniskajos dārzos, Pūres dārzkopības izmēģinājumu stacijā un citur, arī atsevišķos māju dārzos. Pārējās 13 šīs ģints sugas mūsu republikas apstākļos nav izmēģinātas.

Krāšņie mežvīteņi

Neaizmirstams skats ir ziedoši Zakmaņa mežvīteņi (Clematis jackmanii Moore): 3—5 m augsto liānu klāj spilgti ziedi līdz 15 cm diametrā. Dažādām šķirnēm ziedi ir gan zili violeti, gan vīnsarkani un rožaini, gan gaišzili un balti. Pavisam ir izaudzēts vairāk nekā piecdesmit 2akmaņa mežvīteņa šķirņu. Sevišķi plaši piemājas dārzos šis augs sastopams Aizkarpatu Ukrainā. Latvijā bargākās ziemās tas nosalst līdz sniega segai, taču jau nākamajā pavasarī labi ataug un no jūlija līdz septembrim bagātīgi zied. Sēklas šis augs parasti neražo, to pavairo, potējot uz violetā mežvīteņa saknēm.

Zakmaņa mežvītenis ir izaudzēts pagājušā gadsimta sešdesmitajos gados, krustojot violeto mežvīteņi ar puķaino mežvīteņi, kuru 1850. gadā botāniķis R. Fortuns no Japānas pirmo reizi ieveda Eiropā. Pūkaino mežvīteņi (C. lanuginosa Ldl.) mūsu republikā var redzēt "tikai ZA Botāniskajā dārzā Salaspilī. Toties violetais mežvītenis (C. viiicella L.) aug daudzos dārzos un parķos. Kaut arī šīs sugas dzimtene ir Dienvideiropa un Mazāzija, mūsu klimatiskajos apstākjos tā izrādījusies samērā izturīga un apsalst tikai bargākās ziemās. Sasniedz līdz 4 m garumu, ziedi un lapas sīkākas nekā iepriekšējai sugai. Zied no jūlija līdz augustam ziliem vai purpurvioletiem, dažkārt purpursārtiem platiem zvanveidīgiem ziediem, kas novietoti garu (līdz 10 cm) ziedkātiņu galā. Ziedēšanas laikā, no attāluma skatoties, redzami tikai daudzie ziedi, kas it kā karājas gaisā līdzīgi krāsainam mākonītim. Pēc ziedēšanas parasti ienākas plakanas sēklas, kuras jāsēj tūlīt rudenī pēc ievākšanas vai arī visu ziemu jāstratificē un jāsēj pavasarī.

Botāniskajos dārzos un paretam kolekcionāru dārziņos sastopams Tunguzijas mežvītenis (C. tangutica

Korsli.). Savvaļā tas izplatīts Vidusāzijā, Rietumķīnā un Mongolijā, kur aug akmeņainās nogāzēs un oļainos upju sanesumos. Līdz 3 m garā liāna bagātīgi zied no jūlija līdz septembrim ar zeltdzelteniem vai dzeltenzaļ- ganiem, platiem zvanveidīgiem ziediem līdz 3 cm caurmērā. Augsnes prasībās tā ir neizvēlīga, sausumiztu- rīga un ziemcietīga suga, ko ieteicams plašāk audzēt dekoratīvajos apstādījumos. To ir viegli pavairot, jo arī mūsu apstākļos ražo dīgstošas sēklas.

No apmēram 250 mežvīteņu sugām Latvijā paretam audzē bez jau minētajām vēl kādas 12 sugas, galvenokārt botāniskajos dārzos. Vairums no tām bargākās ziemās apsalst pat līdz sakņu kaklam.

Pēc radniecības mežvītertiem ļoti tuva ir atrageņu ģints (Atragene L.), no kuras 8 sugām mūsu republikas dārzos audzē Sibīrijas un Alpu atrageni. Atragenes atšķiras no mežvīteņiem ar ziedu uzbūvi, tiem ir gan vainaglapas, gan kauslapas. Otra atšķirīga pazīme ir tā, ka atragenes zied pavasarī, bet ne vasaras otrajā pusē, kā tas vērojams mežvīteņiem.

Atragenes, tāpat kā mežvīteņi, piestiprinās pie balsta ar vijīgiem lapu kātiņiem. Sibīrijas atragene (A. sibirica L.) paceļas līdz 5 m augstumā, maijā zied baltiem zvan- veida diezgan lieliem (3—6 cm diametrā) ziediem. Sēklas ienākas septembrī. Arī nogatavojušies augļi ir visai dekoratīvi ar savām garajām, sudraboti baltajām lid- pūkām. Sibīrijas atragene mūsu republikā vēl maz izplatīta krāšņa liāna. Tās pavairošanai sēklas var ievākt Skrīveru dendroloģiskajā parkā (Sibīrijas floris- tiskajā apgabalā). Izcils šīs sugas eksemplārs aug pie dzīvojamās ēkas sienas Limbažu rajona Katvaru Stirnās. Sibīrijas atrageni audzē arī botāniskajos dārzos un daži augu kolekcionāri savos dārziņos.

Maijā zied arī Alpu atragene [A. alpina L.) ar zilgan- violetiem ziediem. Sī suga sastopama vēl retāk nekā Sibīrijas atragene, g'alvenokārt tikai botāniskajos dārzos. Krustojot abas sugas, man izdevās iegūt hibrīdus ar gaišziliem un gaiši rožainiem ziediem. Hibrīdiem ziedi nedaudz lielāki, un tie zied ilgāk nekā pamatsu- gas. Hibrīdus, tāpat kā pamatsugas, var pavairot ar sēklām, izsējot rudenī, tūlīt pēc ienākšanās.

Kokveida peonijas

Diez vai atradīsies kāds šīs grāmatas lasītājs, kas nepazīst parastās dārza peonijas. Taču parastās dārza peonijas ir lakstaugi, kam virszemes daļa katru rudeni atmirst un pavasarī ataug no jauna. Turpretī Ķīnas ziemeļrietumu un dienvidaustrumu daļā, mežos un uz kalnu nogāzēm, aug līdz 2,5 m augsti peoniju krūmi ar koksnainiem dzinumiem. Pavisam ir zināmas 3 kokveida peoniju sugas. Tās zied baltiem, rožainiem, sarkaniem un zeltdzelteniem ziediem. Visas šīs trīs sugas audzē ZA Botāniskajā dārzā Salaspilī. Taču zied un ražo dīgstošas sēklas pagaidām tikai viena suga — parastā kokveida peonija (Paeonia arborea Donn) no Ķīnas ziemeļrietumu daļas. Sīs sugas ziedi ir ļoti lieli— līdz 25 cm diametrā. Ir izaudzētas daudzas kokveida peonijas šķirnes ar pildītiem vai daļēji pildītiem ziediem.

Kokveida peonijas pavairo ar sēklām, dalot krūmus un potējot uz saknēm. Sēklām nepieciešama ilgstoša stratifikācija. Ja sēj rudenī pēc sēklu ienākšanās, tad dīgsti parādās tikai aiznākošajā pavasarī. Parasti sāk ziedēt sešu gadu vecumā. Toties lieli krūmi ziedu laikā ir sevišķi krāšņi, jo uz viena krūma ir no 30 līdz 120 ziedu un ziedēšana ilgst divas līdz trīs nedēļas. Ziemā kokveida peonijas jāpiesedz ar skujām un koku lapām, jo bargākās ziemās šie augi apsalst vai pat pavisam aiziet bojā.

Kokveida peonijas, tāpat kā mežvīteņi un atragenes, pieder pie gundegu dzimtas. Sajā dzimtā ietilpst 48 ģintis ar 1400 sugām, kuru lielais vairums ir lakstaugi. Taču, kā redzat, starp tiem ir arī daži kokaugu pārstāvji.

Vai pazīstat pīlādžus?

Patiešām, kurš gan nepazīst parasto pīlādzi, kuru dažkārt sauc par sērmūksli! Sis augs sevišķi izceļas pavasarī un vasaras sākumā (maijā — jūnijā) ar baltām vairogveida ziedkopām un rudeņos ar oranžsarkaniem augļiem. Bieži to redzam mežmalās, krūmu puduros, upju krastos. Atsevišķi šīs sugas koki sasniedz prāvus izmērus: līdz 15 m augstumā un 0,5 m diametrā. Pīlādži izceļas arī ar savām dekoratīvajām lapām, tās ir plūksnoti saliktas no 4—7 pāriem lapiņu. Pīlādžus bieži stāda parkos, dārzos un ceļmalu apstādījumos.

Parastais pīlādzis (Sorbus aucuparia L.) plaši izplatījies savvaļā, aug gandrīz visā Eiropā, kā arī Maz- āzijā un Ziemeļāfrikā. Aiz Urālu kalniem Sibīrijā parasto pīlādzi nomaina nedaudz atšķirīgais Sibīrijas pīlādzis, kas savā izplatībā sasniedz Tālos Austrumus un Mongoliju.

Pīlādžu augļi satur daudz vitamīnu, organiskās skābes un ogļhidrātus, kā arī daudzas citas vielas, no kurām dažas piešķir pīlādža augļiem šķērmi rūgtenu garšu. Tāpēc šīs sugas augļus svaigā veidā parasti nelieto, bet izmanto ievārījumu un dzērienu pagatavošanai, kā arī ārstniecībā. Ir izaudzētas dažas pīlādžu šķirnes, kuru augļus var ēst ari svaigā veidā. Tāda, piemēram, ir Nevežinas lielaugļu šķirņu grupa — 'Kubiskais', 'Dzeltenais', 'Sarkanais', 'Cukura' un 'Lielaugļu', kurus plaši kultivē Padomju Savienības Eiropas daļas centrālajos un austrumu apgabalos. Centrālajā Eiropā kultivē parastā Morāvijas pīlādža varietāti un no šīs varietātes izdalītas šķirnes.

I. Mičurins, krustojot parasto pīlādzi ar tuvi radnie" cisku ģinšu pārstāvjiem, ir izaudzējis vairākas izcilas šķirnes: 'Liķiera' (parastā pīlādža un melnaugļu aronijas krustojums), 'Granāta' (parastā pīlādža un vilkābeles krustojums), 'Deserta' (liķiera pīlādža un vācu mes- piļa krustojums), 'Burka' (sorbaronijas un parastā pīlādža krustojums). Visām šīm šķirnēm augļi lielāki un saldāki nekā savvaļas pīlādžiem, bez izteikta rūgtuma.

Dārzos un parkos audzē parastā pīlādža dažādas dekoratīvas formas — ar nokareniem zariem, piramidālu augumu, šķeltām, kā ari zeltdzeltenām lapām, dzelteniem augļiem un citas. Pīlādža koksne ir cieta un izturīga, to jau kopš sendienām izmanto galdniecībā dažādiem izstrādājumiem. Tautas pasakās stāstīts, ka ar pīlādža mietu varot nosist pašu nelabo.

Pīlādzi var pavairot ar sēklām, kuras jāizsēj jau rudenī vai arī jāstratificē-visu ziemu valgā kūdras un grants maisījumā un jāizsēj pavasari. Šķirnes un dekoratīvās formas pavairo potējot, kā arī ar noliekteņlem un lapotiem spraudeņiem lecektīs.

Kurzemes piekrastes joslā paretam sastopama kāda cita pīlādžu suga ar veselām, apakšpusē pelēkzaļi pūkainam lapām. Tas ir zviedru pīlādzis (S. ititermedia Pers.), kura sēklas putni periodiski ienes no Sāmsalas. Sāmsalā, Gotlandē un Skandināvijas pussalā tas sastopams ne retāk par parasto pīlādzi. Zviedru pīlādzi audzē ielu apstādījumos (piemēram, Jelgavā), dārzos un parkos (Rīgā, Jūrmalā, Dundagā un citur).

Sāmsalā savvaļā aug arī miltainais pīlādzis (5. aria Crantz.). Sai sugai lapas arī nav saliktas, vēl veselākas (mazāk daivainas) un garākas (līdz 10—14 cm) nekā zviedru pīlādzim, ar miltaini baltu pūkojumu lapu apakšpusē. Augļi līdz 1,5 cm diametrā, oranžsarkani vai rožaini, ar saldskābu miltainu mīkstumu. Sī suga savvaļā izplatīta Skandināvijas pussalas dienvidu daļā, Centrālajā Eiropā un Rietumeiropā. Latvijā to audzē botāniskajos dārzos un dažos augu kolekcionāru dārziņos.

Pavisam ir zināmas 84 pīlādžu sugas, no kurām ZA Botāniskā dārza dendrārijā var apskatīt vairāk nekā desmit. LVU Botāniskajā dārzā bez jau pieminētajām sugām zied un ražo augļus Mužo pīlādzis no Ziemeļamerikas, Puhuašanas pīlādzis no Ķīnas, Tjanšanas pīlādzis un sorbaronija — parastā pīlādža un aronijas hibrīds.

Loti tuva pīlādžiem ir aroniju ģints (Aronia Pers.), kuras visas 15 sugas izplatītas savvaļā Ziemeļamerikā. Vienu no šīs ģints sugām — melnaugļu aroniju (A. me- lanocarpa Elliot) plašāk kultivē arī Latvijā. Par aronijas tuvo radniecību pīlādzim liecina ziedu un augļu forma. Tāpēc aroniju bieži vien sauc par melno pīlādzi.

Melnaugļu aroniju pirmo reizi Latvijā sāka audzēt F. Vāgners savā kokaudzētavā netālu no Tukuma pagājušā gadsimta astoņdesmitajos gados. Daļa no šīs kokaudzētavas augu kolekcijām saglabājusies līdz mūsu dienām. Taču pagāja vēl septiņdesmit gadu, līdz melnaugļu aroniju sāka plaši audzēt Latvijā rūpnieciska rakstura dārzos.

Par aroniju kā augļu kultūru pirmais sāka interesēties

I. Mičurins. Jau mūsu gadsimta sakumā viņš veica plašus pētījumus un izmēģinājumus aronijas kultivēšanā un krustošanā. Plaša aronijas ieviešana Padomju Savienības lieldārzos sākās Altajā pēc ievērojamā selekcionāra M. Ļisavenko ierosmes trīsdesmitajos un četrdesmitajos gados. 1949. gadā prof. N. 2učkovs ierīkoja plašus aronijas stādījumus Ļeņingradas apgabalā. Mūsu republikā plašus izmēģinājumus aronijas kā augļu kultūras audzēšanā uzsāka 1950. gadā Mežu pētīšanas stacijā «Kalsnava», kur pašreiz šo vērtīgo sugu audzē daudzu hektāru platībā un apgādā ar stādiem arī citas saimniecības. Aroniju stādījumu kopējā platība Latvijā jau tuvojas tiikstoš hektāriem.

Melnaugļu aronijas augļi ir līdz 2 g smagi, ar saldskābu garšu, bez rugtuma, satur daudz dažādu vitamīnu un citas cilvēka organismam nepieciešamas vielas. No šiem augļiem iegūst augstvērtīgu sulu, ievārījumu, džemu, sīrupu, liķieri, vīnu. Aronijas augļus izmanto arī ārstniecībā, no tiem gatavo medikamentus asinsvadu slimību ārstēšanai. Mūsu republikas apstākļos no viena aronijas krūma parasti ievāc 2,5—3 kg augļu (2—3 tonnas no hektāra), bet rekordražas sasniedz 20—30 kg no krūma. Melnaugļu aronija arī mūsu klimatiskajā zonā ir pilnīgi ziemcietīga, katru gadu bagātīgi zied un ražo augļus. Tā ir ļoti dekoratīva suga ar tumšzaļām spīdīgām, eliptiskām lapām, kas plaukšanas laikā ir bronzassārtas un rudenī kļūst purpursar- kanas. Aroniju pavairo ar sēklām un veģetatīvi — ar atvasēm, sakņu dzinumiem un noliekteņiem.

Aktinīdijas zaļās «konfektes»

«Kaut gan šis jaunais augs, kuru es ieviešu kultūrā, botānikā ir pazīstams jau trīsdesmit gadu,» rakstīja I. Mičurins par aktinīdiju mūsu gadsimta sākumā, «tomēr tiklab Krievijā, kā arī ārzemēs tas līdz šim laikam dārzos netiek audzēts …

Sis ārkārtīgi vērtīgais un mūsu klimatam pilnīgi piemērotais augs solās nākotnē no mūsu dārziem izskaust tiklab vīnogulājus, kā arī ērkšķogulājus, jo dažādo aktinīdiju šķirņu ogu garšas īpašības ir tik labas un dažādas, ka salīdzinājumā ne tikvien ar ērkšķogām, bet pat ar vīnogām uzrāda daudz augstāku kvalitāti, nerunājot nemaz par ievērojamo aromātu, ko vīnogām un jo vairāk ērkšķogām veltīgi meklēt; turklāt ir arī pilnīgi izturīgas šā auga sugas, kas viegli, bez jebkādas aizsardzības pacieš līdz 30° R stipru salu.»

I. Mičurins sīki izpētīja dažādu aktinīdiju sugu īpašības un secināja, ka Krievijas vidusjoslā vispiemērotākā ir parastā aktinīdija (Actinidia kolomikla Maxim.), kas savva|ā izplatīta PSRS Tālajos Austrumos, Ziemeļ- korejā, Mandžūrijā un Japānā. Parastā aktinīdija izceļas ar savu ziemcietību un ļoti garšīgiem, aromātiskiem augļiem, kas atgādina iegarenas zaļas konfektes. Augļiem ir augsta barības vērtība, tie satur ap 10% cukura un ļoti daudz C vitamīna (desmit reizes vairāk nekā citroni).

I. Mičurins atzīmē, ka galvenais šķērslis aktinīdiju plašai kultivēšanai Eiropas dārzos ir bijusi šīs ģints sugu īpašību nezināšana. Ar to arī vienīgi varot izskaidrot, kāpēc Eiropā galvenokārt audzē Dienvidmandžū- rijas dažādziedu aktinīdiju ar sūriem neēdamiem augļiem. Par dažādziedu aktinīdiju sugu sauc tādēļ, ka uz viena auga attīstās abēju dzimumu ziedi. Turpretī parastā aktinīdija ir izteikti divmāju augs — vīrišķie (putekšņlapu) un sievišķie (auglenīcu) ziedi attīstās uz dažādiem augiem. Rietumeiropa un arī Krievijā no sēklām izaudzētie šīs sugas stādi visi izrādījās vīrišķie augi (ar putekšņlapu ziediem) un augļus neražoja. I. Mičurins šo faktu izskaidro ar to, ka kokaudzētavās aktinī- dijas stādiem trūkst ēnas un mitruma, kā arī trūdamas zemsedzes, pie kā aktinīdija pieradusi savā dzimtajā Usūrijas mežā.

Pētot citzemju kokaugu sugu ieaudzēšanas rezultātus Latvijā, pārliecinājos, ka arī mūsu republikā sastopamie lielie parastās aktinīdijas eksemplāri ir ar putekšņlapu ziediem un augļus neražo (Jaungulbenē, Pūrē, Gulbenē, «Vāgnera dārza» dendrārijā un citur). ZA Botāniskajā dārzā Salaspilī izmēģinājām,šo augu audzēt no saņemtām sēklām. Pusi sēklu izsējam saulainā vietā un sēje- ņus kopām, ka jau kokaudzētavās parasts. Otru pusi izsējām trūdainā augsnē ēnainā vietā un divas vasaras laistījām šos sējeņus katru dienu, ja nelija lietus.

Saulainā vietā izauga tikai vīrišķie augi, bet ēnainā un mitrā vietā vairāk nekā puse izrādījās sievišķie augi. Pirmie ziedi dažiem augiem parādījās jau ceturtajā gadā, taču masveida ziedēšana sākās tikai sestajā gadā.

Izmēģinājumi ar aktinīdiju uzskatāmi parāda, ka arī divmājnieku dzimums nav stingri noteikts jau dīglī. Diglī, acīm redzot, ģenētiski ir «ieprogrammēta» tikai nosliece uz viena vai otra dzimuma pusi. Turpmākais auga liktenis ir atkarīgs no augšanas apstākļiem, kuri ievērojamā mērā ietekmē ne tikai augšanas ātrumu un attīstību, bet arī attiecīgā dzimuma veidošanos. I. Mičurins pārliecinoši pierādīja, ka, mainot dzīves apstākļus, var būtiski ietekmēt dažādas sējeņu īpašības, ieskaitot arī dzimumu. Turpmāk padomju zinātnieki D. Sabi- ņins, E. Miņina, H. Mauriņa u. c. noskaidroja, ka augu, dzimumu var mērķtiecīgi izmainīt ar dažādu bioloģiski aktīvu vielu un citu aģentu palīdzību. Šādai iespējai ir liela nozīme praktiskajā augkopībā augstvērtīgu sēklu iegūšanai.

Parastā aktinīdija ir koksnaina liāna, kas savvaļā pa koku stumbriem uzrāpjas līdz 10 m un pat 15 in augstumā. Lapas tai iegareni olveida ar smailu galotni un noapaļotu vai arī sirdsveida pamatni. Vīrišķiem augiem lapas bieži ar iesārtiem gaišiem plankumiem. Sievišķo augu lapām šādi plankumi parādās daudz retāk. Ziedi balti līdz 1,5 cm diametrā, smaržīgi. Augļi iegareni, apmēram 2 cm gari un 1 cni plati, ar tumšām gareniskām svītrām. Zied jūnijā, augļi ienākas un pakāpeniski nobirst septembrī. Vienā auglī apmēram simts sīku sēkliņu, kuras, augļus ēdot, gandrīz nejūt.

ZA Botāniskajā dārzā un dažās citās vietās Latvija aug aslapainā aktinīdija (A. arguta Miq.). Tā ir mazāk ziemcietīga suga nekā parastā aktinīdija, taču dažkārt uzrāda labu ziemcietību, bagātīgi zied un ražo augļus, kā, piemēram, tas vērojams Ikšķilē. Sai sugai ir lielāki ziedi (apmēram 2 cm diametrā) un augļi (līdz 3 cm gari un apmēram tikpat plati) nekā parastajai aktinī- dijai. Sīs sugas liānveidīgie dzinumi arī uzkāpj ievērojami augstāk — līdz 20 un 30 in. Aslapainās aktinī- dijas augļi ir diezgan garšīgi, taču ienākas vēlu (oktobrī).

I. Mičurins no liela daudzuma aktinīdiju sugu sēje- ņiern rūpīgi atlasīja visperspektīvākos, kā arī krustoja parasto un aslapaino aktinīdiju. Daudzu gadu selekcijas darba rezultāta viņš izaudzēja pirmās aktinīdiju dārza šķirnes, tādas kā 'Ražīgā', 'Agrā', 'Vēla', 'Ana- nasa', 'Klāra Cetkina'.

ZA Botāniskajā dārzā aug arī dažādziedu aktinīdija (A. polijgama Maxim.), kurai ir tikai dekoratīva nozīme, jo šīs sugas augļi nav ēdami. Taisnību sakot, ja dažādziedu aktinīdiju audzē kopā ar citām šīs ģints sugām, tā var pasargāt vērtīgās sugas no … kaķiem. Izrādās, ka kaķi ir ļoti kāri uz aktinīdiju un apgrauž pat paresnus dzinumus. Taču dažādziedu aktinīdija kaķiem garšo vislabāk un, kamēr vēl ir šīs sugas dzinumi, kaķi citu aktinīdiju sugu augus neaiztiek.

Aktinīdijas ir ļoti dekoratīvas liānas. Ar tām var apaudzēt sienas, sētas, lapenes, koku stumbrus, terases un balkonus. Labi aug, bagātīgi zied un ražo augļus kā saulainās, tā arī mēreni ēnainās, no vēja aizsargātās vietās. Taču augsnes sausumu nepanes. Tāpēc augsne ap šiem augiem jānoklāj ar trūdošām lapām vai arī ar labi izvēdinātu kūdru. Aktinīdijas var pavairot ar sēklām, izsējot tās rudenī trūdainā augsnē. Pirms pavasara sējas nepieciešams sēklas 30—40 dienas stratificēt. Jaunie dīgsti rūpīgi jāēno no karstajiem saules stariem un jāpiesedz, salam iestājoties. Aktinīdijas var pavairot arī veģetatīvi, atdalot sakņu atvases, kā arī spraužot lecektīs lapotus spraudeņus. Aslapaino aktinīdiju var labi pavairot arī ar koksnainiem spraudeņiem, kurus sagriež rudenī, kad nobirušas lapas, pa ziemu uzglabā valgās smiltīs pagrabā vai slēgtā tranšejā un izstāda dobēs pēc iespējas agrāk pavasarī.

Aktinīdiju stādiem pirmajos trijos gados ir nepieciešama rūpīga kopšana. Taču turpmāk šī izcilā liāna visas kopēja pūles ar uzviju atlīdzinās.

Kādi kastaņi ir ēdami?

Pareizāks gan būtu jautājums: kādas kastaņas ražo ēdamus augļus — kastaņus? Vai tad mazums ir lasīts Viktora Igo, Aleksandra Dimā un citu franču rakstnieku romānos un stāstos par ceptiem kastaņiem, kas garšojot lieliski. Viens otrs, izlasījis šādus aprakstus, būs nogaršojis parastās zirgkastaņas augļus. Bet tie gan svaigā, gan ceptā veidā ir ļoti negaršīgi.

Izrādās, ka īstajai kastaņai (Castanea sativa Mill.), kuras augļus var ēst kā ceptus, tā arī svaigus, gandrīz nav nekā kopēja ar mums tik pazīstamo zirgkastaņu. Gandrīz katrā lielākā mūsu republikas dārzā vai parkā aug parastās zirgkastaņas (Aesculus hippocastanum L.) koki, kuru kuplo vainagu vasaras sākumā grezno līdz 30 cm garas krāšņu ziedu skaras. No apaugļotiem ziediem attīstās lielas dzeloņainas pogaļas. Pogaļai atveroties, 110 tās izkrīt ieapaļa, nedaudz saplacināta spīdīga brūna sēkla, līdz 3—4 cm diametrā. Dažās pogaļās ir 2 un pat 3 sēklas. Atsevišķi koki sasniedz 18— 20 m augstumu un 60—80 cm diametrā (Grobiņā, Cesvainē, Tiņģerē un citur).

Parastā zirgkastaņa savvaļā aug Balkānu pussalā. Latvijā šī suga ievesta no Rietumeiropas ar Krievijas cara Pētera I rīkojumu apmēram pirms 250 gadiem. Toreiz Rīgā uz nolīdzinātajām Pētersalas skanstēm ierīkoja pirmos plašākos apstādījumus (Ķeizardārzu) atbilstoši tā laika dārzu mākslas labākajiem paraugiem. Ķeizardārzā (tag. Viesturdārzs) zirgkastaņas auga labi, bagātīgi ziedēja un ražoja sēklas. Bagātie zemes īpašnieki centās atdarināt Ķeizardārza stādījumus. No pirmo zirgkastaņu sēklām izaudzēja arvien jaunas sējeņu paaudzes. Kaut arī vecie koki ar laiku aizgāja boja, taču viņu pēcteči aug visā Latvijā.

Arī slavenās Kijevas kastaņas ir tēs pašas parastās zirgkastaņas. Taču to plaša ieaudzēšana saistās ar kuriozu notikumu. 1842. gada pavasarī Kijevā gaidīja Krievijas cara Nikolaja I ierašanos. Toreizējais ģenerālgubernators Bibikovs pavēlēja cara sagaidīšanai ierīkot jaunu plašu bulvāri (tagadējais Sevčenko bulvāris) un apstādīt to ar Kijevai vēl neparastām zirgkastaņām. Taču naktī pirms cara ierašanās kareivji pēc paša ģenerālgubernatora pavēles izrāva zirgkastaņas un aizvietoja tās ar papelēm. Ziņnesis iepriekšējā dienā bija atnesis ziņu, ka cars, klausīdamies ziņojumu par veiktajiem pasākumiem viņa sagaidīšanai Kijevā, it kā saviebies tieši tanī brīdī, kad viņam stāstīts par iestādītajām zirgkastaņām. No šī pirmā stādījuma zirgkastaņas saglabajušās tikai Kijevas universitātes alejā. Taču vairums izmesto kociņu neaizgāja bojā. Kijevieši tos pievāca un iestādīja pie savām mājām. Arī tagad Kijevā zirgkastaņas ir ļoti iecienītas: maijā visa pilsēta slīgst kastaņziedos. Pat slavenās Kijevas tortes kārbu rotā zirgkastaņu lapu ornaments.

Bet kāda tad izskatās īstā, ēdamā kastaņa? Lūk, šis jautājums nodarbināja arī mani, kad vairāk nekā pirms divdesmit gadiem sāku apsekot citzemju sugas Latvijā. Bija ziņas, ka īstās kastaņas aug Ventspilī, Popē, Zūras, Gaviezē un dažās citās vietās. Taču pārbaudot izrādījās, ka minētajās vietās aug nevis īstā kastaņa, bet dzeltenā zirgkastaņa (A. oetandra Marsh.) no Ziemeļamerikas. No parastās zirgkastaņas tā atšķiras ar gludām spīdīgam lapam, dzeltenīgiem ziediem un gludiem augļiem. Arī augumā šīs sugas koki ir mazāki, parasti nepārsniedz 12—15 m. Atsevišķos parkos (Svitenē, Diždurbē) atradām arī hibrīdo zirgkastaņu (A. hybrida DC.), kas zied rožainiem ziediem. Tā ir dzeltenās un sārtās zirgkastaņas krustojums. «Sprīdīšu» dārzā aug kailā zirgkastaņa (A. glabra Willd.), kuras dzimtene arī ir Ziemeļamerika. Pavisam ir zināmas 25 šīs ģints sugas, kuras savvaļā izplatītas Ziemeļamerikā, Dienvidaustrumāžijā un viena suga Eiropā.

Divdesmit gadu ilgā īstās kastaņas meklēšana Latvija līdz šim nav devusi rezultātus. Vecos dārzkopju žurnālos atradu ziņas, ka šī suga audzēta pagājušajā gadsimtā Aizviķos, Ligutos, Papē, Durbē un dažās citās vietas. Taču līdz mūsu dienām šie augi nav saglabājušies. Acīm redzot, tie izsaluši bargajās ziemās. Pirmoreiz ēdamo kastaņu ieraudzīju Kijevas universitātes botāniskajā dārzā. Arī šeit tā bargajās ziemās apsalst un pat Kijevas vasarā nepaspēj nobriedināt augļus.

Ēdamā kastaņa pieder pie dižskābaržu dzimtas, kurā ietilpst arī ozoli. Par tuvo radniecību ozolu ģintij liecina ēdamās kastaņas sīkie zaļgandzeltenie ziedi samērā garās irdenās spurdzēs. No sievišķajiem ziediem attīstās brūni ieapaļi, plakani augļi — kastaņi, kas pēc sava izskata atgādina zirgkastaņas sēklas. Kastaņus ietver pūkaini adatains apvalks. Apvalkam atveroties, nogatavojušies kastaņi izbirst. Lapas lancetiskas, līdz 20 cm garas un līdz 8 cm platas, vienkāršas, ar ko būtiski atšķiras no zirgkastaņas staraini saliktajām lapām. Savvaļā ēdamā kastaņa izplatīta PSRS Aizkau- kāza rietumu daļā un Mazāzijas Melnās jūras piekrastē. Arī Vidusjūras piekrastes zonās šī suga ir plaši sasto-, pama, taču zinātnieki uzskata, ka te tā ir pārgājusi savvaļā no dārziem. Ēdamas kastaņas ieaudzēšana Latvijā ir visai interesants nākotnes uzdevums.

Ēdamās un neēdamās vīnogas

Mums visiem tik labi pazīstamās garšīgās vīnogas ir dārza vīnkoka (Vitis vinifera L.) dažādo šķirņu ražojums. Taču bez dārza vīnkoka sugas vīnkoku dzimtā ir vēl ap 600 sugu, kas savvaļā izplatītas mērenās joslas, subtropu un tropu mežos. Visas tās ir koksnainas liānas. No desmit šīs dzimtas ģintīm Latvijā dārzos un parkos audzē triju ģinšu sugas. Visplašāk apstādījumos ir izplatīts pieclapainais mežvīns (Parthenocissus quinquefolia Planch.) no Ziemeļamerikas, tas apvij žogus, Mežaparka un Jūrmalas priežu stumbrus, nosedz ēku sienas un Brāļu kapu mūri. Par pieclapaino šī mež- vīnu suga nosaukta tādēļ, ka tai lapas ir staraini saliktas no 5 lapiņām. Rudenī lapas iegūst sarkanīgu nokrāsu. Ogas nepilnu centimetru diametrā, ienākušās ir zilganmelnas, neēdamas.

Neēdamas ogas ražo arī čemurvīna (Ampelopsis Michx.) sugas, no kurām mūsu republikas botāniskajos dārzos un dažu kolekcionāru dārziņos aug tikai divas — Usūrijas čemurvīns A. brevipedunculata Trautv.) no Tālajiem Austrumiem un šķeltlapainais čemurvīns (A. aconitifolia Bge.) no Ziemeļķīnas. Lapas šīs ģints sugām ir vienkāršas, tāpat kā vīnkoku ģints sugām (nav saliktas).

Vīnogulāju sugas, kas ražo ēdamas ogas, pieder pie vīnkoku (Vitis L.) ģints. No vīnkoku ģints 70 sugām Latvijā audzē četras — dārza vīnkoku, Amūras vīnkoku (Vitis amurensis Rupr.) no Tālajiem Austrumiem, Lab- ruska (V. labrusca L.) un krastmalu vīnkoku (V. ri- paria Michx.) no Ziemeļamerikas. Plašākas vīnogulāju plantācijas ierīkotas Pūres izmēģinājumu stacijā, kā arī Mičurina kolhozā pie Ilūkstes (Dvietē), kur jaunu vīnogulāju šķirņu izaudzēšanai daudzus gadus veltījis.

selekcionārs P. Sukatnieks. Plaši pazīstama ir viņa izveidotā šķirne 'Dvietes zilās', kura izaudzēta no Lab- ruskas vīnkoku sugas. Sī šķirne izceļas ar labu ziemcietību un lielam ogām, taču tās ienākas vēlu rudenī.

Tomēr vislielākais kultūršķirņu daudzums (pāri par pieci tūkstoši šķirņu) ir cēlies no vienas sugas — dārza vīnkoka. Dažādu šķirņu augļi atšķiras gan pēc krāsas un formas, gan pēc garšas un lieluma. Ir šķirnes, kuru augļus patērē galvenokārt svaigā veidā, citas izmanto dažādu vīnu ražošanai, ir arī tā saucamās rozīņu šķirnes, kuru augļos nav sēklu. Vīnkoku plantāciju platība visā pasaulē pārsniedz 10 miljonus hektāru. Plašas vīnkoku plantācijas ir arī Padomju Savienībā — Krimā, Kaukāzā, Vidusāzijā, Dienvidukrainā, Moldāvijā, Aiz- karpatu Ukrainā.

Vīnkoks ir viens no senākajiem kultūraugiem. Tuvajos Austrumos to audzēja jau pirms 7—9 tūkstošiem gadu. Plašas vīnkoku plantācijas bija senajā Asīrijā, Babi- lonā, Urartu valstī (tagadējās Armēnijas teritorijā), Vidusāzijas valstīs — Sogdiānā un Baktriānā, kā arī Grieķijā un Romā. Visās šajās zemēs audzēja kā galda, tā arī vīna vīnogu šķirnes. Senie grieķi un romieši piekopa vīna dieva kultu: Dionisa — Grieķijā un Bakha — Romā. Vīnu un vīnogas min gandrīz katrs sengrieķu mīts un antīkās Romas dzejnieki. Vīnogu ķekari attēloti daudzos tā laika mākslas darbos.

Taču vīnkoks ir piedzīvojis arī nebaltas dienas. Ļoti nikni pret vīnkņpību vērsās muhamedāņu ticība, sevišķi savas pastāvēšanas pirmajā posmā. Vīnkoki tika iznīcināti ne tikai arābu zemēs, bet arī jauniekarotajās teritorijās. Tā līdz ar Sogdiānas pakļaušanu Arābu Kali- fātam VIII gadsimtā šeit agrāk plaši izplatītā vīnko- pība sāka nīkuļot, saglabājās tikai dažas galda vīnogu šķirnes.

Dienvidu apgabalos izaudzētās dārza vīnkoka šķirnes Padomju Savienības vidusjoslā un ari Latvijā nav pietiekami ziemcietīgas. Bargākās ziemās tās ar nedaudz izņēmumiem izsalst pat zem pieseguma. Kā ziemcietīgā- kās šķirnes sevi parādījušas 'Zīda ķekars', 'Triumfs' un dažas citas.

Vīnogulāju ziemcietības paaugstināšanai daudz uzmanības veltījis I. Mičurins. Jaunu sala izturīgāku šķirņu izaudzēšanai viņš krustoja gleznās Vakareiropas un Kaukāza šķirnes ar tādām ziemcietīgām sugām kā Amūras un krastmalu vīnkoki un veica Joti stingru sējeņu atlasi. Vairākas I. Mičurina izaudzētās šķirnes ('Bujtur', 'Malengra sēklaudzis', 'Ziemeļu melnās') labi aug, ziemo un ražo arī mūsu republikā.

Taču vīnogulāju plašākai ieviešanai Latvijā ir nepieciešams vēl izvērsts selekcijas darbs.

Aprikozes un persiki

Kā persiku, tā aprikožu sugas savvaļā galvenokārt aug subtropu zemēs Āzijā. Pirmajā ģintī ir 4 un otrajā 8 sugas, taču kultivējamās šķirnes savā pamatmasā cēlušās no vienas persiku (Persica vulgaris Mill.) un aprikožu (Armeniaca vulgaris Lam.) sugas. Savvaļas sugām augļi ar garšas īpašībām neizceļas. Vairāku tūkstošu gadu gaitā cilvēki no paaudzes paaudzē atlasīja īpatņus ar garšīgākiem un lielākiem augļiem, izsēja to sēklas arvien jaunā teritorijā. Tādējādi lēnām ritēja tautas neapzināts selekcijas darbs un pakāpeniski uzlabojās augļu kvalitāte, paaugstinājās augu ziemcietība.

Vēl pirms Lielā Tēvijas kara bija izplatīts uzskats, ka persikus un aprikozes Latvijā var audzēt tikai siltumnīcā. Patiešām, ja šie augi aklimatizētos tādā pašā tempā kā līdz mūsu gadsimta sākumam, līdz to audzēšanai Latvijā būtu jāgaida vismaz tūkstoš gadu. Taču selekcionāri, bruņoti ar modernās zinātnes atziņām un prasmi, spēj ievērojami paātrināt dzīvās dabas attīstības tempus.

Latvijas klimatiskajiem apstākļiem piemērotu aprikožu šķirņu izaudzēšanu uzņēmās pieredzējušais selekcionārs Pēteris Upītis. Apceļodams Kaukāzu un Vidusāziju, viņš vāca sēklas no tādiem aprikožu kociņiem, kas aug visaugstāk kalnos. Jo augstāk kalnos, jo bargākas un garākas ziemas, augi saņem mazāk siltuma arī vasarā. Seit notikusi jau ilgstoša augu selekcija sala izturībai un pieticīgām siltuma prasībām vasarā. Protams, ziemai un vasarai dienvidu kalnos arī ir zināmas īpatnības, ar kurām tās atšķiras no ziemas un vasaras Latvijā. Selekcionārs rēķinājās ar šo apstākli.

Bagātīgi ražo P. Upiša izaudzētās aprikozes «Lauciņu» kokaudzētavā pie Dobeles (P. Upiša foto).

Tāpēc viņš savāca sēklas lielā daudzumā, lai no tūkstošiem augu varētu atlasīt tikai dažus, kas mūsu apstākļos izrādīsies vispiemērotākie. Pārējos izcirta malkai.

Visizturīgākos aprikožu kociņus selekcionārs pārap- puteksnēja gan ar vietējiem, gan ar atsūtītajiem ziedpu- tekšņiem un no iegūtajām sēklām izaudzēja nākamo paaudzi. Atkal un atkal viņš ziemā kurināja krāsni ar izbrāķēto aprikožu kociņu malku. Taču selekcionāra ilggadīgās pūles nebija veltīgas, «Lauciņu» aug|u koku izmēģinājumu kokaudzētavā pie Dobeles veidojās aprikožu birzs, pirmā Baltijas republikās.

Pētera Upīša selekcionētās aprikozes tagad jau diezgan plaši audzē vairumā Latvijas rajonu — gan individuālajos, gan kolektīvo saimniecību dārzos. Skaisti ir aprikožu stādījumi aprīļa beigās un maija sākumā, kad vēl kailos zarus klāj gaiši rožainu ziedu kupenas. Skaistas aprikozes ir arī vasaras beigās un rudens sākumā, kad to zarus blīvi klāj zeltdzeltenie augli.

Pusgadsimta no sava ražena mūža persiku selekcijai veltījis P. Stučkas Latvijas Valsts universitātes Botāniskā dārza zinātniskais līdzstrādnieks Viktors Vārna. Ļoti plaša ir bijusi izejmateriāla ģeogrāfija: Itālija, Krima, Vidusāzija un citas zemes. Selekcionārs neatlaidīgi uzkrāja un kombinēja veiksmes kripatiņas. Zināšanas, prasme un neatlaidība uzvarēja. Tika izveidota tāda .persiku forma, kas labi auga brīvā dabā un pārcieta ziemas salu līdz —30° C. Pirmajai formai sekoja nākamās ar dažāda lieluma un garšas augļiem. Vairāki augi ražoja izcili garšīgus, sulīgus sārtvaidžus augļus. Atsevišķs auglis svēra 50—70, pat 100 un vairāk gramu.

Taču ar to selekcionāra darbs nebeidzās. Vajadzēja atrast piemērotus potcelmus jaunizveidoto persiku šķirņu pavairošanai. V. Vārna izmēģināja šim nolūkam dažādas plūmju un tām radniecīgu ģinšu sugas. Pie dažu sugu potcelmiem slikti pieauga persiku potzari, citas izraisīja uzpotētā persika agru plaukšanu vai arī aizkavēja dzinumu nobriešanu rudenī. Līdz šim atrastos labakos potcelmus selekcionārs uzskata tikai par apmierinošiem un turpina meklējumus.

Kādas kļavas lapas ir Kanādas karogā

Televīzijas pārraidēs par starptautiskajām hokeja spēlēm viegli pazīt Kanādas hokejistus. Katra šīs zemes pārstāvja sporta tērpu grezno kļavas lapa. Tāda pati lapa attēlota Kanādas valsts karogā. Pēc savas formas ta atgādina mums labi pazīstamās kļavas lapu. Parastā kļava (Acer platanoides L.) savvaļā aug gandrīz visā Eiropā, arī Latvijā. Tas ir krāšņs koks, kura kuplā lapotne paceļas 20 m un pat 30 m augstumā. Sī koka cieto, spīdīgi gaišo koksni izmanto dažādiem galdniecības izstrādājumiem, no tās izgatavo mūzikas instrumentus un sporta rīkus. Maijā, lapām plaukstot, koka zarus b.if^ātīrrī klāj dzcltenzaļgani ziedi vairogveida ziedkopās. Ziedos san bites: samērā īslaicīgās ziedēšanas laikā no viena koka tās ievāc līdz 10 kg medus.

Taču Amerikas mežos parastā kļava nav sastopama. Tur aug daudzas citas kļavu sugas (pavisam kļavu ģintī ir ap 150 sugu). Viena no tām ir cukura kļava (v4. saccharum Marsh.), kas kļuvusi par Kanādas nacionālo koku. Sī suga atšķiras no mūsu parastās kļavas ar vēl saldāku sulu. Cukura daudzums cukura kļavas sulā sasniedz pat 20 procentus. Ik gadus Kanādā un ASV iegūst ap 4000 tonnu augstvērtīga kļavas cukura.

Cukura kļava mūsu republikas parkos un dārzos sastopama visai reti. Sīs sugas 7 koki aug Skrīveru den- droloģiskajā parkā. Atsevišķi eksemplāri sastopami dendrārijā «Vāgnera dārzs», Jūrmalā un dažās citās vietās. Latvijas klimatiskajos apstākļos cukura kļava jūtas labi, zied un ražo sēklas. Sīs vērtīgās sugas plašāka ieaudzēšana ir nākotnes uzdevums.

Mūsu republikas apstādījumos un botāniskajos dārzos aug un ražo sēklas 12 citzemju kļavu sugas. Tās ievērojami atšķiras pēc ziedēšanas laika, lapu un augļu formas. Jau aprīlī Rīgas parkos zied Ziemeļamerikas sudrabkļavas (A. saccharinum L.) koki, sēklas tiem ienākas un nobirst jūnija beigās. Nobirušās sēklas ātri sadīgst, un līdz rudenim izaug jau prāvi sējeņi. Sīs sugas kokus var pazīt pēc dziļi šķeltajām lapām ar sudrabotu apakšpusi. Apmēram reizē ar sudrabkļavu zied un nobirdina ienākušās sēklas kāda cita Ziemeļamerikas suga — sarkanā kļava (A. rubrum L.). Savu nosaukumu tā ieguvusi sarkano ziedu dēļ. Arī lapas rudenī tai kļūst karmīnsarkanas.

Visai plaši apstādījumos ir izplatīta ošlapu kļava (A. negundo L.), vēl viena Ziemeļamerikas suga ar saliktām (kā osim) lapām. Pirmie šīs sugas ieaudzēšanas pasākumi Austrumeiropā (arī Latvijā) turpinājās gandrīz simt gadu, bet vēlamos rezultātus nedeva. No seklām, ko ieveda no Kalifornijas, pirmajā vasarā izauga samērā gari sējeņi, līdz rudenim tie nenobrieda un apsala jau pirmajās rudens salnās. Ievērojamais augu aklimatizācijas speciālists A. Vojeikovs mūsu gadsimta sākumā rakstīja, ka ieaudzēt Krievijā ošlapu kļavu ir katra kokaugu introduktora sapnis. Bet pagāja vēl trīsdesmit gadi, un ošlapu kļava gandrīz visā Austrumeiropā auga lieliski un pat izplatījās pati ar pašizsēju. Kāds cēlonis šādam pēkšņam introdukcijas panākumam? Ošlapu kļavas dabiskās izplatības areāla ziemeļu daļā bija atrasta tāda šīs sugas ekoloģiskā rase, kas pēc savām augtenes apstākļu prasībām atbilst Austrumeiropai.

No citām sugām ļoti atšķirīgas lapas ir Tatārijas (/4. taiaricum L.) un Ginnala (A. ginnala Maxim.) kļavai. Pirmās sugas dzimtene ir Eiropas dienvidaustrumu un dienvidu daļā, bet otrās — Austrumāzijā. Taču abas šīs sugas Latvijas apstākļos jūtas lieliski. Tie ir augsti krūmi, dažkārt nelieli koki ar samērā sīkām lapām, vairāk vai mazāk trīsdaivainām. Zied jūnijā pēc lapu sa- plaukšanas.

No Rietumeiropas un Viduseiropas sugām mūsu republikas apstādījumos audzē vēl kalnu kļavu (A. pseu- doplatanus L.) un lauku kļavu (A. campestre L.). Abas šīs sugas austrumu rajonos bargās ziemās stipri vien apsalst. Izturīgāka izrādījusies kalnu kļavas forma ar purpursarkanu lapas apakšpusi.

ZA Botāniskaja dārzā Salaspilī ir savākta plaša kļavu sugu un dekoratīvo formu kolekcija. Tajā bagātīgi pārstāvētas daudzas Ziemeļamerikas un Tālo Austrumu sugas: gludā, vārpainā, krāšņā, pseidozībolda u. c. kļavas. Šādām plašām vienas ģints sugu kolekcijām ir liela zinātniska un tautsaimnieciska nozīme. Audzējot Ziemeļu puslodes dažādās vietās izplatītās sugas vienkopas, zinātnieki iegūst vērtīgus salīdzinošus datus kokaugu bioloģijā, noskaidro tās sugas, kuras ir vispiemērotākās vietējiem augtenes apstākļiem, kā arī selekci jas un sēklkopības darbam.

Efejas un rododendri zaļo viennier

Dažās vietās Kurzemes piekrastē Rucavas apkārtnē, Dundagas Zilajos kalnos) ēnainos egļu un lapu koku jauktajos mežos aug mūžzaļa liāna — efeja ('Hedera helix L..). Efeja izceļas ar savām ādainajām, virspusē tumšzaļajām lapām. Veģetatīviem dzinumiem ir trīs- daivainas un piecdaivainas lapas. Pavisam citādas lapas ir ziedošiem dzinumiem, tur tām ir rombiski ovāla

forma. Ziedi samērā sīki, zaļgani. Zied rudenī. Augļi apaļi (līdz 1 em diametrā), zilgani melni, ienākas nā- kamajā pavasarī pēc ziedēšanas. Latvijā efeja zied ļoti reti, augļu veidošanās nav novērota.

Kā rāda paleobotāniskie pētījumi, efeja Latvijas teritorijā ir bijusi plaši izplatīta t. s. atlantiskajā laikā (apmēram pirms 4—6 tūkstošiem gadu). Atlantiskajā laika klimats bija siltāks (vidēji par 2—2,5°) un ievērojami bagataks nokrišņiem nekā tagad. Atlantisko klimata fāzi nomainīja subboreālā fāze ar vēsāku un sausāku klimatu. Iestājoties šim vairāk kontinentālajam klimatam, siltumu un mitrumu mīlošu augu (tādu kā efeja) izplatība strauji sašaurinājas. Nākamajā subat- lantiskajā fāzē, kas sākās pirms diviem tūkstošiem gadu un turpinās līdz mūsu dienām, vasaras kļuva vēl vēsākas, bet toties mitrākas, ziemas siltākas. Līdz ar to klimats sāka zaudēt savu kontinentālo raksturu. Efeju iznīkšana apstājās, taču to normālai attīstībai vasaras vēl ir par īsām un vēsām. Latvijā efeja vairojas tikai veģetatīvi: saskaroties ar mitru augsni, dzinumi ap- sakņojas.

Normāli eleja attīstās siltāka klimata apstākļos Rietumeiropā, kur tā savvaļā izplatīta līdz Vidusjūrai, sastopama ari Mazāzijā. Padomju Savienībā efeja normāli zied un ražo sēklas Aizkarpatu Ukrainā, Moldā- vijā, Krima un Kaukāzā. Ar tvērējsaknīšu palīdzību tās dzinumi pieķeras koku mizai un uzkāpj līdz 20 m augstumā. Mūsu republikā efejas dzinumi nepaceļas augstāk par 4 metriem.

Efeju audzē dārzos kā dekoratīvu augu kopš sirmas senatnes. Grieķijā Dionisa svētkos un Romā Baklia svētkos efeju vainagus lika galvā dzejniekiem un dziedātājiem. Lielajās Dionisijās dziedātāji, tērpušies kaz- ādās ar efeju vainagu galvā un efeju stīgām pār plecu, dziedāja himnas — ditirambus. Dziesmu uzsāka kora priekšdziedātājs — korifejs, un koris tam atbildēja. No šiem ditirambiem izveidojās sengrieķu traģēdija («traģēdija» sengrieķu valodā nozīmē «āža dziesma»). Lauku Dionisijās dziedaja zobgalīgas dziesmas, kuras uzsāka kora korifejs. No šīm zobgalīgajām dziesmām izveidojās komēdija. Tātad var teikt, ka teātra mākslas šūpulis bija greznots ar efejām …

Ari mūsu dienās efeja ir iecienīts krāšņumaugs. PSRS dienvidrietumu daļā, VDR un VFR, Francijā un Anglijā ar efeju apaudzē mūra sienas un žogus, kā ari kapu kopiņas. Kapu apaudzēšanai efeju samērā plaši izmanto ari mūsu republikas rietumdaļā — Liepājas, Priekules un Talsu kapsētās, kur tā ļoti blīvi noklāj augsnes virsmu. Efeja ir ļoti ēncietīga un labi aug arī telpā kā podu kultūra.

Grīņu rezervāts, kas atrodas uz ziemeļaustrumiem no Liepājas, ir vienīgā vieta Padomju Savienībā, kur savvaļā aug sārtene (Erica teiralix L.). Veģetatīvā stāvoklī sārtenes atgādina parastos viršus, jo arī pieder pie viršaugu dzimtas (Ericaceae DC.). No viršiem sārtenes krasi atšķiras ziedēšanas laikā, kas sākas jūlijā un turpinās līdz vēlam rudenim. Sārteņu ziedi ir gandrīz trīsreiz lielāki nekā viršiem, urnveidīgi, rožaini sārti, pa 2—4 sakārtoti čemuros, pagarinātu dzinumu galos. Rūpīgāk salīdzinot viršu un sārteņu neziedošos dzinumus, var saskatīt ari starp tiem zināmas atšķirības. Viršu sīkās lapas ir plēkšņveidīgas un izvietojušās uz dzinuma gareniski četrās rindās. Turpretim sārteņu lapas ir divreiz garākas, skujveidīgas, izvietojušās uz dzinuma mieturos pa četri. Sārtene ar likumu ir ņemta valsts aizsardzībā. Ērikas ģintī ir vairāk nekā'500 sugu. Vairums no tām aug Dienvidāfrikā (Kapzemē). Dažas no šīm dienvidu sugām pie mums audzē telpās kā bagātīgi ziedošu podu kultūru.

Taču viskrāšņākie viršaugu dzimtas ziedētāji ir rododendri. Ir pazīstamas ap tūkstoš rododendru (Rhodo- dendroti L.) ģints sugu, kuras savvaļā izplatītas galvenokārt Āzijas dienvidaustrumu kalnos un Hirna- lajos, atsevišķas sugas sastopamas visā Āzijā — no meža tundras līdz Malajas arhipelāga salām, kā arī Jaungvinejā un Austrālijas ziemeļu daļā. Dažas sugas aug arī Ziemeļamerikas un Eiropas kalnos. No pārējiem viršaugiein lielais vairums rododendru sugu atšķiras ar ievērojami lielākām lapām (līdz 20 un pat 38 cm garām un līdz 13 cm platām) un ziediem (līdz 16 cm diametrā, piemēram, Grifita rododendram). Ziedi parasti smaržīgi, visdažādākās krāsās — balti, rožaini, sarkani, violeti, dzelteni. Dažādu sugu ziedēšanas laiks turpinās no aprīļa līdz augustam.

Vairums rododendru sugu ir mūžzaļas. Atceros, pirmajos pēckara gados man kāda tukumniece pastāstīja, ka Vecmoku kapsētā jau daudzus gadus augot prāvs gumijkoks. Apskatot šo «gumijkoku», pārliecinājos, ka tas ir ap simts gadus vecs Katavbas rododendrs R. catawbiense Michx.) no Ziemeļamerikas. So sugu visbiežāk audzē mūsu republikas apstādījumos, jo tā izrādījusies ziemcietīgāka par citām mūžzaļām rododendru sugām. Rīgas un Jūrmalas dārzos un parkos Katavbas rododendru krūmi ar savām sulīgi zaļajām lielajām lapām ir krāšņi cauru gadu. Taču sevišķi skaisti tie ir jūnijā, kad pārklājas ar daudziem lieliem (līdz 6 cm diametrā) rožaini purpurvioletiem ziediem. Vēl vairāk ziedu skaistums izceļas masveida stādījumā, kādu ir ierīkojis dārznieks J. Andersons Jaundubultos retā priežu audzē; Rododendru ziedu laikā uz turieni dodas daudzi ekskursanti pajūsmot par pasakaino krāšņumu.

Plašs darbs rododendru jaunu sugu introdukcijā un selekcijā tiek veikts P. Stučkas Latvijas Valsts universitātes Botāniskajā dārzā zinātnieka R.' Kondratoviča vadībā. Seit izmēģinātas vairāk nekā simts dažādas rododendru sugas. Veicot plašu dažādu sugu krustošanas un rūpīgas izlases darbu, ir izaudzētas daudzas izcilas rododendru jaunšķirnes. Par panākumiem šajā darbā R. Kondratoviču apbalvoja ar PSRS Tautsaimniecības sasniegumu izstādes zelta medaļu. .

No citas dzimtas (Buxaceae Dum.) mūžzaļajiem kokaugiem paretam dekoratīvajos apstādījumos sastopams mūžzaļais buksis (Buxus sempervirens L.), kuru sauc arī par samšitu. Savā dzimtenē Dienvideiropā, Kaukāzā un Ziemeļāfrikā tas sasniedz 10 m augstumu un aug kokveidīgi, bet Latvijas klimatiskajos apstākļos nepārsniedz 1 m, parasti līdz 50 cm. Mūsu republikas rietumu daļā jūtas samērā labi, zied un ražo sēklas, turpretim austrumu daļā bargākās ziemās stipri apsalst vai arī pavisam izsalst.

Buksis aug ļoti lēni, šī auga koksne ir tik cieta un smaga, ka grimst ūdenī. Bukšu koksni kopš seniem laikiem izmanto dažādu saimniecības un mākslas priekšmetu izgatavošanai. Sengrieķu dzejnieks Homērs «Iliā- das» pēdējā dziesmā vēstī par to, ka pēdējais Trojas

valdnieks Priāms, dodamies pie ienaidniekiem, lai izpirktu sava dēla Hektora līķi, liek divričos jūgt mūļus, kuriem kalpi uzliek gludenu bukša koka jūgu.

Lēnaudzīgie bukši labi panes apcirpšanu un ilgi saglabā vainaga formu, ko izveidojis dārznieks. Jau senās Romas dārzos bukšus apcirpa gan dažādu figūru, gan dzīvnieku veidā. Ar šādu augu mākslīgu formu veidošanu nodarbojās speciāli dārzu meistari — topiāriji. No šejienes cēlies arī augu mākslīgu formu veidošanas nosaukums — topiārā māksla. Ari mūsu dienās augu formu mākslīga veidošana ir diezgan izplatīta (Baboli dārzs un Villa Albāni Itālijā, Balkaresas un Brokenlier- stas parki Anglijā, Sanstisī dārzs Potsdamā, Malabaras- Hilsas gaisa dārzs Bombejā, Adleras, Soču, Ļvovas, Kamcņecpodoļskas u. c. pilsētu dārzi un parki Padomju Savienībā).

Netālu no Sočiem apmēram 300 ha platībā ir iekārtots rezervāts — Mostas īvju un bukšu birzs. Seit bukši sasniedz 500 gadus, bet īves pat 2000 gadu lielu vecumu. Caur blīvo lapotņu segumu nevar izlauzties saules stari, pat dienā tur valda mitra puskrēsla un klusums, jo abas šīs sugas ir ļoti izturīgas pret kaitēkļiem un putniem nav šeit ko darīt. No bukšu zariem kā fantastisku zvēru krēpes nokarājas sūnas un ķērpji.

Noslēdzot pārrunas par kokaugiem, kas zaļo vienmēr, nevar nepakavēties vēl pie ļoti interesanta pusparazi- tāra krūma, kas Liepājas un Daugavpils rajonos aug uz liepām, kļavām, pīlādžiem un dažām citām koku sugām. Tie ir baltie āmuļi (Viscum album L.), kuri arī ir aizsargājamie augi. Mūžzaļos āmuļu krūmus vislabāk saskatīt vēlu rudenī un ziemā, kad koks — saim- niekaugs jau nometis lapas. Dažkārt āmuļu krūmi ir līdz 60 cm augsti un divtik plati. Āmuļi zied agri pavasarī (aprīlī) sīkiem zaļgandzelteniem ziediem, no kuriem līdz ziemai attīstās baltas vai iedzeltenas ogas ar gļotainu līmveida mīkstumu. Ogas apēd putni, taču nesagremojamās sēklas kopā ar ogas līmveida masu nonāk putnu ekskrementos, pielīp pie koku zariem un pavasarī sadīgst. Dīgsts ar savām tvērējsaknēm vispirms iespiežas saimniekauga zaru mizā un kambijā, bet ar laiku arī koksnē. No saimniekauga āmulis saņem ūdeni un daļēji arī barības vielas. Daļu vajadzīgo asi- milātu āmulis ražo pats, jo tam ir zaļas lapas. Amuļu dzimtā ar ap M00 šādu pusparazitāru sugu, kuras galvenokārt aug tropos.

Latvijā aug ari magnolijas

Liela ir krāšņumaugu dažādība Krimas un Kaukāza dārzos. Šī spilgto ziedu un eksotisko lapu formu daudzveidība nogurdina uztveri, un apmeklētājam sāk likties, ka nekas vairs viņu nepārsteigs. Un te pēkšņi — ziedoša magnolija. Uz tumšzaļu spīdīgu lapu fona krasi izceļas lieli (līdz 22 cm diametrā) pienbalti ziedi. Jau pa gabalu jūtama spēcīga smarža. Tā ir mūžzaļā liel- ziedu magnolija (Magnolia grandiflora L.).

Magnoliju ģintī ir 70 sugas, no kurām 20 aug Ziemeļamerikas dienvidaustrumu daļā un Vidusamerikā, pārējās — Dienvidaustrumāzijā, no kurām tikai divu sugu izplatība sniedzas līdz mēreni siltajai joslai Ziemeļja- pānā un Kuriļu salu arhipelāga dienvidu daļā. Pirms kādiem 50—100 miljoniem gadu (terciārajā un krīta periodā) magnolijas auga ari Ziemeļeiropā, Kanādā, Sibīrijā un pat Grenlandē.

Magnoliju augu dzimtā (Magnoliaceae J. St.-Hill.) ietilpst vēl 11 citas ģintis. Šīs dzimtas augi ir vissenāko ziedaugu pārstāvji. Par magnoliju augu cienījamo filo- ģenētisko (evolucionāro) vecumu liecina daudzas to attīstības primitīvisma pazīmes: divdzimuma aktinomorfi (simetriski) ziedi un to novietojums pa vienam dzinumu galos, spirālisks zieda sastāvdaļu izvietojums, lielas sēklas ar mazu dīglīti, arī koksnes uzbūve primitīvāka nekā citiem ziedaugiem. Vairākās ģintīs zieda dīgļlapu malas tikai daļēji saaugušas, kas liecina par tādiem magnoliju netālajiem senčiem, kurus nevar pilnā mērā uzskatīt par segsēkļiem (pie segsēkļu nodalījuma pieder visi ziedaugi). Visu šo magnoliju augu īpatnējo īpašību pētīšana palīdz zinātniekiem noskaidrot augu valsts evolūcijas ceļus un virzienus, pareizāk sistematizēt un klasificēt augus.

Dažus no šiem interesantajiem krāšņajiem augiem var apskatīt arī Rīgā. Kronvalda parkā, netālu no RPI Ķīmijas fakultātes ēkas, kopš 1938. gada aug t. s. «gurķu» magnolija (Af. acuminata L.) no Ziemeļamerikas.

Stalta magnolija aug Kronvalda parkā Rīgā (B. Sables foto).

Koks sasniedzis augstumā jau t2 m un neapsalst pat bargākās ziemās. Zied pēc salapošanas jūnija otrajā un trešajā dekādē. Ziedi līdz 10 cm diametrā, zaļgan- dzeltēni. Rudenī zaros redzami brūni gurķveidīgi augļi, kuru forma ierosinājusi sugas nosaukumu.

Sīs ģints otras sugas pārstāve aug kopš 1936. gada LVU Botāniskajā dārzā. Tā ir Sulanža magnolija (AI. soulangiana Soul.-Bod.), kura zied pirms salapošanas maija sākuma ar palieliem (līdz 15 cm diametrā) baltiem, ārpusē vairāk vai mazāk purpursārtiem smaržīgiem ziediem. Sīs magnolijas nosaukumā iemūžināts Napoleona armijas virsnieka, franču dārznieka Sulanža- Bodēna vārds, kurš 1826. gadā demonstrēja šo hibrīdu, ko ieguvis, krustojot kailo magnoliju ar lilijziedu magnoliju. Pateicoties krāšņajiem ziediem un bagātīgajai ziedēšanai, Sulanža magnolija ātri izplatījās Rietumeiropā. Sulanža magnoliju samērā plaši audzē Ukrainā un Krimā. LVU Botāniskajā dārzā bargākās ziemās tā apsalst un tāpēc aug krūmveidīgi.

No 1956. līdz 1960. gadam LVU Botāniskā dārza zinātniskā līdzstrādniece T. Caupale veica plašus pētījumus par magnoliju audzēšanas iespējām Latvijā. Pavisam izmēģināja audzēt 26 dažādas magnolijas. Kaut arī vairums sējeņu izsala jau pirmajā ziemā, tomēr lielais darbs ir devis iepriecinošus rezultātus.

Pirmā no jaunintroducētajām sugām 1966. gadā uzziedēja Vilsona magnolija (M. wilsonii Rehd.) no Rie- tumķīnas. Sī suga zied jūnijā pēc lapu saplaukšanas; ziedi balti, smaržīgi, līdz 10 cm diametrā. Divus gadus vēlāk sāka ziedēt Japānas magnolija (M. kobus DC.). Sai sugai ziedi zvanveida, balti iekšpusē un sārti ārpusē, ziedēšana sākas maijā pirms salapošanas. Beidzot, 1970. gadā, sāka ziedēt «lietussarga» magnolija (Af. tri- petala L.) no Ziemeļamerikas austrumiem. Sī suga zied krēmbaltiem palieliem (līdz 15 cm diametrā) ziediem pēc salapošanas — jūnija beigās un jūlija sākumā.

Magnoliju audzēšana no sēklām ir diezgan sarežģīta, jo sējeņiem nepieciešama prasmīga un rūpīga kopšana. Samērā grūti padodas arī magnoliju veģetatīvā pavairošana. Taču pirmie iepriecinošie panākumi šo izcilo augu ieviešanā rada pārliecību, ka nākotnē tos daudz plašāk audzēs Latvijas dārzos un parkos.

V nodala

KĀDI TIKAI NAV TIE KOKI!

Ragukoki, etiķkoki, tulpjkoki…

Droši vien lasītāji jau būs ievērojuši, ka daudzus citzemju kokaugu nosaukumus latviešu valodā veido salikteņi, kuru otrā daļa ir «koks». Tādi salikti nosaukumi ir «tulpjkoks», «ctiķkoks», «parūk- koks», «korķkoks», «riekstkoks», «ragukoks», «zīdkoks», «velnkoks», «dievkoks» (nejaukt ar «dievkociņu»), «dzel- tenkoks» u. c.

Parastais tulpjkoks ir magnoliju dzimtas pārstāvis, savvaļā aug ASV austrumu daļā, kur sasniedz 50— 60 m augstumu. Savu nosaukumu šis koks dabūjis no ziediem, kuri atgādina zaļganīgi iedzeltenas tulpes. Auglis sastāv no iegarenas ziedpamatnes, uz kuras blīvi novietojušās garspārnainas sēklas, un, pavirši apskatot, atgādina čiekuru. Arī lapas šim augam ir visai neparastas, tās atgādina liru. Tāpēc latīņu valodā šo augu sauc — Liriodendron tulipifera L. (tulkojumā: «tulpju liraskoks»). Tulpjkoki kādreiz auguši arī Rīgā un Vecbebros, taču bargajās sala ziemas izsaluši. Mums tuvākā vieta, kur labi aug un zied šīs sugas koki, ir Ve- ļionas parks netālu no Ķauņas. Veļionā savāktās sēklas izsēja ZA Botāniskajā dārzā Salaspilī. Tomēr vairums sējeņu, kas izauga no šīm sēklām, izrādījās nepietiekami ziemcietīgi. Daudz samērā lielu (18—25 m augstu) tulpjkoku aug Aizkarpatu Ukrainas parkos. Sie koki ir dekoratīvi visu vasaru. Otra tulpjkoku suga savvaļā aug Ķīnā un mūsu republikā vēl nav izmēģināta.

Etiķkoks (Rlius tijphina L.) savu nosaukumu dabūjis no dedzinoši rūgtās indīgās sulas. Sula ir gaišdzeltenā krāsā, sacietējot kļūst melna. Dažu ctiķkoku sugu sulu izmanto lakas iegūšanai. Parastais etiķkoks ieviests

Latvijas parkos un dārzos no Ziemeļamerikas. Savā dzimtenē šīs sugas koki sasniedz 12 m augstumu, taču mūsu dabas apstākļos parasti aug krūmveidīgi, nepārsniedzot 5—7 m. Starp pārējām sugām parastais etiķ- koks izceļas ar garām (līdz 45 cm) lapām, kas saliktas no 9—27 lancetiskām lapiņām, un spilgti sarkaniem piramidāliem augļu sastatiem. Jaunie dzinumi, lapu un ziedkopu kāti blīvi segti ar sarkanīgi brūniem matiņiem. Zied jūnija beigās, jūlijā ar dzeltenīgiem ziediem, augļi ienākas augusta beigās, septembrī. Samērā lieli etiķkoka eksemplāri aug Rīgā Mežaparkā, Jūrmalā, Bauskā, Jaunjelgavā, Cērē, botāniskajos dārzos un citur. Bargās ziemās apsalst, bet jau nākamajā vasarā labi ataug, bagātīgi dzen sakņu atvases. No pārējām 150 etiķkoku ģints sugām ZA Botāniskajā dārzā audzē arī indīgo etiķkoku (R. toxicodendron L.) — ložņājošu krūmu ar trīsdaļīgām lapām. Saulainā dienā pieskaršanās šīm lapām ir ļoti bīstama, jo izraisa ādas apdegumus.

Vairums anakardiju dzimtas (Anacardiaceae Ldl.) sugu, pie kuras pieder arī etiķkoki, izplatītas tropu un subtropu joslā. Latvijā brīvā dabā audzē vēl tikai vienu šīs dzimtas pārstāvi — parasto parūkkoku (Cotinus COggiļgria Scop.). Parūkkoks Latvijā aug krūmveidīgi, kaut gan savā dzimtenē Dienvideiropā, Mazāzijā un Ķīnā tas pazīstams kā koks, kas sasniedz 12 m augstumu. Bargajās ziemās pie mums šīs sugas augs apsalst, taču normālas ziemas panes labi un vasaras sākumā bagātīgi zied sīkiem zaļgandzelteniem ziediem. Pēc noziedēšanas ziedu kātiņi pagarinās un pārklājas bieziem rožaini violetiem mātiņiem, kas kā parūka sedz visu augu. Bagātīgi ziedošus parūkkoka augus var apskatīt ZA Botāniskajā dārzā Salaspilī. Sevišķi skaists šīs sugas krūms aug «Sprīdīšu» dendrārijā Tērvetē. Krūma ieapaļās lapas plaukstot ir purpursarkanas, vēlāk vasarā ar violetu nokrāsu, ari «parūka» ir sarkanīgāka nekā tipiskajai zaļlapainajai formai. No parūkkoka lapām iegūst dažādas vērtīgas vielas, kā arī miecvielas, ko izmanto smalku ādas šķirņu izstrādē.

Runājot par korķkoku, parasti iedomājas korķozolu. Taču izrādās, ka korķi ražo ari kāds Tālo Austrumu augs, ko sauc par Amūras korķkoku (Phellodendroti amurense Rupr.). Lieli šīs sugas koki aug arī dažos Latvijas parkos un dārzos, kur 70—80 gadu vecumā sasniedz 12—18 m augstumu un 30—40 cm stumbra diametru (Lielvārdes vecajā parkā, Rīgā Kronvalda parkā, Kuldīgas rajonā Zūrās, Ogres rajonā Meņģelē, Valmieras rajonā Naukšēnos un dažās citās vietās). Lapas sulīgi zaļas, saliktas no 5—13 šauri nosmaiļo- tām lapiņām. Stumbru klāj samtaina tumšpelēka korķa slānis. Zied jūnija otrajā pusē, ziedi sīki, dzeltenīgi zaļgani, sakārtoti nelielās skarās. Augļi sulīgi melni, apmēram 1 cm diametrā, katrā no tiem ir līdz piecas tumšas sēklas. Augļiem, ziediem un arī jaunajām lapām piemīt specifiska spēcīga smarža. Korķkoka augļus izmanto ārstniecībā. No ziediem bites ievāc bagātīgu medus ražu. Medum arī ir ārstnieciskas īpašības un patīkams aromāts, pat ilgstoši uzglabāts, tas nesacukurojas. Amūras korķkoku sāk ieaudzēt meža stādījumos arī ārpus tā dzimtenes. Tikai Ukrainā vien šo vērtīgo kokaugu audzē vairāk nekā 5000 lia platībā, plaši stādījumi ierīkoti arī Baltkrievijā. Mūsu republikā meža stādījumos korķkoku pagaidām audzē vēl nelielās platībās LLA Mācību un pētījumu saimniecībā Lielaucē, Šķēdē un Skrīveru novadā. ZA Botāniskajā dārzā Salaspilī ir ieaudzētas vēl divas citas šīs ģints sugas — Salialīnas un Japānas korķkoki. Taču šīs, tāpat kā 7 citas korķkoku sugas, ir vājākas korķa ražotājas. Tām mūsu vietējos apstākļos var būt galvenokārt dekoratīva nozīme, izmantojot apstādījumu veidošanai.

No riekstkoku ģints (Juglans L.) pārstāvjiem visbiežāk parkos un dārzos varam sastapt pelēko riekstkoku (J. cinerea L.) no ASV ziemeļaustrumu daļas un Aus- trumkanādas. Savā dzimtenē tas sasniedz līdz 30 m augstumu un 1 m diametrā. Latvijā izrādījies pietiekami ziemcietīgs un ap simt gadu veci koki sasniedz visai respektējamus izmērus — 18—21 m augstumu un 0,7—0,9 m diametrā (Mežotnē, Augstrozē, Vilcēnos, Kocēnos, Vilcē, Zasā, Preiļos, Gelenovā, Bīriņos, Ropažos, Valdgalē, Inciemā un citur). Riekstkoki izceļas starp pārējiem kokiem ar garām (50—70 cm) lapām, kas saliktas no daudzām (līdz 19) iegarenām lapiņām. Maijā otrajā pusē no zariem nokarājas līdz 13 cm garas putekšņu ziedu spurdzes. Auglenīcu ziedi iesārtu

Mandžūrijas riekstkoku grupa Kirova parkā Rīgā (B. Sables foto).

lapiņu veidā pa 6—8 sakopoti mazos ķekaros. Pēc aug- lenīcu ziedu apaugļošanās no tiem attīstās iegareni olveida augļi, kuru ārējais zaļais sulīgais apvalks sedz rieksta biezo čaumalu ar asajām ribām. Kodols samērā mazs, sazarojies vairākos cirkņos.

Rīgā, Kirova parka centrā augošā riekstkoku grupa pieder pie kādas citas sugas — tas ir Mandžūrijas riekstkoks (/. mandshurica Maxim.). Sīs sugas augi atšķiras ar vēl garākām (līdz 1,2 m) lapām, tumšāku mizu un apaļīgākiem augļiem.. Mandžūrijas riekstkoki savvaļā aug arī Padomju Savienības Talo Austrumu dienvidu daļā. Latvijā šo augu audzē retāk nekā pelēko riekstkoku (Valmieras rajona Kauguru skolas dārzā, Mazsalacā «Sinepēs», Dobeles rajona Lielaucē un «Sprīdīšu» dendrārija, Liepājas rajona Dižlāņos un Kazdangā, Priekuļu tehnikuma parkā un dažās citās vietās).

Vēl retāk Latvijā audzē Zībolda riekstkoku (/. siebol- diana Maxim.) no Japānas (botāniskajos dārzos, «Ti- muku» dendrārijā, Rencēnos, Lādē starp Dziļezeru un Riebezeru un dažās citās vietās). Ļoti reti sastopama

Ovālā karija (pekānrieksts) Aizviķu parkā bagātīgi ražo augļus (B. Sables foto).

arī kāda cita Japānas suga — sirdsvcida riekstkoks (/. cordtformis Maxim.), kas savu nosaukumu dabūjis īpatnējās riekstu formas dēj (aug Rīgā, prof. K. Zem- dcgas dārzā, un «Vanadziņu» dendrārijā pie Mežotnes). Visas šīs sugas ir diezgan ziemcietīgas un labi jūtas mūsu dabas apstākļos. Ievērojami mazāk ziemcie- tīgs ir grieķu riekstkoks jeb īstais valrieksts (/. regia L.), kura riekstus pārdod veikalos. Sos riekstus pie mums ieved no Vidusāzijas, kur tos audzē katrā dārzā. Viens liels valrieksta koks dod līdz 500 kg riekstu. Atsevišķi augļus ražojoši valrieksta koki aug Rīgā, Bulduru tehnikuma dārzā, Grobiņā. Taču bargās ziemās arī šie visizturīgākie valrieksta koki vairāk vai mazāk apsalst.

Lai iegūtu ziemcietīgas valrieksta formas, lielu selekcijas darbu ir veicis akadēmiķis A. Ozols ar saviem līdzstrādniekiem Z. Zukovsku un E. Pētersonu. K.rus- tojot īsto valriekstu ar Mandžūrijas riekstkoku, ir izdevies iegūt augus, kuri ir tikpat ziemcietīgi kā Mandžūrijas riekstkoki un ražo augļus kvalitātes ziņā līdzīgus īstajam valriekstam. Viens tāds hibrīdais riekstkoks aug ZA Botāniskajā dārzā Salaspilī. Tā, pateicoties krustošanai un hibrīdu sējeņu rūpīgai atlasei, izcili vērtīgas dienvidu kokaugu sugas izdodas pavirzīt krietni vien uz ziemeļiem.

Samērā tālu no savas dzimtenes Ķīnā un Indijā uz ziemeļiem pavirzīts arī baltais zīdkoks (Morus alba L.). Zīdkoku jau kopš seniem laikiem audzēja Ķīnā un izbaroja zīdtauriņa kāpuriem, kuri savā attīstības gaitā veido zīda pavedienos ietītas kūniņas. No senās Ķīnas cauri Vidusāzijai uz Vidusjūras austrumu piekrastes pilsētām veda lielais «zīda ceļš». Pa šo ceļu no Ķīnas virzījās tirgoņu karavānas ar zīdu un citām austrumu precēm. Pierobežas kontrolpunktos sargi izvedamās preces rūpīgi pārmeklēja, stingri raugoties, laj netiktu pārkāpti Ķīnas ķeizara noteiktie daudzie likumi un aizliegumi. Pārmeklēja arī pašus tirgoņus un karavānu pavadoņus. Par likumu pārkāpšanu uzlika attiecīgu sodu vai arī atņēma visas preces. Bet visbargākais sods — tūlītēja nāve draudēja ikvienam, kas mēģinātu izvest zīdkoka sēklas vai arī zīdtauriņa oliņas (magoņsēklām līdzīgās grēnas). Tā vairākus tūkstošus gadus Ķīnai izdevās saglabāt zīda ražošanas noslēpumu un iegūt lielu peļņu, pārdodot zīdu. Ziņkārīgajiem tika stāstītas maldinošas ziņas, it kā zīdu iegūst no kā-da putna smalkajām dūnām. Taču, neskatoties uz stingrajiem aizliegumiem, zīdkokus sāka audzēt Vidusāzijā jau pirms 1500 gadiem, bet vēl pāris simts gadu vēlāk zīdkoki parādījās arī Dienvideiropā.

Mūsu republikā balto zīdkoku audzē jau kādus simts gadus. Samērā lieli (5—8 iti augsti) zīdkoki aug dažos Rīgas dārzos un parkos, Cēres «Vīnkalnos», Liepājā, Skrīveros, Bauskā un dažās citās vietās. Lapas šai sugai visai mainīgas; no olveida veselām līdz piecdai- vainām un dziļi šķeltām, saplaukst ļoti vēlu — maija beigās. Zied jūnija pirmajā pusē sīkiem neuzkrītošiem ziediem. Augļi līdzīgi avenēm, baltā, sārtā vai gandrīz melnā krāsā, ienākas augusta otrā pusē vai arī septembra sākumā, drīz vien pēc ienākšanās nobirst.

Sevišķi daudz šādu tumšu nobirušu augļu var novērot zem zīdkokiem, kas aug LVU Botāniskajā dārzā. Bar- gakās ziemās zīdkoki vairāk vai mazāk apsalst.

Noslēgumā vēl nedaudz par ragukokiem, dzeltenko- kiem, velnkokiem, dievkokiem un dievkociņiem.

Ragukoks un dzeltenkoks pieder pie tauriņziežu dzimtas. Abi Rīgā ievesti gadsimta sākumā no Ziemeļamerikas un abi ir liels retums ne tikai Latvijā, bet arī kaimiņrepublikās. Kanādas ragukoks (Gijmnocladus dioicus Koch) aug kanālmalas apstādījumos starp Operas un baleta teātri un Universitātes galveno ēku. Sī koka resnie zari pavasaros stāv kaili ilgāk nekā apkārtējiem kokiem un atgādina ragus, 110 kā arī cēlies koka nosaukums. Kanādas ragukoks Rīgā paretam zied zaļ- ganīgi baltiem ziediem, taču augļu ražošana nav novērota. Sevišķi izcilas ir ragukoka lapas, tās ir divkārt saliktas, 50—80 cm garas.

Dzeltenkokam (Cladrastis lutea Koch) lapas ir vienkārši plūksnoti saliktas no 5—11 palielām (5—15 cm) lapiņām. Trīs 9—10 m augsti šīs sugas koki aug Ko- munāru parkā un gandrīz katru vasaru (jūnijā) zied palieliem baltiem ziediem, kas sakārtoti nokarenos retos ķekaros.

Pavisam pie citas, ļoti senās arāliju dzimtas pieder «velnkoks» jeb Mandžūrijas arālija (Aralia matidshu- rica Rupr.). Savu iesauku šī suga dabūjusi dzeloņaino dzinumu dēļ. Lapas arālijai arī divkārt plūksnoti saliktas. Stumbrs parasti nezarojas un galotnē nes ziedkopu. No arālijas saknēm iegūst ļoti vērtīgas ārstnieciskas vielas, jo tā taču ir slavenā žeņšeņa radiniece. Latvijā arāliju var apskatīt botāniskajos dārzos un atsevišķu entuziastu kolekcijās. Arāliju var pavairot kā ar sēklām, tā arī ar sakņu atvasēm.

Un kā tad ir ar tiem «dievkokiem»? Gandrīz katrā zemē ir savs «dievkoks» vai «dievkociņš». Latvijā botāniskajos dārzos, Kronvalda parkā Rīgā un Skrīveru dendrārijā aug Japānas dievkoks (Cercidiphyllutn ja- ponicum Sieb. et Zucc.). Tas ir kādas ļoti šauras dzimtas pārstāvis ar ieapaļām lapām, kuras plaukstot ir purpursārtas, rudenī krāsojas zeltdzeltenos un sarkanos toņos. Daudzās zemēs tas ir iecienīts apstādījumu

Kanādas ragukoks vēlu saplaukst.

augs, jo lapas ļoti' dekoratīvas, taču ziedi siki, neievērojami. Bargākās ziemās pie mums šī suga vairāk vai mazāk apsalst.

Vēl pirms gadiem piecdesmit pie visām lauku mājām audzēja tā saucamo dievkociņu (Artemisia abrotanum L.), lidz 11 m augstu krūmu. Tā ir kāda vērmeļu suga ar koksnainiem dzinumiem, viens no retajiem kokaugiem kurvjziežu dzimtā. Savvaļā dievkociņš aug Dien- videiropā, pie mums bargākās ziemās apsalst līdz sniega segai. Pēckara gados kļuvis diezgan rets.

Vēl varētu pastāstīt par plpjkoku — vareno liānu aristololiiju, kas izceļas ne tikai ar saviem garajiem virvjveida dzinumiem, bet arī ar lielām lapām un pīpj- veida ziediem. Lielvārdē, Jamaiķos, Kapsēdē, «Timuku» dendrārijā, Salaspilī un dažās citās vietās aug liellapainā aristolohija (Aristolochia macrophylla Lam.) no Ziemeļamerikas. ZA Botāniskajā dārzā un dažu augu mīļotāju kolekcijās varam redzēt Mandžūrijas aristolo- hiju (A. manshuriensis Kom.), kuru atklājis un aprakstījis ievērojamais padomju botāniķis V. Komarovs. V. Komarova vārdā nosaukts PSRS ZA Botānikas institūts. '

Neparastas kokaugu formas

Dabiskā izlase gadu tūkstošos ir «slīpējusi» kokaugu īpašības, saglabājot dzīves apstākļiem piemērotākos un iznīcinot īpatņus ar mazāk piemērotām īpašībām. Daudzus gadu simteņus mācītāji norādīja uz piemērotību dabā kā uz dieva radītu brīnumu. Ja šī piemērotiba dzīves apstākļiem patiešām būtu apzināti radīta, tad būtu neiespējama nepiemērotu formu rašanās. Bet tādas formas taču rodas! Savvaļā rnēs šādus augus neievērojam, jo tie nespēj konkurēt ar tiem īpatņiem, kas ir pielāgojušies, un pakļauti iznīcībai. Toties cilvēks nereti uzņemas gādību par šādiem augiem ar dažādām kroplībām. Tā, piemēram, dažiem augiem (rozēm, krizantēmām, trīsdaivu mandelei un citiem) putekšņlapas pārvēršas vainaglapās un veidojas pildīti ziedi. šādi augi sēklas parasti neražo un jāpavairo veģetatīvi.

Apstādījumos lasītājs droši vien būs novērojis kokus ar raibām lapām (ošus, kļavas, ozolus u. c.). Sie koki aug ievērojami lēnāk nekā parastā, attiecīgās sugas zaļlapainā forma, sēklas tiem ir ar zemu dīdzību un sējeņi ļoti vārgi, šādas kokaugu dekoratīvās formas dārzkopji pavairo veģetatīvi — potējot vai ar spraudeņiem. Veģetatīvi pavairo arī kokaugus ar dziļi šķeltām lapām (bērzus, lazdas, liepas, dižskābaržus, kļavas), nokarenu un piramidālu vainagu (gobas, bērzus, papeles, pīlādžus, dižskābaržus, ozolus u. c.).

Novērojumi rāda, ka, izsējot šādu neparastu kokaugu sēklas, starp sējeņiem ir zināms daudzums īpatņu ar neparasto pazīmi. Procentuāli lielāku skaitu sējeņu ar sarkanām lapām iegūst 110 sarkanlapaino kokaugu sēklām (bārbeles, dižskābarži, kļavas u. c.). Taču kokaugu dekoratīvo formu pavairošana ar sēklām arvien vēl ir maz izpētīts jautājums, šeit jaunie naturālisti var daudz palīdzēt zinātniekiem, audzēdami savas skolas lauciņos raiblapainas, sarkanlapainas, šķeltlapainas un piramidālas formas kokaugus no sēklām.

Ērkšķainie kokaugi

Kurš gan nav lasījis tropu zemju aprakstos par mūžamežiem, caur kuru dzelkšņainajiem biezokņiem ceļotājiem jālaužas, izcērtot sev taku. Tur aug krūmi un liānas ar dzeloņainiem zariem un lapām, koki, kuru stumbrus klāj sazaroti vai šķēpveida izaugumi… Tuksnešainajos Amerikas un Āfrikas apgabalos aug dažādi visai dīvaini'kaktusi un citi kokaugi ar sulīgi zaļu stumbru un zariem, kurus lapu vietā klāj asi ērkšķi.

Taču, lai apskatītu dzeloņainus un ērkšķainus kokaugus, nebūt nav jābrauc uz tropu zemēm. Ne mazums šādu koku un krūmu sugu aug arī mūsu mērenā klimata joslā. Bet, pirms sākam ar tām tuvāk iepazīties, jāatceras, ka ērkšķi un dzeloņi nebūt nav viens un tas pats. Par ērkšķiem sauc asus pārkoksnējušos izaugumus, kas attīstās no zariem vai lapām (zaru un lapu pārveidnes). Dzeloņi ir smaili, asi mizas izaugumi (segaudu pārveidnes).

No mūsu vietējās floras ērkšķa inajiem krūmiem visizplatītākā ir parastā bārbele (Berberis vulgaris L.), līdz 2,5 m augsts krūms ar iegarenām olveida ādainām lapām un dzelteniem smaržīgiem ziediem, kas sakārtoti 4—6 cm garos nokarenos ķekaros. Zied maijā beigās, jūnija pirmajā pusē; rudenī ienākas iegarenas, spilgti sarkanas, skābas ogas. Bārbeles 1—2 cm garie ērkšķi ir lapu pārveidnes. Kaut arī parastā bārbele ir krāšņs augs, to parkos un dārzos parasti nestāda, jo kāda rūsas sēnīte, bīstamas labības slimības ierosinātāja, uz šīs sugas lapām iziet savas attīstības starpposmu. Apstādījumos samērā bieži audzē mazo Tunberga bārbeli (B. thunbergii DC.) no Japānas, kura ir pilnīgi izturīga pret labības rūsas sēnīti. Košsarkanās pirakantas jeb ugunsērkšķa (Pijracantha coccinea Rocm.) daudzi īsie sandzinumi ir pārvērtušies ērkšķos, no kuriem garākos (1,5—2,5 cm) klāj lapas. Tas ir ļoti krāšņs krūms ar adainām tumšzaļām lapām, kuras saglabājas arī ziemā. Jūnijā bagātīgi zied baltiem ziediem, septembra beigās un oktobrī ienākas ugunīgi sarkani augļi. Atklātās vietās šī suga, kas savvaļā aug Dienvideiropā un Priekšāzijā, Latvijas parkos un dārzos bieži vien apsalst līdz sniega segai.

Ērkšķi klāj arī vilkābeļu (Crataegus L.) zarus. Latvijā savvaļā aug 8 vilkābeļu sugas, bet visā pasaulē to ir aprakstīts pāri par 1200, lielais vairums no tām aug Ziemeļamerikā. Dažām Ziemeļamerikas vilkābeļu sugām ērkšķi ir ļoti gari. Piemēram, lielērkšķainajai vilkābelei (C. macracantha Lodd.), kuru audzē arī musu republikas dārzos un parkos, ērkšķi ir līdz 16 cm gari.

Turpretim rozēm nav vis ērkšķi, kā to parasti uzskata, bet gan dzeloņi. Visā pasaulē aug ap 400 rožu sugas, no kurām Latvijā savvaļā izplatītas tikai 8 sugas. Krustojot dažādas rožu sugas, selekcionāri ir izaudzējuši vairāk nekā 10 000 šķirnes. Visas cēlrožu šķirnes iedala vairākās grupās: tējhibrīdu rozes (šķirnes, kuru ziedus parasti pārdod puķu veikalos), poliantrozes (apstādījumos bagātīgi ziedošas, parasti sīkziedainas šķirnes), remontantrozes un parka rozes (lielziedainās apstādījumu šķirnes), vītņu rozes (šķirnes, kas dzen garus stīgojošus dzinumus), Pernē rozes (šķirnes ar

spīdīgām, it kā lakotām lapām un galvenokārt zelt- dzelteniem ziediem) un citas grupas.

Dzeloņi ir arī dažiem citiem, sevišķi Tālo Austrumu kokaugiem, kurus audzē mūsu republikas dārzos un parkos. Sevišķi īpatnējs pēc sava izskata ir kalopa- nakss jeb dimorfants (Ķalopanax septemlobum Koidz.), kura ieaudzēšana uzsākta ZA Botāniskajā dārzā Salaspilī. Sis koks pēc sava auguma un lapu formas nedaudz atgādina parasto kļavu. Taču tā čemurveida pe- lekbaltās lielās ziedkopas un sulīgie melnie augļi nepārprotami norāda, ka mums darīšana ar pavisam citas arāliju dzimtas pārstāvi. Sevišķi iespaidīgi ir kalopa- naksa dzeloņi, kas samērā blīvi noklāj jauno dzinumu mizu. Dzeloņi 1—2 cm gari, bieži vien ar atliektu galu un gareniski paplašinātu pamatni.

Ērkšķainos un dzeloņainos krūmus izmanto dzīvžogiem, no tiem veido dekoratīvas grupas apstādījumos, kokus stāda atsevišķi zālienā. Daudzām šādām sugām ir arī citāda saimnieciska nozīme: no tām iegūst vērtīgu koksni, ārstniecības līdzekļus un izejvielu dažādām rūpniecības nozarēm.

Tropu īpatnējie koki

Vispirms atzīmēsim vieglā un smagā svara čempionus. Lasītaji jau būs dzirdējuši par baisas koku, no kura stumbriem Turs Heijerdāls uzbūvēja jūras plostu «Kon-Tiki». Baisas koka zinātniskais nosaukums ir Ochroma lagopus Sw. Baisas koksne astoņas reizes vieglāka par ūdeni. Salīdzinājumam var atzīmēt, ka mūsu parastās priedes koksne ir tikai aptuveni divreiz vieglākā par ūdeni (ar ūdens īpatsvaru salīdzina visu pārējo vielu īpatsvaru). Vēl vieglāka koksne ir platānla- painajai kavanilēzijai. Sis koks aug Panamā. Koksnes viegluma ziņā balsu divreiz pārspēj alstonija no Klusā okeāna salām. Taču visvieglākā koksne (gandrīz trīsreiz pārspēj baisas koksni) ir kādam Kubas kokam, kura vietejais nosaukums ir ambača (Aeschynotnene hispida Willd.).

Koksnes smagā svara čempions ir gvajakkoks

(Guajacurn officinale L.). Sīs sugas koksne gandrīz pusotras reizes smagāka par ūdeni. Nedaudz vieglāka koksne ir anjankokam (Hardwickia binata Roxb.), melnko- kam (Diospyros ebenaster Retz.) un sarkankokam (Sioietenia mahagoni Jacq.).

Daudzas tropu koku sugas apvij leģendas, mīti un dažādi ticējumi. Ir kokaugi, kas iedveš bailes, un ir tādi, kurus pielūdz. Kopš tropisko mežu pētīšanas sākuma presē periodiski parādās «patiesi» nostāsti par kokiem cilvēkēdājiem un kokiem, kas' iznīcina savā tuvuma visu dzīvo. Tādas īpašības Dienvidaustrumāzijas apceļotāji piedēvēja kādam nātru dzimtas kokam (Antiaris toxicaria Lesch.). Atcerieties A. Puškina dzejoli «An- čars»:

Kur tuksnesis snauž kails un liess, Aug ančars smiltīs kaistošajās, Kā sargkareivis nostājies — Drūms, bargs un vientuļš zemes klajā.

No stepes, kura slāpēs tvīkst. Tas dzimis dusmu dienas bulā. Ir dzirdēts, sakņu vijums sīksts Un zari tam ar indes sulām.

No nāveskoka inde 1ās, Caur mizu spiežas, tveicē kūstot, Un sarec vēsās naktsstundās, Par caurspīdīgiem sveķiem kļūstot.

Ne tīģeris šurp atklaiņo, Ne putnu mana lidojam. Vien smilšu vētra brāž ap to. Tad trauc jau nāvējoša projām.

Ja lietus nolīst kādudien, Pa lapām ritot, lāses gausās Ar indi pieriet ātri vien, Pil sazāļotas smiltīs sausās…

Bet cilvēks lika cilvēkam. Lai atnes viņam nāveszāles; Kalps, tūdaļ paklausīdams tam, Viens devās tuksnesīgā tālē.

Kad atgriezās viņš citurīt Ar indīgajiem sveķiem plaukstās, Pār viņa pieri sāka līt Jau nāves sviedru šaltis aukstās;

Tad nespēks lika smiltīs krist Pie telts, kur viņu ēna klaja. Drīz nabags vergs bij nomiris Pie nežēlīgā kunga kājām.

Bet valdnieks varenais pēc tam Mērkt indē bultas pavēlēja, Pār robežām tās raidīdams, Viņš kaimiņzemēs nāvi sēja.

(AldzeJ. M. Bendrupe)

A. Puškins šīs ziņas ņēma no pilnīgi oficiāliem «zinātniskajiem» aprakstiem, kuri turpmāk izrādījās galīgi aplami. Galvenais vainīgais, kas izplatīja šādus aplamus priekšstatus, bija Holandes XVII gadsimta botāniķis H. Rumfs. Holandes tropiskajās kolonijās vietējie iedzīvotāji bija viņu apzināti maldinājuši, lai neizpaustu patiesās ziņas par augiem, no kuru sulas tie gatavo indi savām bultām. īstenībā šo indi viņi ieguva no strihnīnkoka.

Vēlākā laikā izplatījās ziņas par kādu koku — cilvēkēdāju, kas augot Brazīlijas iekšējos tuksnešainajos apgabalos. Paragvajas un Bolīvijas kara laikā zem šīs sugas kokiem esot atrasts daudz cilvēku skeletu, ietīti tā garajās lapās. Stāstīja, ka koks pievilinot cilvēkus ar savu ziedu spēcīgo smaržu. Cilvēkam tuvojoties, smarža iedarbojoties kā narkotika un to iemidzinot. Koka lapas aptinoties nemaņā guļošam cilvēkam un izsūcot asinis. Botāniķis Blosfelds noskaidroja, ka šoreiz runa ir par kādu mums labi pazīstama istabas auga monsteras radinieku. Sī kokauga ziedi patiešām ir ļoti aromātiski, taču aromātam nav narkotisku īpašību. Saules izdedzinātajā Cako tuksnesī jau no tālienes redzams šī koka sulīgais zaļums. Koka lielo lapu ēnā meklēja patvērumu ievainotie un nomaldījušies no slāpēm mirstoši kareivji. Nokārušās lapas pārsedza viņu līķus, taču ne jau lai sūktu asinis.

Protams, daudzi tropiskie kokaugi ir indīgi, dažiem pat pieskaroties, uz ādas veidojas ilgi nedzīstošas brūces. Kvislepdas vietējie iedzīvotāji ļoti baidās pieskarties kokvei&a nātrei laportejai. Laportejas koku stumbri dažkārt ir līdz 3 m diametrā. Sī koka lapas klāj asi matiņi, pieskaroties tie iešļircina ādā skudrskābi. Šāda «injekcija» izraisa ilgstošas stipras sāpes.

Dienvidrodēzijā aug šreberija, kuras nosaukums vietējās cilts valodā ir «muti uzinacita» (burtiskā tulkojumā: «koks bez vārda»). Ticējums un parašas stingri aizliedz nosaukt šo koku, nedrikst pat norādīt tā atrašanās vietu. Zem šī svētā koka notiek cilts virsaiša iesvētīšanas svinīgā ceremonija. Dažos Rietumāfrikas apgabalos vietējās parašas aizliedza stādīt kolu (Cola nitida Schott et Endl.), no kuras riekstiem gatavo tonizējošus dzērienus, arī «kokakolu». Pēc iezemiešu ticējumiem, katrs, kas iestādījis kolu, nomirs, līdzko iestādītais koks uzziedēs. No krotalarijas sulas Ziemeļ- nigērija's vietējās ciltis gatavo «mīlestības dzērienu», iezemieši tic, ka ar šāda dzēriena palīdzību var atgriezt aizbēgušu sievu. Piejaucot dažādas citas vielas, vīrieši gatavo ?iedi acīm, lai skatiens kļūtu neatvairāms. Kristīgas reliģijas zemēs simboliska nozīme ierādīta palmu lapām, Libānas ciedram, vīģeskokam, olīvkokam, paeglim, granātkokam un mirtei. Vairākiem kokaugiem sugas nosaukums tulkojumā no latīņu valodas nozīmē «svētais» (piemēram, Ficus religiosa L., Crataeva reliģioza Forst. f.).

Daži kokaugi vietām ir galvenie cilvēka barotāji. Klusā okeāna salās aug slavenais maizeskoks (Artocar- pus incisa L. f.). Sī nelielā mūžzaļā koka sievišķā ziedkopa pēc apaugļošanās veido apaļi iegarenu kopaugli lidz 30 cm resnumā. Nogatavojoties augļi kļūst dzeltenbrūni, ar dzeltenbaltu mīklveida saturu. Katrs koks ražo bez pārtraukuma ap 70 gadu un spēj uzturēt 1—2 cilvēkus. Maizeskoka augļi satur 60—80% cietes, ap 14% cukura un vismaz 1% augstvērtīgas eļļas. Pēc augļu noņemšanas tiem pāris vietās pārdur mizu un atstāj tā vienu diennakti. Līdz nākamajai dienai augļu mīkstums pārvēršas labi izrūgušā mīklā, ko var cept vai arī kādu laiku uzglabāt. Mīklu parasti uzglabā bedrēs, kuras izklāj ar akmeņiem un banānu lapām. Bedri ar labi noblīvētu mīklu pārklāj ar lapām un akmeņiem. No šādas noliktavas mīklu ņem cepšanai pēc vajadzības. Izceptie plāceņi pēc garšas atgādina kaut ko vidēju starp labu baltmaizi un biskvītu. Okeānijas iedzīvotāji kopš seniem laikiem izmanto ne tikai maizeskoka augļus, bet ari tā mizas šķiedru un saknes kā ārstniecības līdzekli, dzinumu piensulu kā līmi, bet izžāvētās vīriš- kās ziedkopas izmanto uguns iešķilšanai. No koka lielajām lapām polinēzieši izgatavo vieglas, izturīgas un skaistas platmales.

Ne mazāk nozīmīgas un izplatītas tropos ir kokos- palma, dateļpalma un sagopalma. Kokospalmas (Cocos nucifera L.) stumbrs paceļ lapotni 20—30 m augstumā. Palmas plūksnoti saliktās lapas sasniedz gandrīz septiņus metrus garumā un metru platumā. No lapu izturīgās šķiedras pagatavo pinumus, sukas, virves, slotas. Kokospalmas ziedi satur daudz (līdz 15%) cukura. Taču visvērtīgākie ir šīs palmas augļi («kokosrieksti»), kas nogatavojas pakāpeniski cauru gadu. Nepilnīgi ienākušies augļi satur līdz puslitram skābeni saldas barojošas sulas. Turpmākās nogatavošanās laikā «kokosrieksta» sulā parādās eļļas pilieni, sula kļūst balta un pēc garšas atgādina pienu. Pilnīgi nogatavojies auglis ir pildīts ar pienbaltu mīkstumu, tā saucamo kopru. Līdz gaissausam stāvoklim izžāvēta kopra sastāv no 60—65% izcilas augu eļļas, kas pēc uzturvērtības tuva sviestam. No viena hektāra palmu audzes var iegūt tonnu un vairāk kopras. Kokospalmas aug pašā jūras krastā, noliekušās ūderis virzienā. Ienākušies augļi krīt ūdenī, un jūras viļņi aiznes tos uz citām salām. Pat ilgstošā jūras ceļojumā «kokosrieksti» saglabā dīgt- spēju, nonākot kādā krastā, tie ātri uzdīgst.

Liekas dīvaini, ka palmas ražo tik lielus ēdamus augļus. Tā vien šķiet, ka šie augļi («kokosrieksti» un dateles) nav auguši uz īstās sugas kokiem. Vēl dīvainākus augļus ražo tā saucamā persiku palma Venecuēlā. Palmas garšīgie spilgti sarkanie un oranžie augļi pēc izskata atgādina persikus un nokarājas lieliem ķekariem kā vīnogas. Augļu pasargāšanai no daudzajiem kārumniekiem visu palmas stumbru un pat lāpas klāj asi dzeloņaini izaugumi.

Jau minētā maizeskoka un kokospalmas augļi sasniedz lielus izmērus. Vēl lielāki augļi ir tā saucamajai Seišelas palmai, kuras atsevišķa augļa svars sasniedz 18 kg. īpatnējus desveidīgus augļus ražo desukoks (Kigelia pinnata DC.). Desukoka ziedi tumši sarkani, samtaini, sakārtoti nokarenās lustrveida ziedkopās. No Dienvidamerikas mofa koka (Dimorphdndra mora Benth. et Hook. f.) vienas pāksts var izvārīt veselu kastroli pupu zupas. Dienvidamerikā Gvianas mežos aug lielgabalu koks (Couroupita guianensis Aubl.), kas tā nosaukts savu apaļo garās stigās nokārušos augļu dēļ, kuri vējainā laikā ar lielu troksni sitas viens pret otru.

Kalifornijā aug koki ar īpatnēji uzbiezinātiem un izlocītiem stumbriem, kas atgādina ziloņa snuķi. Tāpēc šie augi iesaukti par ziloņkokiem. Dienvidāfrikas tuksnešainajos kalnājos var sastapt koku ar pudeļveidīgu stumbru (Moringa ovalifolia DC.), kurš sasniedz 6 m augstumu un līdz 1 m diametrā. Sī koka gaišpelēkā porainā koksne uzkrāj daudz ūdens, un līdz ar to stumbrs it kā piebriest. Taču īstais pudeļkoks (Stercu- lia rupestris Benth.) aug Austrālijā, Ziemeļkvislendas sausajos rajonos. Koka apakšējā daļā starp mizu un koksni ir prāvs rezervuārs, kurā uzkrājas ūdens. Otrs rezervuārs ir stumbra vidusdaļā, to pilda salda želej- veida sula. Iedomājieties tikai šādu dabisku «kafejnīcu» tuksnesī!

Sevišķu «koi'pulenci» sasniedz dažas baobaba (Adan- sonia L.) ģints sugas. Koka stumbra resnums, kas nereti sasniedz 9 m diametrā, šķiet pārmērīgs salīdzinājumā ar augstumu, kas parasti ir ap 12 m un reti kad sasniedz 18 m. Koka resnums ievērojami palielinās lietainā laikā un samazinās sausākā. Kubā aug interesanta «vēderainā» palma (Colpothrinax wrightii H. Wendl.). Tās stumbrs vidusdaļā stipri paresnināts un izskatās kā slaida žņaudzējčūska, kas tikko ierijusi trusīti.

Kokaugu īpatnējo, dīvaino īpašību aprakstu varētu ilgi turpināt. Daudz pārsteigumu cilvēkiem sagādās to vēl neizpētītās īpašības. Visas kokaugu īpašības ir izveidojušās, piemērojoties dzīves apstākļiem. Taču katra suga piemērojas īpatnēji, tikai tai raksturīgā veidā. Tāpēc arī daudzu miljonu gadu ilgajā evolūcijas procesā izveidojusies tāda milzīga kokaugu dažādība. Patiesi, kādi tikai nav tie koki!

VI nodaļa

KOKAUGI VEIDO MEŽUS

Mazliet par biosfēru un mežiem

Iestājoties kosmisko lidojumu laikmetam, cilvēkam radusies iespēja paskatīties uz savu Zemi no kosmosa tālēm. Saprotamāka un uzskatāmāka kļūst visas dzīvās dabas vienotība, savstarpējā sakarība un atkarība no dzīves apstākļiem. Arvien biežāk arī populāros rakstos un grāmatās sastopam vārdu «biosfēra». Grāmatu ar šādu nosaukumu jau 1926. gadā publicēja ievērojamais padomju zinātnieks V. Vernadskis. Viņa izpratne par biosfēru kā dzīvo būtņu un tām nepieciešamo apstāk]u vienotu sistēmu tagad ir vispārpieņemta.

Ja biosfēras dzīvo vielu izkliedētu vienmērīgi pa visu Zemes virsmu, tad izveidojies slānis nebūtu biezāks par 2 cm. Taču šī dzīvās dabas kārtiņa, kas sver gandrīz 600 miljonu reižu mazāk nekā visa zemeslode, ir ļoti aktīva un būtiski ietekmē procesus, kuri norit uz mūsu planētas. Ciešā sakarā ar dzīvo būtņu darbību radušies un rodas dažādi organoģēniskie ieži (kaļķakmens, dolomīts, marmors), kā arī organiskie izrakteni (akmeņogles, kūdra, nafta, dzintars) un augsne. Zaļie augi ir būtiski pārveidojuši atmosfēras sastāvu: piesātinājuši to ar brīvo skābekli un stipri samazinājuši tajā ogļskābās gāzes daudzumu. Bez augiem nebūtu ari brīvā skābekļa patērētāju — dzīvnieku un cilvēka.

Taču mums jāpateicas zaļajiem augiem ne tikai par iespēju elpot. Ne dzīvnieki, ne cilvēks nespēj pārtikt no neorganiskajām vielām. Pašreizējā zinātnes un tehnikas attīstības līmenī mēs nespējam vēl ražot arī organiskas dabas pārtiku no neorganiskām izejvielām. Turpretī zaļie augi to spēj: gadā tie no atmosfēras saista ap 400 miljardi tonnu ogļskābās gāzes, no augsnes paņem ap 5 miljardi tonnu slāpekļa, ap 1 miljardu tonnu fosfora un ap 10 līdz 15 miljardi tonnu citu elementu. No visām šīm izejvielām un ūdens augi saražo ap 80 miljardu tonnu organiskās vielas gadā. Enerģiju šim kolosālajam darbam augi saņem no Saules. Ar zaļās lapas starpniecību visa dzīvība saistas ar Sauli. Augu zaļā lapa ir Zemes dzīvības glabātāja.

Skabekļa un organisko vielu ražošanā koki un krūmi starp sauszemes augiem ieņem pirmo vietu. Dabiskos savvaļas apstākļos koki un krūmi reti aug atsevišķi. Parasti tie veido vienotu sistēmu — mežu. Mūsu zemeslodes meži aizņem ap 3,8 miljardus ha. Apmēram viena piektdaļa no pasaules mežiem aug Padomju Savienībā, tanī skaitā divas trīstūkstošās daļas Latvijas PSR teritorijā.

Apskatot pasaules mežus, redzam krasi atšķirīgas zonas. Ap ekvatoru izvietojas tropu meži. Seit ir daudz nokrišņu un temperatūra parasti nenoslīd zem 18 °C. Pateicoties bagātīgam mitrumam un siltumam, viss šeit aug apbrīnojami ātri. Tropu mežos neizpaužas gadalaiki, izdalās tikai lietus periods. Kokaugi šajos mežos visu gadu zaļo, zied un ražo sēklas. Daudziem ziedi un augļi veidojas tieši uz stumbra. Zem meža klāja valda krēsla, jo koki aug biezi un augstu iznes savu lapotni. Koku augstajiem kolonnveida stumbriem vajadzīgs papildu atbalsts. Daudzu tropu sugu koki veido platas un augstas dēļveida balstsaknes. Mums pazīstamam istabas augam gumijkokam radniecīgas sugas koku zari nolaiž līdz augsnei saknes, kuras pēc iesak- ņošanās pārvēršas par resniem balstiem. Tā viens koks izskatās pēc atsevišķas mežaudzes. Tropu mežos ir milzīga liānu bagātība (ir pat liānveidīgas palmas, orhidejas un papardes!). Tās kā virves stiepjas no koka uz koku, rāpjas pa stumbriem, piestiprinoties ar vītnēm, dzinumiem, gaisa saknēm, āķveida ērkšķiem un dzeloņiem. Liānas, te savijoties, te vienai no otras atdaloties, veido tādu mudžekli, ka ceļotājiem tur katrs solis jāizcērt. Uz koku mizas, pat uz lapām aug «apakšīr- nieki» — augi epifīti. Tādi epifīti ir vairums tropu orhideju. Samērā daudz ir ari augu parazītu, kuri atšķirībā no epifītiem ne tikai izmanto saimniekaugu par balstu, bet arī pārtiek no tā saražotajām1 organiskajām vielām. Tropu mežos kokaugu sugu skaits ir ievērojami lielāks nekā lakstaugu. Tur aug kokveidīgas lilijas, vijolītes, pat kokveidīgas papardes un tomāti.

Ziemeļos un dienvidos no ekvatora tropu meži pāriet subtropu zonas mežos, kurus iedala trijos tipos (mitrie, pussausie un sausie subtropi). Mitrajos subtropu apgabalos vasaras periods ir lietains, ziemas saulainas. Tipiskākie mitro subtropu mežu pārstāvji ir dažādas lauru dzimtas sugas. Te pieder gan dižciltīgais laurs — mums labi pazīstamo laurlapu ražotājs, gari kampar- koks, kanēļkoks, garšīgu augļu ražotājs avokado, bur- boņa perseja ar gaišsarkanu koksni un daudzi citi kokaugi. Sados mežos sastopamas arī dažādas magnoliju, citrusu, bambusu, mūžzaļu ozolu un dižskābaržu (noto- fāgu) sugas. Seit daudz arī skuju koku ar platam skujām un dažādu liānu. Mitrie subtropu meži aug Kanā- rīju salās, Madeirā, Ziemeļamerikas dienvidu piekrastē un Floridā, Dienvidamerikas dienvidu daļā, Japānas dienvidu daļā, Dienvidkorejā, Ķīnas dienvidaustrumu daļa, Himalaju dienvidu nogāzēs, Āfrikas un Austrālijas dienvidaustrumu piekrastē. Pie mitrajiem subtropiem pieskaita arī PSRS Melnās jūras Kaukāza piekrastes šauru joslu no Tuapses līdz Suhumi.

. Pussausie jeb Vidusjūras tipa subtropu meži izplatīti Vidusjūras un Adrijas jūras piekrastē, Krimas dienvidu piekrastē, Kaspijas jūras piekrastē gar Tališas kalniem, Kalifornijā, Austrālijas dienvidrietumu daļā, Āfrikas dienvidos (Kapzemē) un Cīlē. Nokrišņu sadalījums Vidusjūras tipa subtropos ir pavisam citāds nekā mitrajos subtropos. Vasaras te saulainas un sausas, lietus līst ziemā. Arī te ziemā temperatūra parasti nenoslīd zem 5 °C. Taču mitruma trūkums vasarā ļoti ietekmē augu īpašības. Meži atstāj izretinātu iespaidu, tajos aug galvenokārt cietlapainu koku sugas, no kurām Vecajā pasaulē ļoti raksturīgi olīvkoki. No attāluma tie atgādina mūsu pelēkos kārklus. Gar upju krastiem veidojas oleandru audzes. Diezgan bieži sastopami mūžzaļie ozoli, pie šīs grupas pieder arī korķozols, kuru plaši kultivē Marokā, Portugālē un Spānijā. Vidusjūras piekrastē sastopamas pundurpalmas audzes, šeit savvaļā aug zemeņkoks, mirtes, cistusrozes, erikas. Spānijā, Portugāle, Itālijā un Grieķija aug pīniju meži. Pmija ir priede ar ļoti platu vainagu, tās neparasti lielajos čiekuros ir lielas ēdamas sēklas.

Pavisam citādi izskatās Austrālijas pussauso subtropu meži, kurus veido galvenokārt eikaliptu audzes. Eikalipti caur savu lapotni laiž cauri daudz saules gaismas, tāpēc pamežā var labi attīstīties krūmu stāvs. Austrālijas subtropos aug arī daudz dažādu akāciju ar lietussargveida vainagiem, kā arī kazuarinas, kuras atgadina milzu kosas. Akāciju, kazuarinu, miršaugu krūmāji veido lielās platības diezgan vienmuļu, pelēcīgi zaļganu ainavu, ko austrālieši sauc par skrebu. Skrebā ļoti viegli var nomaldīties un aiziet bojā. Taču ziemas lietus periodā no maija līdz augustam skrebs atdzīvojas un zied visdažādāko krāsu ziediem.

Sauso subtropu apgabali sastopami kontinentu iekšienē. Tie ir Vidusāzijas dienvidu daļas, Irānas, Rietum- ķīnas, Sīrijas, Ziemeļamerikas dienvidu daļas tuksneši un pustuksneši. Seit nokrišņu ir ļoti maz un tie nokrīt īsā periodā. Tad tuksnešu augi krāšņi uzzied, ātri no- gatavina un izkaisa sēklas un, iestājoties ilgstošam sausuma periodam, nokalst. Taču arī tuksnesī ir kokaugi. Tie ļoti labi piemērojušies ūdens taupīšanai. Seit kokaugiem lapas sīkas un šauras, ar matojumu vai zvīņām, kas pasargā no palielinātas ūdens iztvaikošanas. Daudziem kokaugiem lapu vispār nav, tie asimilē gaisa ogļskābo gāzi ar saviem zaļajiem dzinumiem. Tādi kokaugi, piemēram, ir kaktusi un daudzas eifor- biju sugas, kam lapas pārvērtušās par asiem dzeloņiem.

Subtropu zonas klimata īpatnības izraisa tropu un mērenās joslas gaisa masu mijiedarbība. Seit bieži plosās vētras un taifūni. Ne jau velti jūrnieki šo joslu iesaukuši par «rēcošajām četrdesmitajām» (domātas platuma grādu paralēles).

Kopš sirmas senatnes (vismaz jau astoņus tūkstošus gadu) cilvēks nodarbojas subtropu zonā ar zemkopību. Tāpēc pirmatnējie dabiskie meži (izņemot sausos subtropus) te nav saglabājušies. Parādījušies daudz jauni, introducēti kokaugi.

Australijas eikaliptus un kazuarinas tagad tik plaši audzē Alžlrijā, Tunisijā, Argentīnā un Cīlē, ka šīs zemes ir it kā australizējušās, t. i., ieguvušas Austrālijas ainavas izskatu. Eiropas Vidusjūras piekrastes ainava pilnīgi izmainījusies līdz ar agavju, kaktusu, araukā- riju un citu Amerikas subtropu ainavai raksturīgo augu izplatību. Daudz dienvidnieciskāku izskatu Krimas un Melnās jūras piekrastes ainavai piešķir lādi introdu- centi kā cipreses, palmas, sudrabakācijas un citi eksoti. Subtropu zonā plaši kultivē daudzus saimnieciski derīgus kokaugus: vīģeskokus, olīvkokus, granātkrūmus, vīnogulājus, citrusaugus (apelsīnus, citronus, mandarīnus u. c.), tējas krūmu, dateļpalrnu un citus kokaugus.

Tropu meži noteikti ir krāšņāki un varenāki par subtropu zonas mežiem. Taču šis krāšņums gada laikā maz mainās un nespēj izraisīt cilvēka uztverē to burvību, kāda ir pavasara atmodai dabā.

So ne ar ko nesalīdzināmo dabas pamošanos pavasarī — katrai sezonai tik raksturīgās izmaiņas pazīst tikai mērenās un ziemeļu joslas iedzīvotāji. Dzejnieki dabas sezonalitāti salīdzina ar cilvēka mūža galvenajiem posmiem. Atcerēsimies kaut vai Bruno Saulīša «Gadskārtu grāmatu»:

Mākoņu ēnas steidz Ar ziedošām smaržām pār p|avu. Mums vajaga kaut ko savu, Kaut kas mums ir jāpaveic!

Strādājam. Šoreiz nekā … Maijs pieneņu pūkas mētā. Ar pirmās vilšanās rētām Ieejam vasarā.

Nesākam gausties tūlīt: Jauns iesākums neveiksmes kliedē. Bet kāpēc, kad gribas vēl ziedēt, Septembra zvaigznes krīt?

Briesmīgais negausi, laiks! Vai tiešām tu neesi bijies Skatīt, kā pārmainījies Tavās gadskārtās utusu vaigs?

Bet liktens rakstos ir teikts, Lai augam un vecāki k|ūstam Un tomēr lai nesalūstām, Pirms mūsu darbs nav veikts.

Un tāpēc var ziemas nākt, Zem ledus nekas nav rimies. Jo atkal mēs nebīsimies Visu no gala sākt.

Mūsu zonas mežu galvenā īpatnība ir sezonalitāte, tā nosaka gan atsevišķa koka, gan arī visa meža attīstības īpatnības. Sevišķi uzskatāmi sezonalitāte izpaužas lapu koku un jauktajos (lapu un skuju koku) mežos, kur lapu koki rudenī nomet lapas un pavasarī ietērpjas svaigā zaļumā. Tāpēc lapu kokus un krūmus dēvē par vasarzaļiem kokaugiem. Vasarzaļie meži galvenokārt izplatīti ziemeļu puslodē starp skuju koku mežu joslu un stepi. Sevišķi krāšņi ir Tālo Austrumu, Kaukāza un Krimas vasarzaļie meži. Mūsu republikas teritorija ietilpst jaukto mežu joslā. Taču ilgstošas cilvēka darbības rezultātā lapu koku īpatsvars mežos ir ievērojami samazinājies. Ozolu, ošu, kļavu un liepu audzes kādreiz izcirta, jo tās aizņēma auglīgas augsnes, kas bija nepieciešamas tīrumiem, pļavām, ganībām. Cilvēkam vajadzēja daudz vairāk skuju koku nekā lapu koku koksnes. Tāpēc kopšanas cirtēs lapu kokus izcirta, lai atbrīvotu vietu skuju kokiem. Latvijā jau pirms pusotra gadsimta sāka mākslīgi ieaudzēt mežu. Taču līdz šim sēja un stādīja gandrīz tikai skuju kokus. Šādai vienpusībai ir ne tikai pozitīvi, bet arī negatīvi rezultāti. Šādās vienas sugas skuju koku audzēs vētras atstāj postošākas pēdas, ari kaitēkļi te spēj savairoties daudz straujāk nekā mistrotās audzēs.

Apmēram 90% no PSRS mežu platības pieder taigai — skuju koku mežiem ar bērza un apses nelielu piejaukumu. Galvenās taigas sugas ir Sibīrijas egle, kuru nomaina Ajānas egle, Sibīrijas baltegle, Sibīrijas un Daurijas lapegle, Sibīrijas ciedru priede un parastā priede. Taiga savā ziemeļu un ziemeļaustrumu daļā aug uz mūžīgā sasaluma slāņa, kurš vasarā no virspuses atkūst ne vairāk par metru.

Aiz polārā loka vasarā atkūst vēl plānāks augsnes slānis. Te sākas tundra, pāreju uz to iezīmē meža tundras josla. Šķērsojot meža tundru ziemeļu virzienā,-var novērot, ka egļu, baltegļu un lapegļu meži kļūst arvien retāki, koki zemāki, ar līkiem stumbriem. Pakāpeniski pazūd baltegle, tad egle. Tikai sīkas lapegles, kārklu

un alkšņu krūmu puduri pace|as virs pundurbērzu, Alpu miltenāja, vaivariņu, lāceņu un citu zemu augu klājiena. Beidzot izzūd pēdējie drosminieku puduri, kuri vēl uzdrošinājās pacelt virs sniega segas savas galotnes stindzinošajā Arktikas ziemas salā. Tundras pun- durkokaugi ari resnumā pieaug ļoti lēni. Uz pundur- bērza celmiņa, ne resnāka par pirkstu, var saskaitīt simt un vairāk gadskārtas.

Ko cilvēkam dod mežs

Kad sāka strauji attīstīties ķīmija, radās uzskats, ka šīs zinātnes sasniegumi jau tuvākā nākotnē samazinā- šot koksnes nozīmi cilvēka dzīvē, jo koksni aizstāšot sintētiskie materiāli. Sis paredzējums nav piepildījies. Koksnes izmantošanas veidu skaits arvien pieaug, strauji pieaug arī tautsaimniecība patērētās koksnes daudzums. Pati ķīmija ir ievērojami paplašinājusi ne tikai koksnes, bet arī citu koka daļu un koksnes atkritumu pārstrādāšanas un izmantošanas veidus. Vērtīgas produkcijas ražošanai izmanto celmus, skaidas, mizu, skujas, zarus u. c.

Strauji attīstās speciāla koksnes ķīmijas nozare. Savu ieguldījumu šīs ķīmijas nozares attīstībā dod arī Latvijas PSR Zinātņu akadēmijas Koksnes ķīmijas institūts akadēmiķa Arvīda Kalniņa vadībā. Sajā institūtā izstrādātas, piemēram, koksnes plastifikātu ražošanas metodes. Plastificējot mazvērtīgu, neizturīgu koksni, kāda, piemēram, ir apsei, iegūst ļoti izturīgu materiālu, kas pārspēj pat ozolu. No plastificētas koksnes izgatavotie gultņi ir lētāki un labaki par metāliskajiem. Koksnes plastificēšanu veic, piesūcinot to ar ķimikālijām un presējot zem spiediena. Atkarībā no plastificēšanā lietotajām ķimikālijām koksnes plastifikāti iegūst dažādas vērtīgas īpašības. Tā, apstrādājot šajā procesā koksni ar fenolspirtiem un furāna sveķiem, vairākas reizes samazinās tās spēja uzsūkt mitrumu. Ar attiecīgām ķimikālijām var iegūt ugunsdrošus, kā ari pret trupi izturīgus koksnes plastifikatus.

No viena kubikmetra koksnes, to ķīmiski pārstrādājot, var iegūt vai nu 200 kg glikozes, vai arī tādu daudzumu mākslīgās vilnas auduma, no kura var uzšūt trīssimt uzvalkus. No koksnes ražo celulozi, celofānu, etiķskābi, spirtu, lopbarību, lakas, sintētiskos sveķus, terpentīnu un daudzus citus vērtīgus produkcijas veidus.

Līdz pirmajam pasaules karam no koksnes ieguva apmēram divus tūkstošus produkcijas veidu. Pirms otrā pasaules kara šo produkcijas veidu skaits bija pieaudzis divarpus reizes, un mūsu dienās tas ir vismaz desmitkāršojies. Tikai celulozes un papīra rūpniecības produkcijai vien ir vairāk nekā desmittūkstoš pielietošanas veidu. No viena kubikmetra koksnes var iegūt 200 kg papīra. Tas ir daudz, taču papīra patēriņš strauji pieaug. Tikai mūsu republikas laikrakstu iespiešanai pašreiz gadā vajadzīgs tāds koksnes daudzums, kas izaug 200 ha mežu platība, bet visas pasaules laikrakstiem nepieciešamā papīra saražošanai nepieciešams vismaz 30 miljonu ha meža gadskārtējā pieauguma. Ļoti daudz koksnes izmanto kalnrūpniecībā šahtu nostiprināšanai. Koka balsti ir ne tikai vieglāki par betona stabiem, slodzei palielinoties, tie sāk brakšķēt un tādējādi brīdina par tuvojošos avāriju. Kaut arī uz katru iegūto og|u vai rūdas tonnu koksnes patēriņš salīdzinājumā ar pirmsrevolūcijas laiku jau ir samazi- nats gandrīz divkārt, tomēr kalnrūpniecības apjomi strauji aug un prasa arvien vairāk koksnes. Pašreiz mūsu kalnrūpniecības vajadzību apmierināšanai jāizmanto 15 miljonu ha meža gadskārtējais pieaugums. Gandrīz divreiz vairāk koksnes izmanto taras ražošanai, jo dažādas produkcijas transportēšanai arvien pieaug vajadzība pēc mucām, kastēm un citas taras. Vēl vairāk koksnes izmanto celtniecībā. Piemēram, V. I. Ļeņina Volgas HES celtniecībā izmantoja 3 miljonus kubikmetru kokmateriālu (apmēram tikai uz pusi mazāk nekā betona). Daudz koksnes patērē dzelzceļu gulšņiem, kā arī vagonu un kuģu būvniecībā (piemēram, vienam lielam okeana kuģim nepieciešams apmēram 4 tūkstoši kubikmetru kokmateriāla). Koksnes patēriņš mēbeļu ražošanai desmit gadu laikā trīskāršojies.

Koksnes cenas pasaules tirgū pēdējos pāris simts gados ir nepārtraukti cēlušās. Sakarā ar to daudzās zemēs mežu platība strauji samazinājusies. Tādās Eiropas zemēs kā Anglija un Francija, kur kapitālisms sāka attīstīties agrāk nekā kaimiņvalstīs, mežus praktiski izcirta jau pagājušajā gadsimtā. Ziemeļamerikā strauja mežu platību samazināšanās sākās divdesmitajā gadsimtā. Taču jau XIX gadsimtā peļņas tīkotāji izcirta te sevišķi vērtīgu sugu kokus.

Par šādu «džentlmeņu» izdarībām apmēram pirms simt gadiem rakstīja kāds Austrijas laikraksts. Amerikas indiāņu ciltīm ierādītajās rezervātu teritorijās saglabājušies koki ar ļoti vērtīgu koksni, tādi kā karijas, riekstkoki u. c. Lai rastu «likumīgu» pamatu šo koku izciršanai, veikli bālģīmji stājas laulībā ar attiecīgās cilts meiteni. Cilts virsaitis un vecāki pēc samērā pieticīgas dāvanas saņemšanas šādām laulībām parasti piekrīt. Jauno znotu uzņem cilts locekļu skaitā, un viņš turpmāk tiek pielīdzināts pārējiem ciltsbrāļiem, iegūstot ari tiesības koku ciršanai rezervāta teritorijā. Ar lielu steigu znots šīs tiesības tad arī izmanto. Kad visi augstvērtīgie koki izcirsti un pārdoti, znots pamet sievu un bērnus un ar ietirgoto naudu nozūd. Sāda tipa darījumus sauc par «meža laulībām» jeb «laulībām meža dēļ».

Rietumindijas mežos jau izcirsts vērtīgais gutaperčas koks. Acīm redzot, tāds pats liktenis tuvākajā nākotnē var sagaidīt tīkkoku Indonēzijas mežos tā izcili vērtīgās koksnes dēļ. Tīkkoka koksne satur īpašas vielas, kas to pasargā no trupēs un termītiem, to nebojā ari jūras ūdens un gliemeži.

Vēl mūsu gadsimta sākumā Dienvidamerikas tropu mežos baisas koks nebija nekāds retums. Taču jau četrdesmitajos gados Tūram Heijerdālam ar lielām pūlēm izdevās sameklēt baisas koka baļķus savam okeāna plostam «Kon-Tiki». Apdzīvoto vietu un ceļu tuvumā šis koks jau bija pilnīgi izcirsts savas ļoti vieglās un izturīgās koksnes dēļ.

Kapitālisma attīstība bijušajā Krievijas impērijā sākās vēlāk nekā dažās citās Eiropas valstīs. Tas nedaudz pasargāja mežus no pārmērīgas izciršanas. Taču pilsētu tuvumā un gar dzelzceļiem meža bagātību izlaupīšana jau notika pilnā gaitā.

Ievērojamais mežkopis K. Melderis vienā no saviem zinātniskajiem darbiem jau 1913. gadā ar sašutumu rakstīja par strauji pieaugošajiem mežu iznīcināšanas tempiem Latvijā. Arī buržuāziskās Latvijas saimnieki uzskatīja mežu par vieglas pe|ņas objektu, tā rezultātā vietējie meži tika izcirsti desmit gadus uz priekšu. Pēc Lielā Tēvijas kara izrādījās, ka mūsu republikas meži ir izcirsti jau divdesmit gadus uz priekšu.

Pēckara gados Padomju Latvijas mežkopji veic dažādus pasākumus mežu produktivitātes palielināšanai. Ik gadus caurmērā tiek nosusināts vairāk nekā 20000ha pārpurvotu mežu. Gadā mākslīgi apmežo vismaz 11 000 ha izcirtumu un citas platības. Izvērsies plašs galveno meža koku sugu selekcijas darbs.

Līdz otrajam pasaules karam mežkopji maz vērības veltīja koku sugu iedzimtības īpašību uzlabošanai. Apdzīvoto vietu tuvumā parasti pirmos izcirta vērtīgākos, izcilākos kokus. Līdz ar to vārgākiem un sliktākiem kokiem tika sagādātas lielākas iespējas vairoties. Ta plaši izplatījās pret trupi neizturīga apse, līkās un zarainās «cūku priedes», ķeburainas egles.

Pēckara gados meža selekcionāri uzsāka izcilu koku un mežaudžu reģistrēšanu. Sajā darbā mūsu republikas mežkopji strādā pasaules labāko sasniegumu līmenī. No reģistrētajiem izcilajiem kokiem griež potzarus un veido potētu māteskoku sēklu plantācijas. Jau netālā nākotnē apmežošanas darbiem varēs izmantot tikai izcilu kokaugu sējeņus.

Otra nozīmīga tendence ir taupīga meža koku izmantošana, visu koka daļu kompleksa pārstrādāšana. Sajā virzienā daudz dara Latvijas zinātniski pētnieciskais Mežsaimniecības problēmu institūts Imanta Ieviņa va- dibā. Te izstrādātās un ieviestas ražošanā metodes zaru pārstrādāšanai zaru blokos, karotīna un hlorofila iegūšanai no skujām, siltuma un skaņas izolācijas plākšņu ražošanai no koku mizām.

Taču mežs apgādā cilvēku arī ar cita rakstura labumiem. Mežos ik rudeni ienākas miljoniem tonnu ogu, no katra Latvijas mežu hektāra sēņotāji ik gadus ievāc ap 110 kg sēņu. Padomju Savienības mežos gadā ievāc vismaz 15 tūkstošus tonnu lazdu riekstu un daudz dažādu ārstniecības augu, nomedī ap 10 miljonu vāveru, 2,5 miljoni zaķu, vairākus simtus tūkstošus meža cūku, stirnu, aļņu un citu meža dzīvnieku, kā arī daudzus miljonus medību putnu.

Mežs ir neatņemama dabas ainavas sastāvdaļa. «Mežs ir daba dabā,» rakstīja ievērojamais mežzināt- nieks K. Melderis, «bez meža jebkura dabas glezna ir nepilnīga.» Ja likvidē mežu, tad cieš arī citi dabas elementi. «Tiem cilvēkiem,» rakstīja F. Engelss grāmatā «Dabas dialektika», «kas Mezopotāmijā, Grieķijā, Maz- āzijā un citur iznīcināja mežus, lai iegūtu aramzemi, ne sapņos nerādījās, ka viņi līdz ar to lika pamatus" tagadējai panīkšanai, jo reizē ar mežiem viņi iznīcināja arī'mitruma uzkrāšanās un uzglabāšanās centrus. Kad itālieši Alpos izcirta kalnu dienvidu nogāzē egļu mežus, kurus tik rūpīgi sargāja ziemeļu nogāzē, viņi nenojauta, ka ar to viņi grauj pamatus savas apkārtnes kalnu lopkopībai; vēl mazāk viņi nojauta, ka līdz ar to gada lielāko daļu atstāj bez ūdens kalnu strautus, lai toties lietus periodos tie vēl straujāk gāztos pāri līdzenumam.»

Arī līdzenumos mežs pasargā augsni no erozijas, t. i., no noskalošanas un gravu veidošanās, no aizpūšanas «melnajās vētrās». Mežā sniegs uzkrājas vienmērīgāk un kūst lēnāk, līdz ar to sniega ūdeņi pakāpeniski iesūcas augsnē. Mežā tiek aizturēti arī lietus ūdeņi. Upēs ar apmežotiem krastiem un mežainām ūdensšķirtnēm notece ir vienmērīgāka, tās mazāk aizsērē. Piemēram, kādreiz Adrijas pilsēta bija ievērojama osta Adrijas jūras krastā. Po upes sanesumi pakāpeniski attālināja jūras krastu no pilsētas, un tagad līdz jūrai jau ir kādas četrpadsmit jūdzes.

Interesantus novērojumus ir veikuši ievērojamie zinātnieki A. Humbolts un Busengo Aragvajas upes ielejā Dienvidamerikā. Humboltam, kurš apmeklēja šo ieleju 1800. gadā, vietējie iedzīvotāji pastāstīja par kādu dīvainu parādību. Viņu pilsēta Nueva Valencia (Jaunva- lensija) divarpus simta gadu laikā esot attālinājusies no ezera par trim jūdzēm un 1740. gadā uz ezera salas uzbūvētais cietoksnis pēc sešdesmit gadiem izrādījies uz pussalas. Ezers kļuvis seklāks, un tanī parādījušās jaunas salas. Kur pazūd ezera ūdens? — viņi jautāja zinātniekam. Rūpīgi izpētījis Aragvajas ieleju,

A. Humbolts izteica domu, ka ezera dzi|uma samazināšanās ir apkārtējo mežu masveida izciršanas sekas.

Pēc 22 gadiem Aragvajas ieleju apmeklēja Busengo. Viņš bija pārsteigts par notikušajām izmaiņām: ezers atkal bija pienācis tuvāk pilsētai, cietoksnis stāvēja uz salas, citas salas bija izzudušas. Lūk, ko raksta Busengo par šis parādības cēloņiem: «Divdesmit divi gadi, kas pagājuši, kopš Humbolts apmeklējis.šo zemi, bijuši bagāti svarīgiem politiskiem notikumiem. Venecuēla vairs nepieder Spānijai. Mierīgā Aragvajas ieleja bija kļuvusi par arēnu asiņainai cīņai, kas to izpostīja un samazināja iedzīvotāju skaitu. Vergiem aizejot cīņa par neatkarību, plantācijām vairs nebija apstrādātāju. Un meži, kas tropos izplešas ātri, drīz atkal pārklāja ievērojamu daļu teritorijas, ar kuras nolīšanu cilvēks bija pūlējies vairāk nekā gadsimtu.»

Mežs labvēlīgi ietekmē arī vietējo klimatu (mikroklimatu). Kad Francija pagājušajā gadsimtā izcirta un izdedzināja mežus Sevenas kalnos, no ziemeļrietumiem sāka pūst spēcīgs auksts vējš, kuru franči nosauca par mistrālu. Mistrāls periodiski izsaldēja olīvu un apelsīnu dārzus no Aviņjonas līdz Marseļai. Tagad šīs kulturas var puslīdz droši audzēt tikai pašos Francijas dienvidos.

Ievērojamie krievu zinātnieki V. Dokučajevs, K Ti- mirjazevs, G. Visockis un citi jau XIX gadsimtā rūpīgi analizēja periodiskā sausuma cēloņus stepēs, kura sekas ir labības sējumu iznīkšana un bads. Tādas pārmērīgi sausas vasaras Krievijas vidusjoslā XVIII gadsimtā atkārtojās 34 reizes, XIX gadsimtā — 40 reizes un XX gadsimta sākumā vēl biežāk. Zinātnieki nāca pie vienprātīgas atziņas: pieaugošās nelaimes cēlonis ir tas, ka šeit nav mežu, kuru pēdējās paliekas izcirstas jau XVIII gadsimtā. V. Dokučajeva vadība pagājušā gadsimta beigās neauglīgajā «Akmens stepē» ierīkoja ūdenskrātuves un iestādīja pirmās meža joslas 125 ha platībā. Tagad šajā vietā darbojas V. Dokučajeva Zemkopības institūts un mežu aizsargjoslu platība pārsniedz 300 ha. Sausajā 1946. gadā starp meža joslām kviešu raža izrādījās divreiz, bet arbūzu raža — gandrīz trīsreiz lielāka nekā atklātā stepē. Pēc diviem gadiem tika pieņemts partijas Centrālās Komitejas un PSRS Ministru Padomes lēmums par meža joslu stādīšanu un ūdenskrātuvju ierīkošanu visā plašajā teritorijā, kas pakļauta sausuma ietekmei. Gadsimta ceturksnī, kas pagājis kopš šī lēmuma pieņemšanas, ir veikts milzu darbs cīņā pret sausumu un putekļu vētrām mūsu zemes auglīgajās stepēs. Bija ne tikai panākumi, bet arī neveiksmes, kad dažuviet iestādītās meža joslas iznīka. Galvenais cēlonis tam bija šo joslu ierīkotāju un kopēju nepietiekamās zināšanas par kokaugu bioloģiskajām īpašībam un ekoloģiskajām prasībam. Taču vairumā gadījumu pašaizliedzīgais darbs vainagojās ar panākumiem. Braucot cauri stepēm, tagad mūs iepriecē meža joslu sulīgais zaļums, kas ievērojami atdzīvina stepju samērā vienmuļo ainavu. Taču pats galvenais — meža joslas un ūdenskrātuves piespiež sausumu atkāpties, palīdz nodrošināt augstas un stabilas kultūraugu ražas.

Mūsu republikas Ministru Padome pēckara gados ir pieņēmusi vairākus lēmumus par mežu bagātību racionālu izmantošanu un aizsardzību. Ar likumu ir noteikts, ka nedrīkst cirst mežus tuvāk par 1 km gar lielāko Latvijas upju krastiem. Aizliegts izcirst zaļās zonas ap pilsētām, ievērojami ierobežota pirmās grupas mežu ciršana. Nedrīkst saimnieciski izmantot mežus rezervātu teritorijā. Pavisam Latvijā ir pieci rezervāti; Slīteres, Grīņu, Moricsalas, Engures putnu rezervāts un Salacas upes baseina zivju rezervāts.

Sā gadsimta sākumā mežkopis G. Davidovs rakstīja par plūstošo smilšu ceļojošām kāpām, kas jau apbērušas Latvijā Baltijas jūras piekrastē prāvas lauksaimniecības zemju platības. Mūsu dienās visas jūrmalas kapas ir apmežotas un smilšu kustība apturēta. Taču pret jūrmalas stādījumiem jaizturas ļoti saudzīgi. Ja tos iznīcināsim, tad plūstošās smiltis atkal dosies uzbrukumā.

Meža nozīme cilvēka dzīvē neaprobežojas ar materiāliem labumiem vien. Mežs sniedz cilvēkam ne ar ko nesalīdzināmu estētisku baudījumu, atbrīvo no dzīves steigā uzkrātā nervu sasprindzinājuma, iedvesmo radošam darbam. Mežs iedvesmojis daudzus māksliniekus, starp kuriem ir apbrīnojami dabas attēlošanas lielmeistari. Mežu kā vienota organisma dzīvi dziļi izjusti attēlojis K. Koro, T. Ruso, I. Siškins, I. Levitāns, A. Rilovs,

V. Purvītis un citi mākslinieki. Meža balsis skan P. Čaikovska «Gadalaikos» un «Ceturtajā simfonijā», L. Bēthovena «Mēnesnīcas sonātē», F. Sopēna, E. Grīga, S. Rahmaņinova, A. Zilinska un citu izcilu komponistu darbos. Meža estētiskie aspekti ir ietekmējuši ari arhitektu radošos meklējumus. Tāpat reti var atrast romānu bez meža ainavu aprakstiem.

Apkārtējo pasauli mēs izzinām gan emocionālā uztverē, gan zinātniskajos pētījumos un loģiskajā analizē. Pasaulē, kurā mēs dzīvojam, nozīmīgāko vietu ieņem daba. Ar savu komplekso dzīvi mežs ir dabas interesantākā un sarežģītākā daļa. Lai kur mēs arī mestu savu skatu, visur sevi atgādina mežs. Izkopt sevī spēju emocionāli uztvert meža estētiku, zinātniski izzināt arvien jaunas meža dzīves likumsakarības — tas ir neizsmeļams baudījumu avots.

Kā mežkopji apsteidz laiku

Mūsu mežu galvenās koku sugas priede un egle ražo ļoti vērtīgu koksni, taču aug samērā lēni. Egle sasniedz cērtamo vecumu 80 gados, bet priede — tikai 100 gados. Mežkopis sēj un stāda nākamajām paaudzēm, sava darba ražas ievākšanai viņa mūžs ir par īsu. Bet cilvēka prāts nevēlas samierināties ar lēno laika plūsmu mežā un cenšas to paātrināt, apsteigt.

Viena no šādām iespējām ir citzemju ātraudzīgu koku ieviešana meža stādījumos, ko mežkopji sauc par meža kultūrām. Citzemju sugas meža kultūrās Latvijā sāka ieviest jau pirms simt gadiem. Mūsu dienās citzemju sugu stādījumi mežos aizņem pāri par tūkstoti hektāru. Sevišķi ātraudzīgas izrādījušās lapeglēs. Četrdesmitgadīgas un vecākas Eiropas lapegļu mežaudzes ir Cēsu, Liepājas, Rēzeknes, Talsu, Valmieras, Stučkas un citos rajonos. Sevišķi izcilas audzes ir Šķēdes un Augstrozes mežniecībās. Nedaudz retāk sastopami Sukačeva lapegles stādījumi. Auces un Tērvetes mežniecībās ir izcilas Japānas lapegles audzes, kuras jau 30—40 gadu vecumā uzkrājušas tikpat daudz koksnes kā divreiz vecākas priežu vai 60—70 gadu vecas egļu mežaudzes.

Latvijā lieliski aug arī Ziemeļamerikas duglāzija Sķē- des mežniecībā un Skrīveru mežu novadā. Ļoti ražīgas izrādījušās Eiropas dižskābaržu audzes Šķēdes un Rudbāržu mežniecībās. Piemēram, Šķēdē 70—80 gadu vecās dižskābaržu audzes ir uzkrājušas pa 600—900 kubikmetru koksnes uz hektāra. Tas ir 2—3 reizes vairāk nekā parasti šādā vecumā mūsu mežos. Vismaz divreiz ātraudzīgāks par mūsu parasto ozolu ir Ziemeļamerikas sarkanais ozols, kura mežaudzes ir Rudbāržu, Šķēdes un Auces mežniecības.

Taču visātraudzīgākās izrādījušās dažas citzemju apšu sugas. Tā Ziemeļamerikas spilvaugļu apses mežaudzes Šķedes mežniecībā 25 gadu vecumā ir uzkrājušas tik daudz koksnes kā divreiz vecākas mūsu parastās apses un trīsreiz vecākas bērzu audzes.

Mežkopjus interesē ne tikai ātraudzīgas koku sugas. Citzemju sugas audzē arī dažādu citu vērtīgu īpašību dēļ. Tā, piemēram, no riekstkokiem un Karēlijas bērza iegūst sevišķi skaistu koksni mēbelēm, no Amūras korķ- koka — korķi, no aronijām, smiltsērkšķiem u. c. — augļus. Dažus citzemju kokaugus audzē meža zvēru barībai un augsnes ielabošanai. Šinī ziņā sevišķi izceļas skarainais slotzaris, kas ir arī visai dekoratīvs. Vasarā tas iepriecina mūs ar samērā lieliem dzelteniem ziediem, kas atgādina sēdošu tauriņu. Ziemā šīs sugas krūmi ar spilgti zaļajiem zariem sevišķi skaisti uz baltā sniega fona. Slotzaru audzēs ziemā labprāt mielojas zaķi un stirnas.

Citzemju kokaugu sugu audzēšanas pieredze meža stādījumos Latvijā ir ieinteresējusi daudzus zinātniekus. Pirmajos pēckara gados daudzas eksotu mežu kultūras apsekoja Ļeņingradas zinātnieks D. Girgidovs un LLA profesora K. Sakša līdzstrādnieki. Ilgus gadus lapegļu mežu kultūru augšanas gaitu ir pētījis Latvijas Mežsaimniecības problēmu institūta vecākais zinātniskais līdzstrādnieks S. Saliņš, duglāziju stādījumus — tā paša institūta zinātnieks Dz. Pīrāgs, sarkanā ozola augšanas gaitu mūsu mežos — docents P. Mūrnieks, dižskābarža mežaudzes un to sēklu ražošanas likumsakarības — LLA pasniedzējs K. Vanders. Iegūtās atziņas plaši izmanto vērtīgu citzemju kokaugu sugu ieaudzēšanai, jaunu mežaudžu izveidošanai, mūsu mežu produktivitātes paaugstināšanai.

Rezultāti ir japaredz

Jaunas citzemju kokaugu sugas ieaudzēšana, tās introdukcija prasa daudz laika, pūļu un līdzek|u. Vairākkārt mēģināts introducēt mūsu republikā daudzas vērtīgas sugas, taču visas pūles izrādījušās neveiksmīgas. Vai šīs sugas pēc savām bioloģiskajām īpašībām vispār nespēj augt mūsu klimata un augsnes apstākļos? Varbūt nav izraudzīta introducēšanai piemērota sugas ekoloģiskā forma vai pareizā introdukcijas metode un paņēmiens? Bet var būt, ka introducētie augi aizgājuši bojā nepiemērotu audzēšanas apstākļu urt nepareizas kopšanas rezultātā?

Uz visiem šiem jautājumiem atbildi dos introdukcijas teorija, kas vēl ir tapšanas stadijā. Teorijai ne tikai jāizskaidro neveiksmju cēloņi. Tai jāpalīdz droši paredzēt iecerētā introdukcijas darba rezultātus.

Viens no galvenajiem šķēršļiem daudzu vērtīgu citzemju kokaugu ieaudzēšanai ir nepiemēroti klimatiskie apstākļi. Citronkoks, krāšņā paulounija, korķozols, ze- meņkoks un citas subtropu sugas Latvijā izsalst jau pirmajā ziemā. Te viss liekas skaidrs un pats par sevi saprotams — tādu aukstumu šie kokaugi nespēj pārciest. Tātad šo kokaugu sugu ieaudzēšana Latvijā ir bezcerīga? Bet kāpēc Rīgā kanāla apstādījumos lieliski aug tāds subtropu kokaugs kā ginks? Arī ginks sava mūža pirmajos gados ir ļoti jutīgs pret salu. Taču turpmākajos attīstības posmos viņa salcietība paaugstinās. Tāpēc, ka jau bija pastāstīts iepriekš, pirmos desmit gadus ginku ik rudeni rūpīgi piesedza. Nākamos desmit gadus sedza aizvien vieglāk. Tā palīdzēja kociņam pārciest ziemas salu un pakāpeniski norūdīties. Tagad jau vairāk nekā sešdesmit gadus šis ginks lieliski zierno bez piesegšanas.

Daudzām mūžzaļām lapu koku un krūmu sugām, kā arī skuju kokiem ir bīstams ne tik daudz sals kā temperatūras svārstības ziemas beigās un pavasara sākumā. Saulainās februāra dienās kokaugu miza, zaļās lapas un skujas sasilst līdz plus 10—15, pat 20 grādiem, bet naktīs atdziest līdz mīnus 10, dažkārt mīnus 15 un 20 grādiem. Tik lielas temperatūras svārstības kaitē

pat vietējo sugu kokaugiem, bet jo sevišķi eksotiem, kuri pēc tam pavasari izskatās kā apdeguši. Tādas «apdegušas» sarkanīgas skujas var novērot atklātās vietās iestādītām Japanas kriptomerijām, Lausona pacipresēm, Eiropas balteglem un vēl dažiem citzemju skuju kokiem. Bieži «apdeg» lapas niahonijai, rododendriem, bet efejai, laurķirsiin, ugunsērkšķiem, ileksiem, mūžzaļajām dafnēm lapas «apdeg» kopā ar dzinumiem. Tāpēc visi šie pret temperatūras svārstībām jutīgie eksotiskie augi japasargā februārī—martā no tiešajiem saules stariem, sevišķi jaunībā.

Daudzi introducējamie kokaugi apsalst līdz sniega segai vai arī pavisam izsalst tāpēc, ka dzinumi līdz rudenim nav paspējuši nobriest. Vietējo sugu kokaugiem dzinumu augšana garumā apstajas jau jūnija beigas vai jūlija sakumā un līdz augusta beigām pārkok- snējas, izveidojot gala un sānu pumpurus. Turpretim minētajiem introducentiem dzinumi aug līdz rudens salnām, kas tos pārsteidz pilnīgi nesagatavotus. Tā, piemēram, notiek ar jau minēto karalisko paulouniju, kuras lakstainie dzinumi nosalst jau pirmajās rudens salnās. Tāpēc paulouniju Salaspils botāniskā dārza den- drologi Iesaukuši par «kartupeļkoku».

Introducentu dzinumi nepaspēj nobriest dažādu iemeslu dēļ. Tāds iemesls var būt nepietiekami gara vasara. Taču visbiežāk dzinumu nenobriešanas cēlonis ir … pārāk gara mūsu vasaras diena. Augu fiziologs B. Moškovs, eksperimentējot ar balto robīniju (balto «akāciju»), novēroja, ka Ļeņingradā šīs sugas dzinumi nepaspēj nobriest un stipri apsalst. Tas notika trīsdesmitajos gados, kad tikko bija atklāta fotoperiodisma parādība — auga spēja reaģēt uz dienas garumu. Zinātnieks sprieda tā: robīnijas dzimtenē, Ziemeļamerikas dienvidaustrumu daļā, visgarākā diena turpinās 15—16 stundas, bet Ļeņingradā — 20 stundas. Tātad, lai sekmētu dzinumu nobriešanu, stādiem ir jādod saīsināta diena. Jūnijā reizē ar dzinumu augšanas sākumu stādiem katru vakaru pulksten astoņos uzlika gaismas necaurlaidīgu kasti un nākamajā rītā pulksten astoņos to noņēma. Tādējādi augi saņēma 12 stundas garu dienu. Jūlijā dzinumu augšana apstājās un tie pilnīgi nobrieda. Turpmāk augiem dienas garumu nesaīsināja.

Taču tie līdz pat rudenim augšanu neatjaunoja un ļotī labi pārziemoja.

Lielu pārsteigumu sagādāja dažas Sibīrijas koku sugas (Sibīrijas lapegle, Sibīrijas baltegle u. c.), kuras savā dzimtenē labi panes ļoti aukstas ziemas, kad temperatūra noslīd līdz —50°, pat —60°. Taču Latvijā šīs sugas nereti apsalst… Vainīgi izrādījās mūsu ziemas atkušņi. Sibīrijā šadu atkušņu ziemas laikā nav, tie sākas tikai līdz ar pavasara iestāšanos un modina kokaugus no ziemas miera perioda. Turpretim mūsu piejūras apgabala ziemā pēc atkušņa neseko pavasaris, bet gan sals, kas pārsteidz pavasarim pamodināto koku.

Nav viegli pārvietot kokaugu sugas arī no ziemeļiem uz dienvidiem. Atceros, 1968. gada vasarā mēs ar Bioloģijas fakultātes studentu grupu devāmies mācību ekspedīcijā uz Jamalas pussalu, kas aiz polārā loka tālu iesniedzas Ledus okeānā. Tundra mūs pārsteidza plašās pundurberza «birzes», kas nepacēlās augstāk par ceļgaliem, dažādo klājenisko kārklu un citu polāro kokaugu sugu audzes. Pundurbērzs kopš ledus laikmeta ir saglabājies dažās vietās arī Latvijā (starp Saulkalni un Ikšķili, Latgales purvos, Tīreļpurvā un citur). Taču citas polāro kokaugu sugas Latvijā neaug. Introdukcijas nolūkiem savācām paprāvu kolekciju un pārvedām uz Salaspils botānisko dārzu. Tomēr, neskatoties uz rūpīgo kopšanu, polārie augi nespēja pārciest šo pārvietošanu par 10—12 platuma grādiem uz dienvidiem un pakāpeniski aizgāja bojā.

Ļoti svarīgi augu introdukcijas darbā ievērot to īpatnējās prasības pēc noteiktiem augsnes apstākļiem. Piemēram, rododendri labi aug augsnēs ar mēreni skābu reakciju, bet, iestādīti kaļķainās'(sārmainās) augsnēs, nīkuļo un iet bojā. Turpretim Krimas priede, austrumu dižskābardis un sīklapu goba slikti aug skābās augsnēs, kas nesatur kaļķi. Vītoliem, spārnaugļu pterokarijai un dažām apšu sugām vajadzīgas mitras augsnes. Japānas cidonija, baltā robīnija, amorfa, ligustri, gledičija, skābardis, deicija, karagana, lauku un Tatārijas kļava, melnā priede un biota labi aug arī sausās augsnēs. Bet efedras un opuncijas mitrās augsnēs pat iznīkst.

Pret augsnes apstākļiem kokaugi ir jutīgāki pirmajos sava mūža gados. Ievērojamais dendrologs A. Gurskis

stāsta, ka viņu pārsteiguši lielie mamutkoki dažu Vidusāzijas pilsētu apstādījumos. Taču ieaudzēt no sēklām jaunus kociņus viņam nav izdevies. Pētījumos noskaidrojies, ka vietējā augsne ir nepiemērota mamutkoku ieaudzēšanai. Sējeņi un jaunie kociņi šajā augsnē iznīkst. Bet kā tad ieaudzēti jau esošie lielie koki? Izrādījies, ka kādreiz prāvi šo koku stādi atvesti no kādas Eiropas kokaudzētavas lielos koka traukos ar visu zemi. Iestādīti jaunā vietā ar līdzatvesto zemi, kociņi auguši raiti un lēnām pieraduši pie vietējās augsnes apstākļiem.

Introducentu normālu augšanu un attīstību var traucēt arī tā saucamie biotiskie (dzīvās dabas) faktori. Daudzi kokaugi nepanes augsnes aizzelšanu ne tikai tāpēc, ka lakstaugu blīvā sega samazina gaisa pieplū- šanu kokaugu saknēm. Daudzu lakstaugu (piemēram, vārpatas) saknes izdala tādas vielas, kuras negatīvi ietekmē citus augus. Sī parādība ir tik plaši izplatīta un tik nozīmīga, ka tai dots speciāls nosaukums — ale- lopātija un tas pētīšanai izveidojusies atsevišķa botānikas nozare. Ne mazāk svarīga nozīme ir arī augu virszemes daļas (lapu, ziedu, augļu) aktīvajiem izdalījumiem — fitoncīdiem, kurus 1930. gadā atklāja padomju zinātnieks B. Tokins. Eikaliptu, bērzu, vaivariņu un citu kokaugu lapu, kā arī vairuma skuju koku izdalītie fiton- cīdi nonāvē mikroorganismus vai arī jūtami ierobežo mikrobu vairošanos. Ievas ziedu izdalītie fitoncīdi nonāvē kukaiņus un pat peles. Kokveida karaganas («dzeltenās akācijas») fitoncīdi nomāc dažu citu tauriņziežu ziedputekšņu dīgšanu un līdz ar to traucē apaugļoša- nos. Turpretim auzu fitoncīdi uz tauriņziežu ziedputek- šņiem iedarbojas stimulējoši. Ja blakus esošo augu izdalītie fitoncīdi atbaida introducenta apputeksnētājus kukaiņus, tad normālas sēklas velti gaidīt.

Savstarpējo attiecību raksturs augu dabiskajos grupējumos jeb fitocenozēs ievērojamā mērā nosaka šo grupējumu sastāvu. Bieži vien pilnīgi neiespējami šādā fitocenozē mākslīgi ieaudzēt kādu šeit neiederīgu sugu. Arī zemkopji rūpīgi kopj kultūraugu sējumus un stādījumus, jo pretējā gadījumā nezāles tos iznīcinātu. Tāpat daudzus introducētos kokaugus iznīcina vietējās sugas, ja introducenti ilgstoši atstāti bez prasmīgas cilvēka

kopšanas. Lai prasmīgi palīdzētu introducentiem, ir jāzina, kādas vietējās vai arī jau plaši izplatītās introdu- cētās sugas nospiež un kādas stimulē ieviešamo citzemju viesu augšanu un attīstību./

Tādi ir svarīgākie faktori, kas būtiski ietekmē introdukcijas darba rezultātus. Cilvēks spēj tikai daļēji palīdzēt augam, samazinot attiecīgā faktora negatīvo ietekmi, galvenā loma pielāgošanās procesā ir paša auga spējām. Bet no cilvēka ir atkarīga introducējarnās sugas piemērotas ekoloģiskas formas izvēle. Atkal un atkal izvirzās sēklu izcelsmes jautājums. Sākumā šis jautājums šķiet vienkāršs: jāizvēlas attiecīgās sugas sēklas no tādiem īpatņiem, kas aug vistuvāk introdukcijas vietai, bet vislabāk izmantot jau introducēto īpatņu vietējās sēklas. Taču ne vienmēr šis pieņēmums izrādās pareizs.

Latvijas PSR ZA Botāniskajā dārzā skaistā lielia- painā katalpa bargakās ziemās apsalst, taču pēc normālākas ziemošanas zied un pat ražo sēklas. Tāpēc arī radās ideja: izmantojot vietējās sēklas, izaudzēt ziem- cietigāku katalpas ekoloģisko formu. Sēklām bija ļoti zema dīdzība, un arī iegūtie sējeņi izrādījās vārgi un auga četrreiz lēnāk nekā no dienvidu izcelsmes sēklām. Pakāpeniski visi sējeņi iznīka. Līdzīgi uzvedās arī ovāl- lapu karijas, spārnaugļu pterokarijas, grieķu riekstkoka un dažu citu eksotisku kokaugu sējeņi, kurus ieguva no vietējām sēklām. Sī parādība diezgan bieži izpaužas augu introdukcijā. Augi pielāgojas jauniem apstākļiem, pazeminot savu fizioloģisko aktivitāti, secina augu fiziologs L. Sergejevs.

Pazemināta fizioloģiskā aktivitāte nozīmē arī intro- ducentu ātraudzības un vispār produktivitātes samazināšanos. Mežkopji atteikušies no dažas labas perspektīvas sugas, kuras produktivitāte introdukcijas apstākļos ne tuvu nelīdzinās tam, ko šie kokaugi uzrāda savā dzimtenē. Kāpēc no vietējām introducentu sēklām nereti izaug vārgāki pēcnācēji? Ka novērst sējeņu fizioloģisko depresiju? Abi šie jautājumi nodarbināja rnani, kopš nopietnāk pievērsos kokaugu introdukcijas problēmai.

Vispirms radās atbilde uz otro jautājumu. Piecdesmito gadu sākumā pētīju citzemju kokaugu sējeņu ziemcietību atkarībā no tā, kādu pēc kārtas vietējo paaudzi tie pārstāvēja. Tas fakts, ka ar katru nākamo vietējo paaudzi (ģenerāciju) attiecīgās sugas sējeņu ziemcietība palielinās, mani nepārsteidza, jo tas labi saskanēja ar esošajiem priekšstatiem. Taču līdz ar ziemcietības paaugstināšanos ar katru nākamo vietējo paaudzi palielinājās arī sējeņu ātraudzība. Sākot ar trešo vai ceturto paaudzi, sējeņu fizioloģiskā depresija izzuda, tie bija atguvuši attiecīgajai sugai raksturīgo augšanas tempu.

Turpmākajos pētījumos izdevās atrisināt arī pirmo jautājumu. Izrādījās, ka sugai neparastie klimata apstākļi negatīvi ietekmē ziedputekšņu dzīvotspēju, pazemina to enerģētisko līmeni. Ja apaugļošanās procesā piedalās ziedputekšņi ar pazeminatu enerģiju, tad rodas vārgāki, lēnaudzīgaki un mazāk produktīvi pēcnācēji. Taču katras nākamās paaudzes augiem ziedputekšņu dzīvotspēja un enerģētiskais līmenis arvien normalizējas un pēcnācēji atjauno sugai raksturīgo fizioloģisko aktivitāti, augšanu un attīstību.

Introdukcijas gaitā augiem dažkārt izmainās tās vērtīgās īpašības, kuru dēļ tos ievieš. Jau C. Darvins vairāk nekā pirms simt gadiem atzīmēja, ka mastikas koks Francija neražo mastiku un no Ziemeļamerikas Eiropā introducētais ārstnieciskais laurkoks zaudējis savu raksturīgo smaržu. Ir novērots, ka hinīna koks lietainā laikā neveido hinīnu. Driģenes Indijā un Irānā lapās satur simt reižu lielāku daudzumu alkaloīdu nekā Mogiļevas pilsētas apkārtnē; Ļeņingradā augošais dzelkšņainais velnābols satur apmēram divreiz mazāk alkaloīdu nekā šis pats augs Saratovā. Daudziem eļļas augiem introdukcijas gaita izmainās eļļas sastāvs un daudzums. Augu bioķīmiskā sastāva izmaiņas klimata ietekmē daudz pētījuši un teorētiski izskaidrojuši padomju zinātnieki S. Ivanovs un N. Sarapovs.

Taču dažkārt introdukcijas rezultātā augi iegūst arī jaunas vērtīgas īpašības. Pazīstamais augu introdukcijas speciālists G. Slikovs pastāsta interesantu gadījumu no savas prakses. Pirms trīsdesmit gadiem viņš iestādījis Suhumi botāniskajā dārzā kādu jaunu citrusaugu ģints sugu — judzu. Te jāpiezīmē, ka no trīsdesmit šīs ģints sugām ne visas ražo tik garšīgus augļus kā apel- sīnkoks. Judzu (šīs sugas nosaukums pārņemts no japāņu valodas) bagātīgi ražo ugunīgi oranžas krāsas augļus. Taču augļi ir neēdami (rūgteni skābi). Judzu augus stāda dekoratīviem nolūkiem un no augļiem iegūst ēteriskās eļļas. Neko vairak 110 šiem augiem negaidīja arī to introducētāji Suhumi botāniskajā dārzā. Taču par pārsteigumu speciālistiem iestādītā judzu augļi izrādījās ļoti garšīgi. Augtenes apstākļi Suhumi botāniskajā dārzā bija pārveidojuši auga bioķīmiskās īpašības.

Sevišķi būtiski augu īpašības izmainās hibridizācijas (krustošanas) rezultātā. Krustojot sugas, ne tikai apvienojas mātes auga un tēva auga atšķirīgās īpašības, bet rodas arī pilnīgi jaunas. Attālu formu krustošanas iespējas parāda pati daba, kur sastopami ne tikai dažādu sugu, bet pat ģinšu hibrīdi. Jakutijā, Aldānas upes krastos, aug īpatnēji krūmi ar spīdīgām kā klintenei, taču daļēji plūksnoti saliktām lapām. Botāniķe A. Pojarkova šo augu aprakstījusi kā jaunu ģinti, kas cēlusies klinte- nes un pīlādžu dabiskas krustošanās rezultātā. Jaunās hibridogenās ģints augi izplatījušies jau vairāku simtu kvadrātkilometru plašā teritorijā. Krustojoties dažādām aroniju un pīlādžu sugām, ir izveidojusies hibridogēnā sorbaronijas ģints ar četrām sugām (hibrīdā, pīladž- lapu, Dipeļa un Alpu sorbaronija). Vidusāzijas kalnos vairākus starpģinšu un daudzus starpsugu hibrīdus ir atradis un aprakstījis Kirgīzijas PSR ZA Botāniskā dārza dendrologs V. Tkačenko.

Attālo hibridizāciju plaši izmanto kokaugu introdukcijā. Sajā virzienā sevišķi izceļas I. Mičurina panākumi. Krustojot silto subtropu gleznas kokveida malvas (hi- biskus) ar vairāk ziemcietīgo Sīrijas hibisku Taškentas Botāniskā dārza direktors F. Rusanovs ir ieaudzējis daudzas izcili krāšņas un pietiekami izturīgas kokveida malvu formas. Latvijas PSR ZA Botāniskajā dārzā Salaspilī aug kāds zierncietīgs riekstkoks, kas pēc augļiem un lapām ir visai līdzīgs īstajam valriekstam (grieķu riekstkokam). Taču blakus augošie grieķu riekstkoki apsalst gandrīz katru ziemu un augļus neražo. Izturīgais riekstkoks ar vērtīgajiem augļiem ir grieķu un Mandžūrijas riekstkoku hibrīds, ko pirms divdesmit pieciem gadiem izveidojis akadēmiķis Alfrēds Ozols. No īstā valrieksta hibrīds mantojis lapu un augļu formu, kā arī augļu kvalitāti, bet no Mandžūrijas riekstkoka — salcietību.

Introducējot jaunu augu sugu, jāparedz arī tās izmaiņas, ko šīs sugas augi spēj izdarīt vietējās fitocenozēs. Nedrīkst ievazāt nezaļu tipa augus, kas spējīgi izspiest vietējās vērtīgās sugas un padarīt audzes mazvērtīgākās. Parastās lauksaimniecības kultūru nezāles ir lakstaugi. Taču var būt arī nevēlamas kokaugu sugas — nezāles. Tā savā laikā lielas nepatikšanas Australijas fermeriem sagādāja introducētie kaktusi. Tie strauji vairojās un ar savu adataino segumu pārklāja dārzus, laukus, ganības. Tikai pēc tam, kad ieveda arī kaktusu kaitēkļus, izdevās likvidēt «kaktusu briesmas».

Pagājušā gadsimta beigās Baltijas mežkopju biedrības prezidents M. Siverss ļoti propagandēja Banksa priedi (Pinus banksiana Lamb.), kas izplatīta Ziemeļamerikā nabadzīgās smilšu augsnēs un jaunībā aug ļoti strauji. Bet izrādījās, ka Banksa priedes strauja augšana samērā agri izbeidzas, jau 30—40 gadu vecuma tā sāk atpalikt augumā no mūsu parastās priedes un 50—60 gados noveco. Sīs sugas koki veido līkus zemas kvalitātes stumbrus. Banksa priede izrādījās arī neizturīga pret vējlauzām, zarus un galotnes tai nolauž sniegs. Taču Banksa priedei ir kāda ievērības cienīga īpašība. Čiekuri tai parādās ļoti agri (7—10 gadu vecumā) un saglabājas kokos neatvērušies daudzus gadus. Pēc meža ugunsgrēka čiekuri atveras un vairāku gadu sēklu raža apsēj izdegušo platību. Bez tam jāņem vērā, ka zemu novietotie čiekuri ir viegli aizsniedzami, un tas atvieglina priežu sēklu sagādes plāna izpildi. Banksa priedes sēklas ļoti maz atšķiras no parastās priedes sēklām, tās grūti sašķirot. Tāpēc priežu kultūrās dažkārt parādās Banksa priedes piejaukums. Sīs «nezāles» izplatīšanās sagādā rūpes mežkopjiem, tāpēc tiek veikti attiecīgi pasākumi, lai nepieļautu Banksa priedes tālāku izplatīšanos.

Kokaugu mūžs ir garš. To introducēšana prasa daudz laika un pūļu. Tāpēc jau laikus jāparedz introdukcijas darba rezultāti.

VII nodaļa

MŪŽĪGI MAINĪGO MĀKSLAS DARBU MATERIĀLS

Starp dažādām mākslas nozarēm dārzu un parku māksla ieņem īpatnēju vietu. So īpatnību nosaka dzīvais, mūžīgi mainīgais dārzu un parku pamatmateriāls — koki un krūmi. Dārza un parka izskats mainās ne tikai gadu gaitā līdz ar kokaugu vecuma izmaiņām. Tas ir atšķirīgs pavasarī un rudenī, ziemā un vasarā, pat rītā un vakarā, pusdienlaikā un mēnesnīcā, saulainā un lietainā laikā. Parks paver skatam dažādas ainavas atkarībā no apmeklētāja atrašanās vietas. Ar vārdu sakot, dārzi un parki ir ļoti īpatnēji mākslas darbi.

No sirmas senatnes līdz viduslaikiem

Parku un dārzu, tāpat kā citu mākslas nozaru vēsture sniedzas sirmā senatnē. Senās Ēģiptes tempļu bareljefi un papirusi vēsta par krāšņiem dārziem, kas auguši šajā zemē pirms 4—5 tūkstošiem gadu. Attēlos skaidri redzams dārzu regulārais plānojums un liela kokaugu dažādība. Vēsture saglabājusi ziņas par Bābeles skaistajiem gaisa dārziem (tā saucamie Semiramīdas dārzi) Nebukadnecara valdīšanas laikā (VI gs. p. m. ē.). Senajā Babilonā un Asīrijā tempļus un pilis cēla uz mākslīgi uzbērtiem pakalniem, it kā imitējot kalnus, no kurienes šo valstu iedzīvotāju senči ieradušies Mezopotā- mijas līdzenumā. Uzbērto pakalnu nogāzes tika terasē- tas un uz tām stādīja dārzus. Dārzu mākslu no babilo-

Semirarnīdas gaisa dārzi senajā Bābelē.

niešiem un asīriešiem pārņēma senie persieši, kuri savus dārzus sauca par «paradizi». Acīm redzot, no šī senper- siešu vārda cēlies bībelē aprakstītās paradīzes nosaukums.

Vēl vairāk dārzu un parku māksla uzplauka antīkajā Grieķijā un Romā. Grieķu dieviem veltītie tempļi atradās mākslīgi stādītos parkos — svētajās birzīs. Dekoratīvi olīvkoku un ozolu apstādījumi ielenca heronus — varoņu kapenes. Te parasti notika svinīgas ceremonijas. Sajās heronu birzīs (111 gs. p. m. ē.) sāka celt gimna- zijus jaunatnes audzināšanai. Gimnazijos uzturējās filozofi ar saviem mācekļiem. Seit ierīkotos sporta laukumus apsēja ar zāli un gaumīgi apstadīja. Dārzu un parku veidošana bijusi viena no Maķedonijas Aleksandra iemīļotākajām nodarbībām. Viņa vārdā nosauktajā pilsētā Aleksandrijā valdnieka un sabiedriskie parki aizņēmuši ceturtdaļu no visas pilsētas teritorijas. Ļoti slavena ar saviem dārziem un parkiem bija senā Antio- hijas pilsēta. Senās Grieķijas apstādījumos bija diezgan plašs kokaugu sortiments — cipreses, baltegles, ozoli, platānas, palmas, olīvkoki un citas sugas, no kurām daudzas bija introducētas no citam zemēm. Daudzi sengrieķu dzejnieki apdzied rozes un citus košumaugus.

Senajā Grieķijā radies mīts par kādu jaunekli, kurš iemīlējies sevī un pārvērties par puķi narcisi.

Senajā Romā dārzu un parku māksla sevišķi uzplauka Cēzara un Nerona valdīšanas laikā. Valdnieki un bagātie patricieši cēla ārpilsētas pilis ar plašiem dārziem (villa suburbana). Saglabajies vēsturnieka Plīnija darbs, kurā viņš apraksta savas ārpilsētas pilis ar dārziem — villa Tuski pie Toskānas un villa Laurencium pie Romas. Netālu no Romas uz augsta pakalna atradās imperatora Adriāna slavenā villa Tivoli, kuras impozanto dārzu apraksti saglabājušies līdz mūsu dienām. Renesanses laikmetā šīs teritorijas daļā izveidots ne mazāk slavens dārza komplekss — villa d'Este.

Gadsimtu gaitā dārzu un parku māksla pakāpeniski mainījās, pārveidojās. To, tāpat kā citas mākslas nozares, ietekmēja sabiedriskā iekārta un estētiskie uzskati, dabas apstākļi, pieejamais augu sortiments, kā arī dažādu tautu un sabiedrības šķiru sadzīves tradīcijas un parašas.

Regulārie dārzi

Pēc drūmo viduslaiku sastinguma perioda dārzu un parku māksla krāšņi un strauji uzplaukst, iestājoties renesansei. Notiek pāreja no viduslaiku mūros ieslēgto dārzu shematisma uz dzīvespriecīgām dārza formām, kas saistās ar apkārtējo dabu. Atdzimst parki, dārzi kļūst plašāki, saules un līksmes pārpilni. Tāpat kā citi renesanses mākslas veidi, arī dārzu un parku māksla ir kā himna cilvēkam, arī šis renesanses mākslas veids izriet no antīkās pasaules labākajiem sasniegumiem, balstās uz tiem un attīstās tālāk atbilstoši sava laikmeta līmenim. «Rokrakstos, kas tika izglābti, Bizantijai bojā ejot,» raksta F. Engelss «Dabas dialektikā», «Romas drupās izraktajās antīkajās statujās pārsteigto Rietumu priekšā nostājās jauna pasaule — grieķu senatne; tās gaišo tēlu priekšā izgaisa viduslaiku spoki; Itālija sākās neredzēts mākslās uzplaukums, kas bija it kā klasiskās senatnes atspulgs un ko nekad vairs neizdevās sasniegt.»

Ari dārzu un parku mākslas uzplaukums renesanses laikmetā sākās Itālijā. Padujā 1545. gadā dibināja botānisko dārzu, kurš kļuva par paraugu citiem botāniskajiem dārziem. Florencē XVI gadsimtā top tādi dārzu mākslas šedevri kā villa Boboli, villa Kastello, villa Kamberi; Romas apkārtnē — villa d'Este, villa Ma- dama, villa Lante; XVII gadsimtā — villa Borgeze, villa Albāni, villa Garconi un citas. Dārzus projektēja un iekārtoja tādi izcili mākslinieki kā Rafaels, Tribolo, Buontalenti, Ligorio, Vinjola, Rainaldi, Porta, Nolli. Pēc plāniem, kā ari saglabātajiem dārziem var spriest par tā laika augsto mākslas un daiļdārzniecības prasmes līmeni. Vietu šādām villām ar dārzu izvēlējās parasti kāda reljefa paaugstinājumā, no kurienes paveras skats uz pilsētu un apkārtējo ainavu. Dārzs vai parks ar dzīvojamo ēku (pili) tika veidots kā vienots ansamblis, tā simetriskais plānojums izturēts regulāri. Tikai reljefs dažkārt piespieda atkāpties no simetrijas. Kompozīcijas pamatā bija terašu sistēma. Uz terasēm auga cirpti koki un krūmi ar īpatnēji veidotu vainagu. Terases savienoja dekoratīvi noformētas kāpnes ar balustrādi un skulptūrām. Stingri ģeometrisko un simetrisko plānojumu pastiprināja ūdens elementi (strūklakas, pārgāzēs kaskādes) pa parka kompozīcijas galveno asi. Parka centrālo daļu noformēja kā parleru (augu paklāju) ar lielu strūklaku un skulptūrām centrā.

Itāļu stils jūtami ietekmējis Latvijas veco parku veidošanu. Atsevišķus šā stila elementus redzam parku kompozīcijā Katvaros, Rubā, Bīriņos, Mazsalacā (terašu sistēma ar atbalsta sienām un dekoratīvām kāpnēm; pils un parks ir vienots ansamblis; kādreiz regulārajā parka daļā koki un krūmi cirpti), Odzienā, Lindē, Rūmenē, Burtniekos un citur.

Regulāro parku mākslas tālākā attīstība izpaužas tā saucamajā franču jeb Versaļas stilā. Sā stila pamatlicējs ir talantīgais daiļdārznieks Andrē Lenotrs, kurš XVII gadsimta otrajā pusē izveidoja tādus smalkus šedevrus kā Versaļas, Tileri, Marli, Santilji, Sen-Klū, Me- donas parkus. Franču stila parki atšķiras no itāļu parkiem ar ievērojami lielāku platību, tos plānoja līdzenās vietās vai uz vienmērīgi nolaidenas nogāzes. Uz nogāzes ierīkoja zemas terases, kas pakāpeniski veda pie ūdensbaseina vai kanāla. Parka centrālajā daļā

Regulārā stila dārzs Stukmaņos XVIII gadsimtā (J. Broccs zīmējums).

atradās parters, ko no divām pusēm ietvēra cirptu kokaugu grupējumi ar paviljoniem, strūklakām, skulptūrām u. c. parka sīkformām. Dažādu figūru veidā cirptie koki atradās arī uz terasēm un citās parka daļās. Galveno vietu parka kompozīcijā ieņēma pils vai cita ēka ar regulāru parteru, no kura izgāja centrālā ass. Pārējās parka daļas tika simetriski izvietotas gar centrālo asi. Nereti parka žogu aizvietoja ar kanālu, kurš kalpoja kā dekoratīvs elements un netraucēja pavērt skatu uz tālāko apkārtni. Kanāli pārņemti no Francijas bruņinieku tā saucamajām ūdens pilīm. Sīs pilis cēla līdzenumā, tās apjoza mūra siena un ar ūdeni piepildīts grāvis.

Latvijā franču stila dārzi un parki bija modē XVIII gadsimtā. Vienu no tādiem franču dārziem, kas bija ierīkots Stukmaņu muižā (netālu no tagadējās Pļaviņu pilsētas), parāda savos zīmējumos astoņpadsmitā gadsimta mākslinieks un arhitekts J. Broce. Līdz mūsu dienam samērā labi saglabājušies franču stilā veidotie Rundāles, Nītaures un Lāmiņu parki. Izcilākais no tiem ir Rundāles parks, kura plānojums atgādina Versaļas parku.

Sansusī dārzs Potsdamā.

Rundāles pils parks atrodas kādus 16 km uz ziemeļ-' rietumiem no Bauskas. Pili cēlis baroka stilā Krievijas galma arhitekts slavenais B. Rastrelli Kurzemes hercogam J. Bīronam no 1736. līdz 1740. gadam. Apmēram taja pašā periodā pēc Rastrelli uzmetuma hercoga galma daiļdārznieks K Veilands izstrādāja parka projektu un to ierīkoja 50 ha platībā. Parks un pils sastāda vienotu ansambli ar regulāru, stingri simetrisku plānojumu. Visas kompozīcijas ass ir virzīta no ziemeļiem uz dienvidiem perpendikulāri Bauskas šosejai. Kompozīcijas centrs ir lepnā pils ar regulāru priekšdārzu, kuru šķērso zirgkastaņu aleja. Pirmā stāva caurstaigājamā telpa pa centrālo asi savieno priekšdārzu ar parku. No partera, kas izvietots pils priekšā, vēdekļveidā sākas piecas galvenās alejas, kuras šķērso visu parku. Ja mēs savā iztēlē turpinātu šīs alejas virzienā uz pils priekšu, tad pārliecinātos, ka to krustošanās punkts atrodas pils centrālajā balkonā. No balkona pa alejām kādreiz pavērās tālas ainavas. Kādreiz cirptās aleju liepas tagad ir raženi sakuplojušas un aizklāj mūsu skatam tālāku perspektīvu. Ar cirptu liepu

Rundāles pils regulārā franču stila parka plāns.

špalieriem bija apstādītas arī tās alejas, kuras šķērsoja galvenās alejas rietumu-austrumu virzienā. Tādējādi parka centrālā daļa tika sadalīta dažāda lieluma neregulāros četrstūros. Sājos četrstūros atradās cirptu koku grupas (bosketi) ar izklaidēšanās ietaisēm. Spalieru krustošanās vietās stāvēja marmora skulptūras. Parka dienvidu nogabals atradās aiz kanāla, kas apjoza centrālo daļu. Tas bija jauktu koku mežaparka masīvs, ko šķērsoja minētās piecas galvenās alejas un vairākas šķērsalejas.

Izcili franču stila dārzu un parku mākslas pieminekļi saglabājušies Padomju Savienībā Ļeņingradā (Vasaras dārzs) un tās apkārtnē (Petrodvorecā, Puškinā, Streļņā, Lomonosovā), Maskavas apkārtnē (Ķuskovā, Arhangeļ- skoje), kā arī citās zemēs (piemēram, Sansusī parks Potsdamā un Cvingera dārzs Drēzdenē Vācijas Demokrātiskajā Republikā). Regulāra tipa dārzos un parkos kokaugu sortiments nebija sevišķi plašs. Stāvoklis šajā ziņā būtiski izmainījās XVIII gadsimtā, kad modē nāca ainaviska tipa dekoratīvie stādījumi.

Ainaviskie darbi un parki

Ainaviskus dārzus kopš sirmas senatnes stādīja Ķīnā un Japānā. Ar šiem dārziem XVIII gadsimta sākumā iepazīstas angļu daiļdārznieki un arhitekti V. Čemberss, J. Rentons, V. Ķents u. c. Anglijā iznāk V. Čembersa grāmata «Par austrumu dārziem». Sis periods sakrita ar kapitālisma straujās attīstības sākumu, kad buržuāzija uzsāka enerģisku cīņu pret muižnieciskās aristokrātijas sastingušajām formām sadzīvē un kultūrā. Literatūrā un mākslā šis periods ir pazīstams ar prero- mantisma jeb sentimentālisma nosaukumu. Sentimentālisma virziens cīnās pret klasicisma sastingušajām un nosacītajām formām, literatūrā un mākslā pievēršas emocionālai dabas attēlošanai, idealizē savu varoņu dzīvi dabas klēpī. Ļoti populārs kļuva romāna «Jaunā Eloiza» autora 2ana Zaķa Ruso sauklis: «Atpakaļ pie dabas!» Dž. Miltons savā romānā «Pazaudētā paradīze» tieši vērsās pret regulārā stila cirptajiem dārziem.

Un tā ainaviska stila dārzi Anglijā sāka savu uzvaras gājienu.

Platības ziņā ainaviskie parki daudzkārt pārspēja regulāros. Tā, piemēram, viens no pirmajiem ainavis- kajiem parkiem Londonas piepilsētā Kjū aizņēma 120 ha, Kensingtonas dārzs Londonā — 70 ha, bet karaļa parks Ričmondā — pāri par 1000 ha. Franču parku stila dzimtenē ainavisko stilu sagaidīja ar zināmu pretestību. Taču laika gars darīja savu un ainaviskā stila parkiem radās arvien vairāk dedzīgu piekritēju un talantīgu ainavu veidotāju (A. Rišārs, J. Zirardēns, A. Karmontels u. c.). Tapa tādi izcili ainaviski parki Ermenonvilā, Monso un Mazais Trianons Parīzē, kā arī plašie Parīzes mežaparki «Buloņas mežs» un «Vensenas mežs». XVIII gadsimta pēdējā ceturksnī tika izveidots arī slavenais Pavlovas parks netālu no Ļeņingradas, kā arī iekārtota Puškinas parku ainaviskā daļa. Gadsimtu mijā tapa plašie Sofijevkas un Trostjaņecas parki Ukrainā.

Ainavisko parku veidotāji atteicās no regulāra plānojuma un centās atdarināt dabas skatus, kas parka kompozīcijā neatkārtojas. Ūdenskrātuvēm (ezeriem, upēm, dīķiem) tika pastiprināti estētiski skaisti brīvu līniju krasti, pa kuriem vijās celiņi, apliecoties ap līčiem un pakalniem. Ieviesa plašus zālienus, uz kuru fona centās parādīt kokaugu dinamisko skaistumu dažādos gadalaikos un diennakts gaitā, balstoties uz šī dinamiskā būvmateriāla krāsu un formu kontrastiem. Viss tika virzīts uz to, lai parka apmeklētājam izraisītu sentimentālas un romantiskas noskaņas. *

Ainaviskie parki Latvijā nāca modē XIX gadsimta sākumā, kad mākslā un literatūrā jau iestājās romantisma virziens. Sis virziens izpaudās arī parku mākslā. Lūk, kā U. Slipenbahs 1809. gadā apraksta sentimentāli romantiska rakstura ainavisko parku Izriedē.

«Parkā mēs nonākam caur antīka stila vārtiem ar uzrakstu «Numen adest» («Dievišķais diženums ir klāt»). Pie ieejas pa kreisi no ceļa starp augstiem bērziem atrodas dīķis, kas no vairākām gravām sakrāj ūdeni un pārpalikumam ļauj notecēt ūdenskritumā pie dambja. Ar vimpeļiem un buru rotāta laiva, kā arī vairāki gaumīgi atpūtas laukumi apkārt dīķim mums vēsta, ka šeit mākslas izpratne iet roku rokā ar dabu. Sevišķi

1 — parastās egles čiekurs; 2 — Kanadas egles čiekurs; 3 — metasekvoja; 4 —īve.

4

3 — Eiropas ciedru priedes čiekurs; — punduru ciedru priedes čiekurs;

1 — ginks; 2 — ciedru priedes dzinums; 4 — Sibirijas ciedru priedes čiekurs; 5 (i — Korejas ciedru priedes čiekurs.

— Lausona paciprese;

I — tūja; 2 — īstā ciprese; 3 4 — kizils; 5 — zalktene.

Kanadas hemlokegle; 2 — Eiropas lapegle; 3 — Eiropas baltegle.

I — ugunsērkšķis; 2 — kalopanakss; 3 — sarkanais ozols; 4 — dižskābardis; 5 — skābardis.

1 — Amūras ceriņi; 2 — sudrabliepa; 3 — sudrabotā akācija; 4 — zeltlija; 5 — baltā robīnija.

Zakmaņa mežvltenis.

1 — Ķīnas citronliana; 2 —

1 — violetais mežvītenis; 2 — kokveida peonija.

3

1 — miltainais pīlādzis; 2 — vilkābeļu pīlādzis; 3 — parastā aktinīdija.

ēdamā kastaņa; 2 - zirgkastaņa; 3 - Tatārijas k|ava.

1 — persiks; 2 — aprikoze; 3 — darza vīnkoks.

1 — efeja; 2 - ērika (sartene); 3 - rododendrs; 4 — āmulis.

1 — dzeltenkoks; 2 — zīdkoks; 3 — tulpjkoks; 4 — etiķkoks.

Ainaviski romantiskais parks Cīravā XIX gadsimta pirmajā pusē.

jauks ir skats, kur dīķis ar slaidu izliekumu ievijas noēnotā tumšā gravā, zem pārkārušos koku lapotnes. Ejot tālāk pa kalna taku, nonākam pakalna pašā augšā, kur mūs pārsteidz viens no visskaistākajiem skatiem. No ieapaļa laukuma ar augstiem bērziem ietvertu postamentu vidū paveras tāls skats uz apstrādāto lauku plašumu. Pakalna stāvākajai nogāzei pieslejas romantiski mežonīga grava, tai pārkaras pāri ozoli visneiedomājamākā stāvoklī. Zem lazdu svaigā lapojuma tek avotiņš. No skaistās augstienes taka caur dažādu koku lapotņu gaņģi ved lejā gravā un tad sadalās vairākās mazākās taciņās. Taciņas izved gan pie upītes, gan pāri gracioziem tiltiņiem uz pretējo pakalnu. Vistumšākajā krūmājā starp augstiem ozoliem šaura taka ved pie velēnu sola laukumā zem veca ozola. No šejienes taka ved augšup, un mums atklājas mežonīgi romantiska aina ar stāvu gravu dziļi tumšā ielejā, un mēs nonākam pie rupja akmens altāra ar uzrakstu «Neizpētāmajam, Jehovam, Zevam, Visuma tēvam».

Vientuļnieka būdiņa zem kupliem kokiem kādā attālākā parka nogabalā sniedz mums jaunu pārsteigumu. Netālu no vientuļnieka būdiņas atrodas kaps ar melnu krustu, uz kura rakstīts: «Lai manam kapam netrūktu dižciltīgu apraudātāju». No šejienes pa vientuļu taciņu nonākam jautrā saules apspīdētā pļaviņā ar graciozu mājiņu. Mājiņas baltās sienas patīkami kontrastē ar zaļumiem. Tur ir vairāki sēdekļi starp dalītiem ozolu stumbriem un velēnu soliņi krūmājos. Tālāk taciņa mūs aizved zaļa lapojuma ieslēgtā puķu laukumā ar antīku altāru vidū.»

Kā redzam, visa šāda parka kompozīcija radīja romantisku dabas iespaidu, ar kontrastiem, gaismas un ēnu sadalījumiem, kā arī mistiskajiem altāriem un vientuļnieka būdiņu centās radīt sentimentālas noskaņas. Jāņem vērā ari nelielais apmeklētāju skaits, jo parks kalpoja muižnieka ģimenei un viņu viesiem. Attīstoties romantiskajam virzienam, parkos radās arvien vairāk mākslīgu veidojumu (mākslīgas pilsdrupas, grotas un alas, paviljoni, speciāli noformēti skatu punkti). Tika radītas romantiskas leģendas par attiecīgo pili un parku.

Lūk, tipiska tālaika romantiska leģenda par Ēdoles pili un parku. Ēdoles muižas īpašnieka Bēra divi dēli Johans un Fridrihs iemīlējušies daiļajā Sibillā, Dundagas īpašnieka meitā. Taču Sibilla, būdama kaislīga medniece, savā zaļajā tērpā sirojusi kā senā Diāna pa mežiem un negribējusi pat dzirdēt par laulībām. Johans, domādams, ka Sibilla izvēlējusies Fridrihu, nonāvējis savu brāli, notraipīdams pils sienu ar asinīm. Uzticams kalps nomazgājis sienu, un Johans paziņojis, ka brāli ķērusi trieka. Ar Sibillas vecāku atbalstu Johanam izdevies iegūt šo skaistuli par sievu. Bet, līdzko abi' iegājuši slepkavības telpā, atkal parādījies asiņu traips. Ieraugot traipu, Johans zaudējis samaņu un drudža murgos visu izstāstījis jaunajai sievai. Pēc izveseļošanās Johans, sirdsapziņas vajāts, vairijies.no cilvēkiem un vienatnē klīdis pa pili un parku. Lai izpirktu savu noziegumu, viņš Ēdolē uzcēlis baznīcu, taču sirdsmieru neesot atguvis. Arī Sibilla kļuvusi nomākta. Piemiņai no kādreizējām iemīļotām medību gaitām viņa atstājusi sev tikai zaļo medību tērpu, vienatnē staigājusi pa pili vai arī vērpusi vecajā zālē. Reiz rudens vakarā, viņai tā vērpjot, no blakus piebūvētā torņa ieradies rūķītis. Viņš lūdzis nodot zāli sava ķēniņa kāzu svinībām un apsolījis par to skaistu dāvanu. Taču izvirzījis notei

kumu, ka neviena cilvēka acs nedrīkst redzēt šo mistēriju. Sibilla piekritusi, pārgājusi savā guļamistabā un zāli noslēgusi. Tanī laikā Johans pēc vientuļas klaiņošanas gulējis pusnomodā savā gultā. Pēkšņi viņš sadzirdējis burvīgu mūziku, kas plūdusi no zāles. Sekodams šai melodijai, viņš pieplacis pie atslēgas cauruma un ar aizrautību noskatījies majestātiskā rūķīšu pāra kāzās. Rītā Johans redzēto atstāstījis Sibillai, kura ļoti uztraukusies ļauna nojautās. Arī Johanu sagrābušas bailes, viņš lēcis seglos un aizauļojis. Taču drīz zirgs atgriez.ies bez jātnieka trīcošs un putām klāts. Sibilla sava vīra līķi atradusi parkā pie kāda ozola saknēm, pret kurām paklupis rūķīša izbiedētais zirgs. Kopš tā laika šis koks iedēvēts par rūķīšu ozolu. Vakarā, kad Sibilla sēdējusi savā istabā, pie viņas ieradies jau pazīstamais rūķītis. Viņš pastāstījis, par ko sodīts viņas vīrs, un uzdāvinājis zelta vērpjamo vārpstiņu, piekodinādams: «Gādā, lai vārpstiņa šajā pilī tiek saglabata, tad arī pils pastāvēs un nesīs laimi tās īpašniekiem.» Sibilla pavēlējusi vārpstiņu iemūrēt pils zāles sienā un līdz savai nāvei sargājusi šo vārpstiņu. Arī pēc nāves Sibilla zaļajā medību tērpā esot vairākkārt parādījusies pils koridoros un vecajā zālē, rūpēdamās par uzticēto vārpstiņu un līdz ar to arī pils un tās iemītnieku likteni. Kad pagājušā gadsimta trīsdesmitajos gados Ēdoles pili sāka pārbūvēt, pēkšņi nomira darbu vadītājs, bet viņa pēctecis nositās, nokrizdams no stalažām. Muižas īpašnieks, būdams pilnīgi pārliecināts, ka Zaļā dāma necieš izmaiņas, pils pārbūves darbus pārtrauca.

Izcilākie ainaviska stila parki Latvijā ir 155

Daži Latvijas parki, kas ierīkoti XVIII gadsimta beigās, savā kompozīcijā organiski apvieno kā regulārā, tā ainaviskā stila elementus. Tadi ir parki Varakļānos, Strutelē, Kroņvircavā. Taču lielajā vairumā veco lauku parku ir izteikts ainaviskais plānojums ar diezgan tipiskiem kompozīcijas paņēmieniem. Pazīstamais parku pētnieks V. Antipovs, analizēdams labāko Latvijas veco ainavisko parku izveidojumu, ainavu kompozīcijas paņēmienus tajos iedala 3 grupās.

Pāraugusi regulārā parka aleja Dunalka (B. Sables foto).

Katras grupas spilgtākie pārstāvji ir Stāmerienas, Bebrenes un Mežotnes parki.

Stāmerienas parka kompozīcija balstās uz septiņām ainavu perspektīvām — skatu virzieniem, kuri vēdekļveidīgi iziet no pils kā vienota kompozīcijas centra. Galvenie skata punkti atrodas kompozīcijas centrā, un tiem pakļauta visa parka ainavas uzbūve. Perspektīvas norobežo koku un krūmu stādījumi, un katra no tām rāda kaut ko īpatnēju. Pirmā perspektīva paver skatu uz gleznaino Pogas ezeru. Otrā perspektīva paveras no balkona šaurā joslā starp koku masīviem uz dīķi un dekoratīvu koku grupu aiz dīķa. Trīs nākamās perspektīvas paveras uz Stāmerienas ezeru. Vienu no tām noslēdz egļu grupā ietverta pareizticīgo baznīca, pārējās perspektīvas slīd pāri ezeram uz zilgmainā dūmakā tīto pretējo krastu. Septītā perspektīva iet pāri pils priekšējam parteram ar Sibīrijas un balzama baltegļu staltajiem kokiem. Arī parka masīvu malās kā akcenti stādīti citzemju skuju koki — baltegles, lapegles, duglāzijas.

Bebrenes ainaviskā parka shēma (pēc V. Antipova). Sugu apzīmējums:

1 — Sibīrijas baltegle, 2 — Eiropas lapegle. 3 — parastā egle. 4 — parastā priede. 5 — sudraba k|ava, 6 — parasta kļava, 7 — parastas k|avas sarkan- lapainā forma, 8 — parasta zirgkastaņa, 9 — karpainais (āra) bērzs, 10 — parastais osis, II — Pensilvānijas osis. 12 — Pensilvānijas oša raiblapainā forma, 13 — baltā apse, 14 — smaržīgā apse, 15 — parastais ozols, 16 — sudraba vītols, 17 — nokarenais vitols, 18 — parastais pilādzis, 19 — parastā liepa, 20 — Krimas liepa. 21 — platlapu liepa.

Līdzīgs ainavu kompozīcijas paņēmiens izmantots Jaungulbenes, Raiskuma, Elejas, Asares un vairākos citos lauku apvidu parkos.

Bebrenes parkam raksturīgs skata punktu izvietojums pa lokveida celiņu apkārt parkam. Perspektīvas šeit virzītas no parka perifērijas uz kādu dekoratīvu veidojumu parka iekšienē. Šāda dekoratīva veidojuma lomu te galvenokārt pilda prasmīgi izveidotās koku grupas. Taču tām ir arī cita nozīme: tās kā kustīgi aizkari aizklāj un paver arvien jaunas ainas skatītājam, kas virzās pa lokveida celiņu. Vienlaidu egļu un bērzu aizsargstādījumi izolē parku no apkārtnes un rada noslēgtu ainavu. Pirmā ainavu perspektīva paveras no pils terases uz ļoti gleznainu gaiši sudrabotu grupu, kuru veido baltā apse un sudrabvītoli uz bērzu masīva fona. Ainavas noslēgumam nav krāsu kontrastu, toties tai ir raksturīgs vieglums, ko veido krāsu pārejas ar neitrālo toņu starpniecību. Parka gleznu «ierāmē» kulises. Pirmo kulišu pāri veido liepu grupas. Kreisajā kulisē kā akcents kalpo sudrabvītola dzeltenīgā forma, bet labajā kulisē kādreiz bijusi kļavas sarkanlapainā forma. Kulišu otrajā pārī pa kreisi stādīta parastā ozola, pa labi — parastās egles grupa, kurā kā akcents izceļas kļavas sarkanlapainā forma. Virzoties pa lokveida celiņu apkārt parkam, plašos skatus nomaina slēgts stādījums celiņa malā, kas atpūtina mūsu uztveri, dod iespēju pārdomāt redzēto un sagatavoties jaunu ainavu apskatei. Tad seko pārrāvums «aizkarā» un atkal slēgts kokaugu gaņģis, aiz kura nāk saulaina pļaviņa ceļa malā. Apmeklētāja priekšā ainava nepārtraukti mainās. Ikviena grupa parka ainavā tiek izmantota atkārtoti, jo no dažādiem skata punktiem izskatās dažādi. Tas panākts, izveidojot katru grupu no vairākām, nereti kontrastējošām sugām, kā arī šo grupu dažādām kombinācijām ainavas plaknē un kulisēs. Piemēram, baltās apses un sudrabvītola "svinīgi dzīvespriecīgās, gaišās grupas, egles un sarkanlapainās kļavas tumšās grupas, priedes un lapegles neitrālās grupas. Visas šīs grupas un to kombinācijas ievērojami mainās pa gadalaikiem, diennakts gaitā tajās ir ļoti atšķirīga gaismas un ēnas rotaļa, kas piešķir vienai un tai pašai parka ainavai arvien jaunu izskatu. Daļēji līdzīgs plānojuma princips izmantots, ierīkojot Ambeļu, Jaunauces, Cīravas un dažus citus parkus.

Mežotnes parkā izmantots trešais ainavu kompozīcijas paņēmiens, kura pamatā ir atsevišķu skata punktu lineārais izvietojums. Parka apskats sākas no pils, kuras priekšā aug atsevišķi stādītie dekoratīvie koki — sudrabkjava, pelēkais riekstkoks, oša nokarena (sēru) forma un citi. No pils apaļās zāles pārredzama parka kopēja panorāma. Pastaigas celiņš brīvi vijas gar Lielupes līcīšiem, no kuriem paveras skata perspektīvas gan parka iekšienē, gan uz upi un koku grupām pretējā krastā. Tādējādi šis Lielupes posms kļuvis it kā par parka sastāvdaļu. Vairākās vietās parka pusē upes stāvajā krastā izveidotas mākslīgas ieplakas, kuru malās iestādītās koku grupas. No skatu punkta ieplakas malas vidū starp koku grupām redzams pavisam neliels upes iecirknis, kas atgadina kokiem apstādītu parka dīķi. Pēc arhitekta I. Janeles projekta Mežotnes selekcijas stacijas kolektīvs ir veicis lielu darbu sava parka atjaunošanā.

Lineārais ainavas kompozīcijas paņēmiens izmantots Upesmuižas parkā Sakas upes augstajā krastā, daļēji Dzērves, Raiskuma un dažu citu parku plānojumā.

Visi šie ainavu kompozīciju veidošanas paņēmieni vairāk vai mazāk izmantoti Latvijas lielākā lauku apvidus parka celtniecībā Kazdangā. Kazdangas parks aizņem ap 130 ha lielu platību un stiepjas gandrīz 4 km gar Alokstes krastiem. Parka teritorija ar izteiktu paugurainu reljefu, to šķērso Aizputes — Skrundas šoseja. Kādreizējo barona pili, kuru 1800. gadā uzcēla ievērojamais arhitekts G. Berlics, mūsdienās aizņem Kazdangas sovhoztehnikums. Samērā nelielus apstādījumus pagājušā gadsimta četrdesmitajos gados aizstāja ar plašu ainavisku parku. Nākamais parka paplašināšanas un pārveidošanas posms sākās gadsimtu mijā dārzu inženiera V. Engelharda vadībā. Taču virsvadību paturēja muižas īpašnieks, kas sevi dēvēja par Kārli IX Vilhelmu fon Manteifeli. Viņš aizrāvās ar kokaugu sugu kolekcionēšanu un bija Vācu dendroloģiskās biedrības biedrs. Būdams drūma rakstura, viņš priekšroku devis skuju koku sugām. Līdz pirmajam pasaules karam parkā bija savākts vairāk nekā 500 kokaugu sugas. Pēc divu pasaules karu postījumiem un bargajām sala ziemām, neskatoties uz sistemātiskas kopšanas trūkumu, parkā līdz mūsu dienām saglabājušās ap pusotra simta citzemju kokaugu sugas. Parka kopšanā un popularizēšanā ļoti daudz darījis tehnikuma skolotājs botāniķis Jānis Mežsēta.

Kazdangā krasi izpaužas kāda Latvijas ainavisko parku īpatnība, ar ko tie atšķiras no Rietumu paraugiem. Rietumeiropā dekoratīvajām parku celtnēm centās piešķirt dažādu saimniecības ēku izskatu («putnu mājiņas», «piena mājiņas», «fermas»). Tām vajadzēja atgādināt parka apmeklētājiem lauku idilli un aicināt atpakaļ pie dabas. Kazdangas ansambļa veidotāji rīkojušies pilnīgi pretēji un piešķīruši saimnieciskajām celtnēm parka būvju izskatu. Kūtis un darbnīcas šeit ārēji noformētas kā parka paviljoni. Skābbarības tornis atgādina vecu cietokšņa torni, kura sienās pat iemūrētas lielgabalu lodes, lai radītu ilūziju par aplenkšanām un kaujām, kuras it kā šeit būtu notikušas.

Kazdangas parkā ir daudz retu kokaugu sugu. Dažas no. tām nekur citur pieaugušas nav sastopamas. Tāda, piemēram, ir Niko baltegle no Japānas. Sīs sugas lielie koki Kazdangā ar savu «fudžijamisko» habitusu (vainaga formu) patiešām ir lieliski. Tie šeit ir pietiekami ziemcietīgi un periodiski ražo čiekurus. Nekur citur mūsu republikas un tuvāko kaimiņu republiku dārzos un parkos nav arī sēklas ražojošu Niponas kļavu. Sīs otrās Japānas sugas pārstāvis Kazdangā ne tikai ražo dīgstošas sēklas, bet arī dabiski izsējas «kļavu kalniņā».

«Kļavu kalniņā» ir savāktas desmit kļavu ģints sugas, starp tām arī Latvijas apstādījumos reti sastopamā sarkanā kļava no Ziemeļamerikas un pūkainā kļava no Tālajiem Austrumiem. Sarkanā kļava ir sevišķi dekoratīva agri pavasarī, kad kailos zarus klāj spilgti sarkani ziedi. Kazdangas parkā izveidotas arī citu ģinšu grupas, piemēram, «rožu kalniņš». Parkā savākta diezgan plaša baltegļu ģints (5 sugas), priežu ģints (6 sugas), vilkābeļu ģints (8 sugas), apšu ģints (7 sugas), spireju ģints (6 sugas), ceriņu ģints (5 sugas); ar 4 sugām katra pārstāvētas egļu, lapegļu, ievu, liepu, gobu, fila- delfu («jasmīnu») un sausseržu ģintis. Seit aug izcili duglāzijas, dižskābarža, sarkanā ozola un citu vērtīgu citzemju sugu koki.

Kazdangas parks kompozicionāli sadalās ziemeļu un dienvidu ainaviskajos rajonos, kurus vienu no otra atdala šoseja. Ziemeļu ainaviskajam rajonam ir vairāki kompozīcijas centri: pils ansamblis, Alokstes ieleja, Zēnu dīķis un Meiteņu dīķis. Kā dienvidu ainaviskā rajona kompozīcijas centrs kalpo Dzirnavezers, kura platība ir ap 20 ha un garums ap 1,3 km. Šinī rajonā ir divi patstāvīgi pastaigu maršruti: pa Sefera birzi Dzir- navezera austrumu krastā un gar grotu rietumu krastā. Domājams, ka kādreiz abus šos maršrutus savienojis tiltiņš pār Aloksti. Tagad šī vieta ir pārpurvojusies un satiksme pār Aloksti pārtraukta. Parkā var atrast vismaz simt skata pjjnktus, no kuriem 39 ir bijuši granīta sēdekļi. Parka ainaviskie rajoni un nogabali izveidoti ļoti dažādi, pielietojot bagātīgu sugu sortimentu. Kazdangas parka ainavas ir iedvesmojušas daudzus Baltijas māksliniekus. Tā, piemēram, mākslinieki V. Purvītis un P. Kalpakas savās gleznās bieži izmantojuši Kazdangas motīvus. Mūsu dienās Kazdangas parks ir viens no iecienītākajiem ekskursiju objektiem. Seit notiek arī dažādi masu pasākumi. Parka stādījumus plaši izmanto arī par zinātniskās pētniecības objektu. Nav gandrīz nevienas dendroloģiska rakstura disertācijas mūsu republikā, kuras autors tādā vai citādā veidā nebūtu atsaucies uz datiem par Kazdangas parka kokaugiem.

Parki — dabas aizsardzības objekti

Latvijas PSR teritorijā ir vairāk nekā 1000 parku. Visbiežāk tie izvietoti republikas dienvidaustrumu daļā, Zemgales līdzenumā, Ziemeļvidzemē un Austrumkur- zemē. Maz parku ir purvainās un mežainās teritorijās Latgalē, Ziemeļkurzemē, starp Rīgu un Jelgavu. Ne visi parki ir sugām bagāti un mākslinieciski nozīmīgi. Taču katru no tiem var pilnveidot un piemērot darbaļaužu atpūtai. Izcilākie parki ar Latvijas PSR Ministru Padomes lēmumiem ir valsts aizsardzībā. Dendroloģiskajā ziņā bez jau minētajiem nozīmīgākie lauku apvidus parki ir šādi:

Aizupes mežsaimniecības tehnikuma parks (Tukuma rajonā). Parka un dendrārija platība ap 3 ha. Seit aug pāri par 100 citzemju kokaugu sugu. No skuju kokiem šeit aug un periodiski ražo sēklas ap 70 gadus vecas balzama un Sibīrijas baltegles, ap 90 gadus vecas Eiropas lapegles, kā arī jauni asās (sudraba) egles koki. No lapu kokiem atzīmējami atsevišķi 70—100 gadus veci parastie, sarkanlapainie un šķeltlapainie dižskābarži, «baltās akācijas», etiķkoka, zeltlija's u. c. sugu krūmi. No lapu koku dekoratīvajām formām, kuras var izmantot, spraudeņu un potzaru iegūšanai, atzīmējams raiblapainais un sēru osis, sēru goba' u. c. Seit aug ari viena veca liellapainā aristolohija. Taču unikālu un ļoti retu kokaugu sugu šeit nav.

Aizviķu parks (Liepājas rajonā). Parka platība 4,5 ha; šeit sastopamas 46 citzemju kokaugu sugas un formas, starp kurām ir tādi mūsu republikā reti kokaugi kā ovālā karija, sarkanā kļava, Kanādas tsuga.

A m b e ļ u parks (Daugavpils rajonā) aizņem ap 4 ha. Parks izvietots ieplakā starp diviem uzkalniem un uz to diezgan stāvajām nogāzēm. No parka augšējās daļas paveras krāšņs skats uz nelielu ezeriņu, kuru aptver parka zemākā daļa. No vērtīgākajiem sēklu ražojošiem skuju koku eksotiem atzīmējamas 70—100 gadus vecas duglazijas, balzama un Sibīrijas baltegles, asā un Kanādas egles un Eiropas ciedru priedes. No lapu kokiem — pelēkais valrieksts, sudrabkļava u. c. sugas.

Bīriņu sanatorijas parks (Rīgas rajonā) aizņem 29 ha, pakāpeniski pāriedams mežaparkā. Sevišķi gaumīgi veidota un svešzemju sugām bagāta tā parka daļa, kas pieslejas pilij, kurā tagad atrodas sanatorija. No vērtīgiem sēklas ražojošiem skuju koku eksotiem jāatzīmē Sibīrijas un balzama baltegle, asā egle, Sibīrijas ciedru priede, Austrijas melnā priede, Sukačeva lapegle; no lapu kokiem un krūmiem — papīrbērzs, zaļais osis, Amerikas, Moltkes un platlapu liepas, lauku un sudrabkļava, «baltā akācija», Morova sausserdis, pelēkais valrieksts, Amerikas irbene, krokainā roze, smaržīgā avene u. c. sugas. Parkā ir gleznains dīķis ar terasētu krastu un grotas veidā iekārtota kapliča.

Braslavas parkā (Limbažu rajonā) 14 ha platībā aug 25 citzemju kokaugu sugas, galvenokārt skuju koki.

Parkā ir izcilas vienkrāsu, Frāzera un balzama baltegles 110 Ziemeļamerikas, Sibīrijas baltegles, Sukačeva lapegles, dzeltenais bērzs, pelēkais riekstkoks un citi kokaugi. Parka ainavas, kas veidotas galvenokārt no skuju kokiem, sevišķi izceļas ar savu krāšņumu ziemā.

Burtnieku parks (Valmieras rajonā) aizņem ap 10 ha. Seit aug 40 citzemju kokaugu sugas. Sis ir viens no skaistākajiem republikas parkiem, izveidots Burtnieku ezera gleznainajā krastā. Sugām bagātāka ir parka regulārā stilā iekārtotā daļa. Seit aug 60—80 gadus vecas Sibīrijas un balzama baltegles, sudrabegles, pelēkais valrieksts, platlapu un Kaukāza liepa, zirg- kastaņa, ligustrs, Amerikas irbene, papīrbērzs, snieg1 oga, Tatārijas kļava, vārpainā korinte, krokainā roze, baltais grimonis, lauku goba, violetais mežvītenis u. c. introducēto sugu ražojoši īpatņi. No dekoratīvajiem kokiem un krūmiem, kas pavairojami veģetatīvi, šeit sastopamas vairākas ceriņu šķirnes, parastie un liclzie- dainie neīstie jasmīni, Bijāra spireja, Svedlera kļava, raiblapainais Pensilvānijas osis u. c. Šķērsojot parka regulāro daļu, nonākam pie dīķiem, kuros aug gan baltās lielziedainās, gan iesārtās ūdensrozes, kādas pārējo republikas parku dīķos vairs nav sastopamas. Vecākajā parka daļa, kas veidota brīvā stilā, aug vairāki apmēram simtgadīgi Dalekarlijas bērzi un lielāks vairums dažkārt bagatīgi ražojošu Sibīrijas baltegļu. Gar ceļa malu, kurš ved uz Valmieras — Rencēnu lielceļu, aug 60—80 gadus vecu labi ražojošu kalna priežu aizsarg- Iīnija apmēram 1 km garumā.

Cīravas parks (Liepājas rajonā) aizņem 7 ha. Seit var apskatīt 40 citzemju kokaugu sugas. Parks izveidots ainaviskā stilā nelielas upītes krastos pie tās ietekas Durbes upē. Parkā vairākas pussalas un-saliņa ar gaumīgi iekārtotu estrādi. Parks nobeidzas ar palielu dīķi. Parka pamatstādījumu vecums — 70—90 gadu. Apstādījumi papildināti pirms 35—40 gadiem, kad Cīravas muižā bija ierīkota meža skola. No retākajiem Cīravas parkā augošiem kokiem atzīmējami vienkrāsainā un Eiropas baltegle, duglāzija, kazaku paeglis, asā un Kanādas egle, Eiropas ciedru priede u. c. sugas. No retākajiem lapu kokiem un krūmiem — parastais un sar- kanlapainais dižskābardis, aliča, kizils, vēlīnā ieva, etiķkoks, piramidālais ozols un skabardis, sniegoga, krokainā roze, Ungārijas ceriņi, parastā un sarkanīapainā kalnu kļava, Amerikas sarkanais ozols, Amerikas irbene, mežvīns u. c. sugas.

Dzērves parkā (Liepājas rajonā) 5,5 ha platībā savākta diezgan bagāta skuju koku kolekcija. Parkā aug 40—80 gadu vecas Eiropas, vienkrāsainās, Sibīrijas un balzama baltegles, Lausona zemās cipreses, duglāzijas, Veimuta priedes, Eiropas un Japānas lapegles, Sitkas egles u. c. skuju koku sugu pārstāvji. No introducētām lapu koku sugām šeit jāatzīmē pelēkais valriekstkoks, smaržīgā Amerikas avene, dižskābardis, sniegoga, «baltā akācija», īstie vīni, balzamapse, zelta jāņogas, zirgkas- taņa, Ungārijas ceriņi u. c. sugas. Vairums no minētajām sugām šeit bagātīgi ražo sēklas. No veģetatīvi pavairojamām dekoratīvajām formām vēl minama pira- midālā apse, sēru osis, raiblapainais grimonis, lielzie- dainie filadelfi («jasmīni») un ceriņu kultūršķirnes.

Gelenovas parks (Preiļu rajonā) ap 6 ha platībā izvietots Jāšu ezera dienvidaustrumu krastā. Parku iekārtojis ainaviskā stilā pagājušā gadsimta beigās inženieris S. Kerbedzs. Ainavu kompozicionālajam risinājumam raksturīgs kokaugu (tanī skaitā eksotisko sugu) izvietojums lielās grupas. Seit lielās grupās labi aug un bagātīgi ražo sēklas Eiropas, Sukačeva un Japānas lapegles, sudrabegles, ciedru priedes un Veimuta priedes, sudrabkļavas un Tatārijas kļavas, Pensilvānijas oši, pelēkie riekstkoki, sarkanie ozoli, platlapu liepas un citi introducētie kokaugi. Parkā aug Eiropas lapegles, Veimuta priedes, sudrabkļavas, sarkanā ozola un platlapu liepas jaunā paauga.

Iecavas parks (Bauskas rajonā) veidots ainaviskā stilā Iecavas krastos, aizņem ap 20 ha. Koku vecums pārsniedz 100 gadus. No retākām sugām minamas dažas samērā bagātīgi sēklas ražojošas Eiropas ciedru priedes, kuru stumbru caurmērs sasniedz 0,8 m, Sibīrijas un balzama baltegle, Eiropas lapegle. No lapu kokiem un krūmiem — sudraba, platlapu, šķeltlapu un Amerikas liepa, zviedru pīlādzis, pelēkais valriekstkoks, šķeltlapu lazda, vārpainā korinte, sēru osis, zirgkastaņa, Dalekarlijas bērzs, sudraba, kalnu, Tatārijas un lauku kļava u. c. sugas. Kā zināms, lauku kļava mūsu parkos bargākajās ziemās parasti stipri apsalst un sēklas ražo samērā reti. Turpretim šinī parkā lauku kļava ir pilnīgi sālcietīga, bagātīgi ražo dīgstošas sēklas un izsējas dabiski, par ko liecina tās jaunā paauga.

Jamaiku parks (Kuldīgas rajonā) veidots aina- viskā stilā, aizņem 6 ha. No vērtīgākām citzemju skuju koku sugām šeit atzīmējamas 80—100 gadus vecas samērā bagātīgi sēklas ražojošas Veimuta un Eiropas ciedru priedes, Eiropas lapegles, Eiropas, balzama un Sibīrijas baltegles, rietumu dzīvības koks un Kanādas hemlokegle; no lapu kokiem un krūmiem — zeltlija, kalnu kļava, Amerikas smaržīgā avene, sniegoga, krokainā roze, liāna aristolohija, dižskābarža šķeltlapu forma u. c. kokaugi.

Jaungulbenes parks (Gulbenes rajonā) ir viens no izcilākajiem ainaviskā stila parkiem ar dažādiem romantisma elementiem. Parka platība ap 11 ha. Par ainavu kompozīcijas centru kalpo pils. No pils balkoniem paveras gleznaina perspektīva pāri dīķim uz krāšņām dekoratīvām Sibīrijas un balzama baltegļu grupām. Parkā sastopami arī vecāki (ap 80—100 gadu) Veimuta un Eiropas ciedru priedes, duglāzijas, Eiropas lapegles, piramidālā ozola u. c. sugu pārstāvji. Pie pašas pils aug divi samērā salcietīgi vecāki aktinīdiju eksemplāri.

Lielauces parks (Dobeles rajonā) kopā ar vecās kokaudzētavas kolekciju dārzu aizņem ap 30 ha. Izveidots ainaviskā stilā Lielauces ezera rietumu krastā. Parkā un kolekciju stādījumos aug ap 60 citzemju kokaugu sugas, dažas no tām ir unikālas un ļoti retas. Seit ir vienīgā vieta Latvijā, kur čiekuru ražošanas vecumu sasniegusi Usūrijas baltegle. Kolekciju stādījumos bagātīgi ražo augļus kizils (ēdamais grimonis). Ienākas čiekuri Sitkas eglei, Japānas pacipresei. Bagātīgi ražo augļus Amūras korķkoks, dzeltenais bērzs, Mandžūri- jas riekstkoks un citas vērtīgas introducētas sugas. Mežaudzēs stādītas Daurijas un Japānas lapegles, Kanādas egles, sarkanais ozols, spilvaugļu apse un citi introdu- centi.

Lūznavas parks (Rēzeknes rajonā) aizņem ap 10 ha. Izveidots ainaviskā stilā ap pili, kurā izvietots Maltas sovhoztehnikums. Parkā aug 40 citzemju kokaugu sugas. No skuju kokiem šeit prāvos masīvos aug

Eiropas lapegle, sastopama arī Serbijas, Kanādas un sudrabegle, Sibīrijas ciedru priede, rietumu tūja. No lapu kokiem un krūmiem ievērojamākie ir pelēkais un grieķu riekstkoks, pteleja, sudraba un Amerikas liepa, Kanādas irbene.

Rūmenes parka (Tukuma rajonā) lielākā da]a izveidota ainaviskā stilā, neliela daļa regulāra. Kopējā platība ap 5 ha. Parks ļoti bagāts svešzemju koku un krūmu sugām. Kā vērtīgi sēklas ražojoši māteskoki minami balzama baltegle, Amūras, Ungārijas un Ķīnas ceriņi, Amerikas sarkanais ozols, stafileja, samšits (buk- sis), zemā Japanas cidonija, sniegoga, Amerikas irbene, zeltpulkstenītes, melnējošais kazāboliņš, kalnu un lauku kļava, l^uku goba u. c. sugu pārstāvji. Seit sastopam arī sarkanlapaino ūn raiblapaino kalnu kļavu, parastās kļavas Svedlera formu, parastā ozola piramidālo un sēru formu, melnā plūškoka šķeltlapaino formu, parastā oša raiblapaino formu, dižskabarža šķeltlapaino formu u. c.

«Sprīdīšu» dendrārijs (Dobeles rajonā) ierīkots trīsdesmitajos gados apmēram 17 ha platībā ar rakstnieces A. Brigaderes līdzekļiem. Bargajā 1939./40. gada ziemā un kara gados daudzi reti svešzemju koki aizgāja bojā. Tomēr ari vēl pašreiz šeit ir ievērojama introdu- cēto sugu kolekcija. No skuju kokiem šeit sastopama Kanādas, Engelmaņa, asā un Serbijas egle, zilganā un parastā duglāzija, Eiropas un Japānas lapegle, melnā, Alureja, Veimuta, Banksa un kalnu priede un, beidzot, krāšņs Kanādas hemlokegles eksemplārs. Ievērojami plašāka šeit ir lapu koku kolekcija. Seit aug Amerikas, Krimas, platlapu un Holandes liepa, Korejas apse, Amūras, Japānas, Ungārijas ceriņi, rodotips, trīslapu pteleja, Japānas dievkoks, Amerikas, Pensilvānijas un krašņais osis, diervila un zeltpulkstenītes, zeltlija un Japānas zemā cidonija, Amūras korķa koks un Amerikas smaržīgā avene, sudraba, kalnu un vārpainā kļava, krāšņs parūkkoka eksemplārs un «baltā akācija», Amerikas sarkanais ozols, Lemuana, lielziedainie u. c. neīstie jasmīni, Japānas, Vanhuta, Bijāra, Bumalda u. c. spi- rejas, kokžņaudzējs un buksis, papīra un Dalekarlijas bērzs, Virgīnijas ieva un daudzas citas sugas.

«Timuku» dendrārijā (Bauskas rajonā) kokaugu stādījumi izvietoti ainaviskās grupās apmēram 4 ha platībā. Seit saglabājušās 78 introducēto kokaugu sugas un formas. No skuju kokiem lielākās vai mazākās grupās aug Sibīrijas un vienkrāsainā baltegle, melnā priede, Kanādas hemlokegle, rietumu tūja, kura šeit pārstāvēta ar astoņām dekoratīvām formām. Dendrārijā aug atsevišķas balzama un Rietumamerikas baltegles, kazaku paeglis, Kanādas, Sibīrijas un sudrabegle, kā arī Veimuta priede un zilganā duglāzija. No lapu kokiem kā interesantākie jāatzīmē sudrabkļava, dzeltenā zirgkastaņa, liellapainā aristolohija, kokveida lazda («lāču rieksts»), Simona apse, divkrāsu un sarkanais ozols, parastā ozola piramidālā un sarkanlapainā forma, Amūras un Japānas ceriņi, Amerikas un Krimas liepas, kā arī Zībolda riekstkoka trīs vietējās paaudzes, kas bagātīgi ražo aug]us.

Dendrārijs «Vāgnera dārzs» atrodas apmēram 3 km uz ziemeļrietumiem no Tukuma pilsētas. Dendrārija stādījumi izvietoti ainaviskās grupās ap «Ērgļu» un «Ezerkauķu» mājām, gar mežmalu un ceļiem apmēram 50 ha platībā. Rietumos dendrārijs robežojas ar gleznaino Jumpravezeru, austrumos — ar mežu, ziemeļos un dienvidos tam piekļaujas kolhoza pļavas un lauki. Seit samērā labā stāvoklī sastopamas ap 160 kokaugu sugas un dekoratīvās formas, dažas no tām nekur citur Latvijā pieaugušā stāvoklī nav atrastas. Kā tādas var minēt Maira baltegli no Dienvidsahalīnas un Rietumamerikas papīrbērzu, ozollapaino un raiblapaino dižskābardi, pūkaino vīteņsausserdi. Dendrārijā aug ar? tādas sugas, kas ir liels retums mūsu republikas apstādījumos, piemēram, Ajāna egle, Kanādas hemlokegle, sēdziedu panakss, apaļlapu, sarkanā un cukurkļava, ak- tinīdija, sīkstais bērzs, mūžzaļais pundursegliņš, klinšu ozols, Altaja ķekarspireja, miltainais pīlādzis, bastard- pīlādzis, stafileja, garkātu liepa un sudrabliepa.

Rīgas dārzi un parki

Skaisti un sugām bagāti dārzi un parki ir vairākās Latvijas pilsētās. Sevišķi izcila ir Rīgas zaļā rota, ko parasti vienmēr piemin, runājot par Padomju Latvijas

Pētera I stādītā goba Viesturdārzā.

galvaspilsētu. Ar māksliniecisku izveidojumu un sugu bagātību izceļas parki Rīgas jcentrā: Kronvalda parks, Kanāla apstādījumi, Kirova parks, Komunāru parks, Ziedoņdārzs, Arkādijas parks un citi.

Vecākais no Rīgas parkiem irViesturdārzs, kas ierīkots XVIII gadsimta divdesmitajos gados pēc Krievijas cara Pētera I norādījumiem atbilstoši tā laika valdošajai modei franču stilā. Uzturēdamies Rīgā 1721. gadā no 15. marta līdz 20. maijam, Pēteris I uzmeta

Rīgas centra apstādījumu josla gar kanālu.

dārza plānu un uzdeva tā sīkāku izstrādāšanu daiļdārzniekam P. Jonšteinam. Cars pats piedalījās parka izveidošanas darbos, kā pirmo koku iedēstīja vēsturisko gobu (1903. gadā pie tās novietoja granīta bluķi ar uzrakstu divās valodās un iežogoja to ar metāla margām). 1721. gada 19. maija pēcpusdienā Rīgas ostā no Amsterdamas ieradās burinieks, kurš, pildot Pētera 1 pavēli, bija atvedis 4000 dažādu kokaugu stādus: zirgkastaņas, Holandes liepas, vīnogulājus, rozes u. c. Parku veidoja straujā tempā. Tā celtniecībā strādāja 300 strādnieku un 800 zaldātu. Apkārtējiem muižniekiem bija jāpiegādā 3000 liepas un 300 lazdu krūmi.

Atbilstoši franču stila prasībām parks tika ierīkots ar regulārām cirptu liepu alejām, labirintiem, dažādu zvēru un figūru izskatā izveidotām grupām, regulāras formas dīķiem. Regulārā rakstā iekārtoja puķu stādījumus — parterus. Siltumnīcās auga palmas, apelsīnkoki, vīnogulāji, vīģeskoki, īves.

Līdz mūsu dienām ir saglabājusies parka daļa. Kā regulārā stila elementus te vēl var saskatīt regulāras Botāniskie dārzi plaši vairo un izplata jau pārbaudīto citzemju kokaugu stādus. Seit notiek spraigs jaunu sugu introdukcijas un pārbaudes darbs. Tas palīdzēs padarīt mūsu pilsētu un ciematu apstādījumus vēl krāšņākus un vispušīgakus, vairāk atbilstošus arvien pieaugošajām prasībām. Jaunas sugas cels mežu produktivitāti un ar saviem augļiem padarīs pilnvērtīgāku cilvēka uzturu.

Bet kā būs nākotnē?

Koku audzētāji strādā nākotnei. Diemžēl nākotnes prasību pilnīgi precīza paredzēšana ir neiespējama. Taču sagaidāmās vispārējās tendences var noteikt pēc tiem izmaiņu iedīgļiem, kas izpaužas jau tagadnē.

Kādi tad apstādījumi būs vajadzīgi mūsu pēctečiem, teiksim, pēc 50 gadiem, un vai vispār tie būs vajadzīgi?

Uz šī jautājuma otro pusi atbildēt ir vienkāršāk. Pat tad, ja apstādījumi zaudētu savu sanitāri higiēnisko nozīmi, cilvēkam saglabāsies estētiska un tīri psiholoģiska prasība pēc tiem.

Turpretim uz jautājuma pirmo pusi var atbildēt tikai kompleksa prognoze, kas nav vēl izstrādāta. Šādai prognozei ir arī daudzi speciāli aspekti. Lai prognozētu apstādījumu stilu un tipus pēc 50 gadiem, ir jāparedz nākotnes paaudžu dzīves veids, vērtību kritēriji, estētiskā gaume un daudz kas cits. Pirms šādas kompleksas prognozes izstrādāšanas mēs varam iedomāties nākotnes dekoratīvos apstādījumus tikai pamatvilcienos. Drošs pamats šādas prognozes pirmuzmetumam ir marksisma pamatlicēju atklātie cilvēku sabiedrības attīstības likumi un likumsakarības.

Ko mēs droši zinām par cilvēces nākotni? Pirmkārt, to, ka ražošanas spēku attīstību nevar apturēt. Tātad nekāda atgriešanās pie dabas, iegrožojot strauji augošo rūpniecību, nav iespējama. Mūsu acu priekšā notiek straujas izmaiņas ainavā, šo izmaiņu temps arvien pieaug. Acīm redzot, pēc 50 gadiem mūsu planētas seju lielā mērā pārstāvēs kultūrainava un dabas rezervāti.

Otrkārt, mēs droši zinām arī to, ka cilvēku sabiedrība attīstās un jauna progresīvāka sabiedriska formācija nomaina iepriekšējo. Mūsu acu priekšā sociālisms nomaina kapitālismu. Jau sāk iezīmēties komunisms, kura principu «no katra pēc viņa spējām, katram pēc viņa vajadzībām» nodrošinās augstā darba ražība un sabiedrības intelektuālās prasības, kur izzudīs būtiska atšķirība starp pilsētām un laukiem, starp garīgo un fizisko darbu, kur galvenā vērtība būs vispusīgi attīstīta cilvēka personība.

Protams, tie ir vispārēji principi. Tomēr, balstoties uz šiem principiem, mēs varam kaut vai pamatvilcienos ieskicēt nākotnes ainavu. Piemēram, kā apstādījumus ietekmēs būtisko atšķirību izzušana starp pilsētām un laukiem? Vai tas nozīmē pašreiz pasaulē vērojamo tendenci pārcelties no laukiem uz dzīvi pilsētā? Piemēram, vēl 1950. gadā pilsētās dzīvoja tikai 21% no zemeslodes iedzīvotāju skaita, bet 1967. gadā — jau 50%. Pēc dažām prognozēm ap 2000. gadu (t. i., pēc 30 gadiem) pilsētnieku skaits sasniegs 90%. Jau mūsu dienās ASV lauksaimniecībā nodarbināti nedaudz vairāk par 6% no kopējā iedzīvotāju skaita. Lielās kapitālistisko zemju superpilsētas — megapoles ar 7—10 un vairāk miljoniem iedzīvotāju stiepjas simt un vairāk kilometru tālu. Sīs megapoles plašā teritorijā ir likvidējušas zaļos augu masīvus, aizvietojot tos ar betonu un asfaltu, žogu labirintiem un putekļainiem graustu rajonu pagalmiem. Zeme šeit ir dārga, un tai jādod saimniekam maksimālā peļņa. Daudzos rūpniecības rajonos viena pilsēta gandrīz nemanāmi saplūst ar otru.

Sociālisma zemju arhitektūrā vērojamas citādas tendences. Tās ir — kompaktās apbūves zonas kombinēšana ar atpūtas zonas zaļajiem masīviem. Aug dažāda tipa pilsētas-pavadoņi, lielpilsētās veidojas daudzējādā ziņā autonomi mikrorajoni, pilsētu raksturu iegūst daudzi ciemati. Šādām atšķirīgajām tendencēm ir kopēja iezīme — maksimāli tuvināt dzīvojamos rajonus dabai, pēc iespējas samazināt gaisa piesārņošanu un trokšņus.

Otra pieeja nākotnes apdzīvoto vietu izveidošanai ir t. s. «lineāro pilsētu» projekti. Šādas pilsētas paredzēts izstiept desmitiem un simtiem kilometru gar ceļa maģistrāli triju zonu rindās — rūpniecības uzņēmumu zona, dzīvojamo māju zona, bērnudārzu, skolu, kultūras un atpūtas parku zona ar sporta kompleksiem. Rūpniecības uzņēmumus no dzīvojamām mājām atdalīs parku zaļā barjera.

Ņemot vērā pašreizējās tendences apdzīvoto vietu celtniecībā, redzam, ka tālākā nākotnē (pēc 50—100 gadiem) iespējami galvenokārt trejādi apstādījumu tipi: lieli zaļie masīvi (mežaparki, kultūras un atpūtas parki), vidēja izmēra arhitektoniski ainaviskie parki un iekškvartālu apstādījumi, kuros pārsvarā būs vīteņaugi, krāšņumkrūmi un ilggadīgie lakstaugi.

Nākotnē sagaidāmi jauni atklājumi augu fizioloģijā, ekoloģijā, ģenētikā un citās bioloģijas nozarēs, radīsies jaunas iespējas augu introdukcijā. Ņemot vērā šo apstākli, var samērā droši prognozēt dekoratīvo apstādījumu sortimenta paplašināšanu, jaunu krāšņu sugu ieviešanu, kas pavērs daudz plašākas iespējas apstādījumu veidotājiem un ainavu arhitektiem. Piemēram, sagaidāms, ka ziemā apstādījumi kļūs zaļāki ne tikai tāpēc, ka palielināsies skuju koku īpatsvars, bet arī pateicoties mūžzaļo lapu koku un krūmu sortimentu paplašināšanai.

Prognozējot nākotnes daiļdārzniecību, jāņem vērā arī sabiedriskas apziņas dažādo formu (zinātnes, mākslas, estētikas) attīstība. Zināmu ietekmi atstās arī kosmosa iekarošanas pasākumi. Daiļdārzniecības, tāpat kā jebkuras sarežģītas un no daudziem mainīgiem faktoriem atkarīgas sistēmas prognoze nevar būt viennozīmīga (sak, tikai tā vien, ne savādāk). Sādu kompleksu prognožu izstrādāšanā jābalstās uz prognozēm par dažādu procesu un sistēmu sagaidāmām izmaiņām, kas savukārt iespaidos prognozējamo sistēmu. Tas ir grūts iin reizē arī sarežģīts darbs. Sis darbs gaida savus darītājus.

Nepārtraukti ziedošais dārzs

Kokaugi ir jebkuru dekoratīvo apstādījumu svarīgs elements. Vairums kokaugu sevišķi krāšņi ir ziedēšanas laikā. Taču daudzu sugu augi zied tikai vienu līdz divas nedēļas. Turpretī veģetācijas periods, kad aktīvi noris kokaugu dzīvības procesi, Latvijas klimatiskajos apstākļos turpinās caurmērā 26 nedēļas. Tāpēc, ierīkojot apstādījumus, augi jāgrupē tā, lai vienas sugas ziedēšanu nomainītu cita suga. Te labi jāzina katras sugas ziedēšanas laiks, tās attīstības gada cikls. Sadu jauta- jumu noskaidrošanai botāniskajos dārzos un citās pētniecības iestādēs tiek veikti fenoloģiski novērojumi. Fe- nologi atzīmē, kad attiecīgās augu sugas pumpuri sāk briest, kad plaukst lapas un ziedi, cik ilgi turpinās ziedēšana, kad apstajas dzinumu augšana, kad ienākas augļi, kad nobirst lapas utt.

Fenoloģiskie novērojumi par vienas sugas augiem dažādās vietās atklāj atšķirības šo augu attīstībā, ko izraisa dažādi augtenes (klimata, dienas garuma, augsnes u. c.) apstakļi. Šādiem novērojumiem ir liela zinātniska vērtība, jo tie palīdz atklāt jaunas bioloģiskas likumsakarības. Fenoloģiskajiem datiem ir arī svarīga praktiska nozīme gan dekoratīvo augu izvēlē, gan lauksaimniecības augu šķirņu rajonēšanā un to sekmīga audzēšanā.

Zinot augu ziedēšanas laiku, prasmīgi dārzkopji izveido tādus dārzus, kuros ziedi iepriecina apmeklētājus no agra pavasara līdz vēlam rudenim. Tads nepārtraukti ziedošs nogabals ir ierīkots PSRS Zinātņu Akadēmijas Galvenajā Botaniskajā dārzā Maskavā. Seit nepārtraukta augu ziedēšana panākta," prasmīgi grupējot kokaugus, ziemcietes, sīpolaugus un viengadīgās puķes. Taču nepārtraukti visu veģetācijas periodu ziedošu dārzu var izveidot arī tikai no kokaugu sugām vien.

Vairums kokaugu sugu zied maija otrajā pusē un jūnijā. Bet ir ari tadas sugas, kas zied agri pavasarī, vasaras beigās, pat vēlu rudenī. Kokaugu ziedu parādīšanās ievērojama mērā ir atkarīga no ziedpumpuru aizmešanās un veidošanās laika. Daudzām sugām zied- pumpuri aizmetas un veidojas ziedēšanas gadā. Tādas sugas zied vasara un rudenī. Citām sugām ziedpumpuri aizmetas iepriekšējā gada vasaras beigas vai rudenī un tālāk attīstās ziedēšanas gadā. Tādas sugas zied pavasara beigās un vasaras sākumā. Ir arī tādas sugas, kuru pārstāvjiem visas ziedpumpuru daļas pilnīgi attīstās gadu pirms ziedēšanas. Nākamā gada pavasara sākuma šādu sugu ziedpumpuru daļas strauji palielinās un drīz vien zieds atveras.

Ziemā katrs būs ievērojis lazdu un alkšņu zarus ar samērā prāvām spurdzēm. Ja šo augu zarus ienes siltā telpā un ieliek traukā ar ūdeni, tad spurdzes strauji briest un jau pēc nedējas birdina dzeltenus putekšņus. Arī brīvā dabā alkšņi un lazdas sāk ziedēt, līdzko dzīvsudraba stabiņš termometrā sāk turēties virs nulles — aprīlī, pat marta beigās. Apmēram reizē ar lazdām un alkšņiem savus krēmbaltos ziedu zvaniņus ZA Botāniskajā dārzā atver daudzziedu andromeda no Ziemeļamerikas. Aprīļa beigās ziedēšanas stafeti pārņem mūsu vietējā zalktene ar spilgti rožainiem ziediem, dārzos un parkos savus zeltdzeltenos ziedus ver zeltpulkstenītes un kizils. Dažādas nokrāsas pūpoli klāj vītolu zarus. Apmēram tanī pašā laikā Rīgas dārzos uzplaukst Daurijas rododendra rožaini violetie ziedi. Parkos zied sudrabkļava sīkiem zaļganīgi vai sārti dzelteniem ziediem un sarkanā kļava koši sarkaniem ziediem.

Maija pirmajā pusē rožainiem ziediem pārklājas punduru mandele, kas mūsu dārzos ievesta no Viduseiropas. Universitātes Botāniskajā dārzā Sulanža magnolija ver lielus gaiši rožainus ziedus. Maija otrajā pusē sāk ziedēt jau daudzas kokaugu sugas. Starp tām — parastā ieva, Japānas cidonija ar ugunīgi oranžsārtiem ziediem, zilais sausserdis (iesaukts tā augļu krāsas dēļ, ziedi tam gaiši dzelteni), vīteņaugs atragene, augļu koki (ķirši, plūmes, bumbieres, ābeles), dzeltenā karagana, dažas spirejas, parastie ceriņi, korintes un daudzas citas sugas. Vairums šo sugu turpina ziedēt arī jūnijā, kad tām pievienojas zirgkastaņas, kā arī irbeņspirejas, aronija un deicija ar baltiem un veigela ar sarkanīgi rožainiem ziediem, kokveida peonija, dzeltenie rododendri ar spēcīgi smaržojošiem ziediem un citas sugas.

Jūnija beigās un jūlijā zied robīnija («baltā akācija»), filadelfi, kurus parasti sauc par «jasmīniem», Ziemeļamerikas liellapainā smaržīgā avene, zeltlija, mežrozes, vijīgais un daudzas citas sausseržu ^ugas. Jūnija beigās sāk ziedēt ari viršu radiniece sārtene jeb erika. Grīņu rezervāts Kurzemes piekrastē ir vienīgā vieta Padomju Savienībā, kur sārtene aug savvaļā. No viršiem sārtene atšķiras ar ievērojami lielākiem rožaini sārtiem ziediem un nedaudz garākām skujveida lapām.

Jūlijā ziedētāju pulkam pievienojas liepas, sniegogas, mežvīteņi, vēlās spireju sugas, kā arī cēlrozes un budle- jas, kuras turpina ziedēt līdz oktobrim. Jūlija beigās līdz augusta vidum zied mākija — tauriņziežu dzimtas pārstāve no Tālajiem Austrumiem.

Augustā zied liellapainie katalpu koki, kuru dzimtene ir Ziemeļamerika un Austrumāzija. Augustā un septembrī zied arālija («velnkoks») un hortenzijas. Līdz oktobrim turpina ziedēt Vācijas vijīgais sausserdis.

Taču visvēlākā ziedētāja ir tā saucamā «burvju lazda» (Virdžīnijas hamamelis) no Ziemeļamerikas. Sīs sugas augi zied oktobrī un novembrī, kad to kailos zarus klāj palieli ziedi ar dzeltenām lentveidīgām vainag- lapiņām un brūnganām kauslapiņām. Augļi (riekstvei- dīgas pogaļas) ienākas pēc ziedēšanas nākamajā rudenī. Tā kā pēc augļu ienākšanās tūlīt seko ziedēšana, tad šķiet, ka hamamelis ir «ačgārnītis», kas atšķiras no citiem augiem, kuri papriekšu zied un tikai pēc tam ražo sēklas. Tāpēc arī Virdžīnijas hamameli sauc par «burvju lazdu». Pēc lapu formas šīs sugas augi atgādina lazdu, arī kauslapu ietvertā pogaļa nedaudz līdzinās lazdu riekstam.

Vasaras beigās un rudenī apstādījumu krāšņumu palielina dažādas krāsas augļi. Dažādos sarkanos toņos krāsojas segliņu, citronliānu, etiķkoka, pīlādžu, uguns- ērkšķa, daudzu bārbeļu, vilkābeļu, ķiršu un sausseržu sugu augļi. Sniegogas, baltā grimoņa, eleagna un dažu sausseržu sugu ienākušies augļi ir balti, bet ptelejai pat sudraboti balti. Melni augļi ir ligustriem, korķko- kiem, akantopanaksam un arālijai, melnajam plūškokam, melnajai vilkābelei, parastajai vistenei, mēnešsēk- ļiem, dažām irbeņu sugām. Dažādos toņos zilus augļus ražo zilenes, mahonijas, dažas bārbeļu, irbeņu, čemur- vīnu un vīnkoku sugas. Dzeltenos toņos krāsojas Japānas cidonijas, kokžņaudzēja, smiltsērkšķa augļi. Zaļā krāsā paliek arī ienākušies augļi dažām aktinīdiju sugām. Daudzām sugām ienākušies augļi ir brūni, pelēcīgi zaļgani un citādās krāsās. Dažām sugām augļi ienākšanās laikā vairākkārt maina krāsu.

Daudzi kokaugi neizceļas ne ar ziediem, ne augļiem. Toties rudenī to lapas krāsojas dažādos spilgtos toņos. Ugunīgi sarkanas lapas rudeņos ir pieupes, Mandžūri- jas, sarkanai un dažām citām kļavu sugām, aronijai, klintenēm un mežvīnam. Skaists sarkanīgu un dzeltenīgu toņu ornaments klāj apses lapas.-Koši dzeltenu lapu rotā rudeņos tērpjas parastās un cukura kļavas, parastās zirgkastaņas, kā arī daudzas vilkābeļu un gobu sugas.

Taču ir ari tādas kokaugu sugas un dekoratīvās formas, kas neparasto lapu krāsojumu iegūst pavasarī vai arī saglabā to visā veģetācijas'periodā. Ugunīgi sarkanas lapas plaukšanas laikā ir parastās kļavas Svedlera formai. Dažāda bronzas nokrāsa ir aronijas, eksohordas, dažu korinšu un irbeņu sugu plaukstošām lapām. Visu vasaru sudraboti baltas lapas ir eleagniem, sudrabvī- toliem un smiltsērkšķiem, bet sudrabapsei, sudrabliepai un sudrabkļavai — sudrabbalta lapas apakšpuse. Sar- kanlapainas formas ir dižskābaržiem, bārbelēm, ozoliem, āra bērzam, lazdai, daudzziedu ābelei, Kaukāza plūmei un dažām citām sugām. Dzeltenlapainas formas ir Kanādas apsei, dižskābardim, melnajam plūškokam, irbeņspirejai, parastajai zirgkastaņai, zīdkokam, ptele- jai. Lapas ar dzeltenu vai baltu apmali ir dažu kļavu, grimoņu, ligustru, ozolu, sniegogu un gobu sugu formām. Kādai parastā dižskābarža dekoratīvajai formai lapas visu vasaru ir purpursarkanas ar rožainu apmali. Ar rožainiem plankumiem rotājas parastās aktinīdijas lapas. Dzelteniem raibumiem ir klātas Pensilvānijas oša, kalnu kļavas, parastā ozola dekoratīvo formu lapas.

Kokaugu dekoratīvo formu plašas kolekcijas ir savāktas botāniskajos dārzos, daudzas formas nereti sastopamas arī pilsētu apstādījumos un lauku vecajos parkos. Dekoratīvās formas parasti pavairo veģetatīvi (potējot, ar spraudeņiem, atvasēm, noliektņiem). Tikai daļa sējeņu, kas izauguši no kokaugu dekoratīvo formu sēklām, iegūst šo formu neparastās īpašības.

Parkos kokaugus ar neparastu lapotnes krāsu izmanto dekoratīvā akcenta radīšanai. Tos stāda gan parasto kokaugu grupu izvirzījumos, gan arī atsevišķi zālienā. Prasmīgs daiļdārznieks izmanto dažādā laikā krāšņi ziedošus kokaugus, kā arī sugas un dekoratīvās formas ar dažādu nokrāsu lapotnēm, kombinē tos ar mūžzaļajiem skuju kokiem un izveido tādus apstādījumus, kas ir nepārtraukti skaisti visos gadalaikos.

NOSLĒGUMAM

Kokaugi — jaunu zinātnes virzienu modeļobjekti

I

lgus gadus risinājās strīds: kas ir svarīgāks zinātnes attīstībai — atsevišķa objekta vispusīga izpēte vai kādas problēmas risināšana. Sākumā virsroku guva pētāmā objekta prioritātes aizstāvji. Viņi apgalvoja, ka nav iespējams veikt nopietnu zinātnisku darbu, strādājot ar tautsaimnieciski nenozīmīgiem augiem un dzīvniekiem. Turpmāk noskaidrojās, ka, ripinot fundamentālus pētījumus jaunos zinātnes virzienos, daudz izdevīgāk ir izmantot speciāli šim nolūkam piemērotus augus, dzīvniekus vai mikroorganismus (t. s. modeļobjek- tus). Darbs tad norit efektīvāk un ātrāk tiek iegūti rezultāti, nekā strādājot ar mazāk piemērotiem objektiem. Pētātnā objekta nepiemērotība var izpausties dažādi. Tas var izrādīties pārāk sarežģīts, ar pārāk garu vai īsu mūžu, pārāk dārgs vai rets, ar pārmērīgu vai nepietiekošu mainību utt. Bieži attiecīgas svarīgas teorētiskas problēmas risināšanai piemērotiem modeļobjektiem nav praktiskas saimnieciskas nozīmes. Tā, piemēram, ģenētiskajos pētījumos iecienīti tādi modeļobjekti kā augļu mušiņa, augs ar ļoti īsu mūžu arabidopsis, daži mikroorganismi. Aledicīniskos pētījumos plaši izmanto peles, jūras cūciņas, trušus. Augu fizioloģijā līdztekus saimnieciski nozīmīgajiem kviešiem, kukurūzai, zirņiem, griķiem, salātiem tādi «izmēģinājumu trusīši» ir elodejas, ceļtekas, perillas un daži citi augi.

Pirms kādiem desmit gadiem kokaugi interesēja pētniekus galvenokārt paši par sevi. Dendroloģijas, mežkopības un daiļdārzniecības speciālisti «dalīja mantu»: viens interesējās galvenokārt par parasto egli, otrs — par apsi, citi paturēja sev ošus, bērzus, dižskābaržus, ceriņus, vilkābeles, rozes. Taču pēdējā laikā rodas arvien vairāk pētnieku, kuri savos pētījumos kokaugus izmanto kā modeļobjēktus zinātnisku problēmu risināšanai.

Izmantodams ābeļu ģinti kā modeļobjektu, LVU zinātnieks V. Langenfelds atrisfnāja dažus nozīmīgus augu sistemātikas jautājumus atbilstoši jaunā «Botānikas nomenklatūras starptautiskā kodeksa» prasībām. Starp ābeļu ģints 58 sugām ir daudzi hibridiogēnie kompleksi (dažādu sugu krustojumi), kas vienmēr radījuši grūtības sistemātiķiem. Līdzīgs stāvoklis ir arī dažās citās ģintīs. So ģinšu sistemātikā lieti noderēs tās atziņas, ko ieguvis V. Langenfelds, pētot ābeļu ģinti.

Botāniķu atzinību izpelnījusies M. Kūlītes (Avenas) grāmata par matemātisko metožu un elektronu skaitļojamās tehnikas lietošanu augu sistemātikā. Kā modej- objektus saviem pētījumiem autore izmantojusi sausseržu ģints sugas. s •

Kokaugi izdevīgi dažādu ģenētisko problēmu risināšanai. Piemēram, vienu kokaugu iespējams veģetatīvi savairot daudzos ģenotipiski (iedzimtības ziņā) vienādos īpatņos. Pakļaujot šādu izmēģinājumu materiālu vairākus gadus dažādu vides faktoru ietekmei, iespējams noskaidrot, kādas izmaiņas augos izraisa šie faktori atšķirībā no pašu augu ģenotipiskās mainības. Izmantojot ģenotipiski vienveidīgus potcelmus, iespējams pārliecinoši pētīt potcelma ietekmi uz potzaru. Kokaugi ir izdevīgi arī somatisko (pumpuru) mutāciju pētīšanai.

Lai palielinātu augu valsts produktivitāti un racionāli izmantotu tās bagātības, ir jāprot pareizi novērtēt dažādu pasākumu ietekmi uz biomasas pieaugumu. Sīs problēmas risināšanai I. Liepa sekmīgi izmantojis vietējās koku sugas kā modeļobjektus. Koku gadskārtās «ierakstīta» informācija par augšanas apstākļiem visā koka mūžā. Lielāks gadskārtu platums norāda uz labākiem augšanas apstākļiem tajos gados, kad veidojušās šīs gadskārtas, un otrādi. Koku stumbru gadskārtu platuma samazināšanās pēc kāda rūpniecības uzņēmuma uzcelšanas meža tuvumā norāda uz dūmgāzu vai citu faktoru kaitīgo ietekmi uz mežaudzi. Salīdzinot esošo biomasu ar prognozēto (t. i., tādu, kāda tā būtu bez pētāmā faktora vai pasākuma iedarbības), nosaka attiecīgā pasākuma iedarbības efektu.

Lai noskaidrotu dažādu parasto klimatisko vai augsnes apstāk|u ietekmi uz augu dzīves procesiem, par mode|objektiem izdevīgi izvēlēties introducētos kokaugus. Tie ir mazāk piemērojušies vietējiem apstākļiem un daudz jutīgāk reaģē uz šo apstākļu izmaiņu nekā vietējo sugu kokaugi. Piemēram, lietains un vēss laiks vasarā vairumam kokaugu negatīvi ietekmē nākamā gada sēklu ražu. Taču šī negatīvā ietekme uz introducētiem kokaugiem izpaužas ievērojami spēcīgāk un to ir vieglāk konstatēt.

Nodrošināt mežaudzēm tādu kopšanu, lai varētu iegūt lielāku koksnes produkciju, — tāds ir viens no automatizētās vadīšanas sistēmas svarīgākajiem uzdevumiem. Ieviešot automatizēto vadīšanas sistēmu mežsaimniecībā, jārisina daudzi kokaugu bioloģijas jautājumi, kur panākumi ievērojamā mērā atkarīgi no veiksmīgas mo- deļobjektu izvēles.

taču lai kāds arī būtu uzdevums — modeļobjektu izvēle svarīgu zinātnisku problēmu risināšanai, sortimenta sastādīšana dekoratīvajiem apstādījumiem vai koku sugu izraudzīšanās mežu stādījumiem, — ir labi jāpazīst kokaugi, šie izcilie augu valsts pārstāvji.

SATURS

Ievads…………………………………………….

Veca un arvien jauna zinātne . . .

I n o d a | a. Milži un punduri . . .

Dižkoki un čempioni………………………..

Arī virši un dzērvenes ir kokaugi . .

II nodaļa. Neparastais par parasto

Ko nozīmē augu divkāršie nosaukumi?

Cik lieli ir egles čiekuri?…………………

Skuju koks bez čiekuriem ….

Koki, kas iezvana pavasari ….

Kokaugi dziednieku lomā

III nodala. «Eksotu mednieki» . ,

Sākam «medības»…………………………….

Zināšanas nodrošina panākumus

«Eksotu mednieku» ekspedīcijas un «trofejkolekcijas…………………………………..

pīpes

Masveidīga kokaugu introdukcija sākas Latvijā ari

IV n o d a ļ a. Citzemju viesi . , , .

Ja atrastu dzīvu mamutu…………………..

Dzīvais izraktenis — ginks ….

Ciedru priedes «rieksti»…………………..

Dīvainā duglāzija……………………………

Zem kāda koka indiāņi kūpināja miera

Izturīgā lapegle……………………………….

Kur slēpjas Kanādas balzams , . ,

Tūja — ziemeļu ciprese…………………….

Kādas ir apses

Ozolītis-zemzarltis…………………………..

Skābarži un dižskābarži……………………………

Olīvas radinieki…………………………………………..

Cik ilgi zied liepas?…………………………………

«Akācija» nav akācija, bet «mimoza» ir aka-

cija………………………………………………………..

Žeņšeņa «brālēns»……………………………………….

Brīnumdare citronliāna . ……………………………..

Krāšņie mežvīteņi………………………………………..

Kokveida peonijas………………………….. > •

Vai pazīstat pīlādžus?…………………………………

Aktinidijas za|ās «konfektes» ……

Kādi kastaņi ir ēdami?…………………………………

Ēdamās un neēdamās vīnogas……………………….

Aprikozes un persiki…………………………………….

Kādas k|avas lapas ir Kanādas karogā . .

Efejas un rododendri za|o vienmēr ….

Latvijā aug arī magnolijas

V nodaļa. Kādi tikai nav tic koki! . . .

Ragukoki, etiķkoki, tulpjkoki……………………….

Neparastas kokaugu formas…………………….. .

Ērkšķainie kokaugi……………………………..

Tropu īpatnējie koki…………………………………….

VI  n o d a | a. Kokaugi veido mežus ….

Mazliet par biosfēru un mežiem…………………….

Ko cilvēkam dod mežs…………………………………..

Kā mežkopji apsteidz laiku…………………………..

Rezultāti ir jāparedz……………………………………

VII    noda|a. Mūžīgi mainīgo mākslas darbu materiāls

No sirmās senatnes līdz viduslaikiem . . .

Regulārie dārzi……………………………………………

Ainaviskie dārzi un parki…………………………….

Izcilākie ainaviskā stila parki Latvijā . . .

Parki — dabas aizsardzības objekti ….

Rīgas dārzi un parki……………………………………

Botāniskie dārzi………………………………

Bet kā būs nākotnē?………………………………… .

Nepārtraukti ziedošais dārzs………………………..

Noslēgumam………………………………………………..

Kokaugi — jaunu zinātnes virzienu modeļ- objekti

Mauriņš Arturs Mārtiņa d. SAISTOSA DENDROLOĢIJA

Redaktore I. Kalnciema. Māksi, redaktors H. Purviņš. Tehn. redaktore D. Pastare, Korektore R. Pilipsone.

Nodota salikšanai 1972. g. 15. decembri. Parakstīta iespiešanai 1973. g. 8. maijā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 3, formāts 84XI08'/a2 . 6,25 flz. iespiedi.; 10,5 uzsk. iezspiedl.; 10,8t izdevn. 1. Metiens 30 000 cks. JT 05157. Maksā 60 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 257I5-J2471. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Grāmatu tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pašūt. Nr, 695,

Content

Mauriņš Arturs Saistošā dendroloģija

IEVADS Veca un arvien jauna zinātne

I nodala MILŽI UN PUNDURI Dižkoki un čempioni

II nodala NEPARASTAIS PAR PARASTO

III noda|a «EKSOTU MEDNIEKI» Sākam «medības»

IV nodaļa CITZEMJU VIESI

V nodala KĀDI TIKAI NAV TIE KOKI! Ragukoki, etiķkoki, tulpjkoki…

VI nodaļa KOKAUGI VEIDO MEŽUS Mazliet par biosfēru un mežiem

VII nodaļa MŪŽĪGI MAINĪGO MĀKSLAS DARBU MATERIĀLS

NOSLĒGUMAM Kokaugi — jaunu zinātnes virzienu modeļobjekti

SATURS