Halifmanis Josifs Arona d.

Sakrustoto antenu parole

J. HALIFMANIS

SAKRUSTOTO ANTENU PAROLE

.

DIVI SKAPJI ĒKA PIE PILS TILTA

Netālu no Pils tilta pār Ņevu, iepretī Ziemas pilij, Universitātes krastmalas pašā sākumā, atrodas vecmodīga pelēka ēka no Sankt-Pēterburgas laikiem. Sī trīsstāvu celtne aizņem veselu kvartālu un izskatās it kā pieplakusi pie zemes. Kādreiz te bija biržas no- iktavas, taču to jau ir aizmirsuši pat ilggadējie iedzīvotāji: gandrīz pirms pusgadsimta ēkā iekārtoja Zooloģijas institūtu un PSRS Zinātņu akadēmijas Zooloģijas muzeju.

Milzīgajā, bet sen par šauru kļuvušajā vestibilā apmeklētājus sagaida virs parketa nekustīgi peldošu balt- vaļu, haizivju, kašalotu un narvaļu bars. Taču šo jūras un okeāna briesmoņu izbāzeņi izskatās kā sīkuļi salīdzinājumā ar 27 m garo zilā vaļa skeletu, kas virs tiem izpletis milzīgās ribu plātnes. Uz izturīgiem balstiem uzmontētais skelets ar gigantiskajiem žokļiem atspiežas pret vienu zāles sienu, bet ar astes skriemeļiem pieskaras otrai.

Uz okeāna milzeņa atliekām un zem tām izvietotajiem galvaskausiem, žokļiem, ilkņiem, skriemeļiem un dažādas formas un izmēra plakanajiem un cauruļveidīgajiem kauliem, skumstot savās stikla vitrīnās, no visām pusēm raugās dabiskās pozās sastinguši zvēru un putnu izbāzeņi.

Dažādu šķirņu mājputni un mājdzīvnieki — vistas, suņi, baloži, kaķi un savvaļas zvēri — vilki, lapsas, šakāļi, sniega leopardi, tiģeri, bet virs tiem putni — sio- kas, riestojoši rubeņi, Pamira ērgļi un paradīzes putni 110 Jaungvinejas; kurmis savā pazemes alā; sarkangal- vainie dzeņi pie augstu kokā paslēptas ligzdas, neuzkrītošās zīlītes un krāšņais.pāvs … Tepat ir arī rūsganās zebiekstes ar balto vēderu vasaras tērpā un citas — sniegbaltā ziemas rotā; sermuļi vasaras un ziemas kažociņos; draiskulīgie lācēni un miermīlīgie kazlēni; maziņa gredzenā saritinājusies odze un milzenis pitons… Tālāk vestibils saplūst ar bezgalīgu rindu augstu un plašu istabu, kurās izstādīts bezgala daudz putnu, zvēru, zivju un rāpuļu no visām pasaules malām.

Tomēr pametīsim šo negaidīto un neiedomājamo tikšanos pasauli un no vestibila uzkāpsim zem griestiem izveidotā starpstāvā. Tikko pamanāmas durvis ar uzrakstu «Nepiederošām personām ieeja aizliegta» pēc kādiem desmit pakāpieniem ved no šejienes gandrīz ce- turtdaļkilometra garā gaitenī. Visā tā garumā aiz sieta aizžogojuma blīvi cits pie cita taisnās rindās stāv cieši noslēgti koka skapji, līdzīgi kā dvīņi.

Katrā skapī ir simt četrās rindās saliktas seklas, vieglas koka kastītes, izklātas ar korķi vai sausu kūdru, ko sedz balts papīrs.

Ar papīriem noklātā laukuma platība sniedzas hektāros. Vai gan citādi še varētu ievietot septiņus miljonus visdažādāko kukaiņu — visus, kas atklāti vai slepus sūc, dzer, zelē, grauž, izmaļ, caururbj un saēd visvisādus augu un dzīvnieku pasaules produktus vai atkritumus visdažādākajās pasaules malās.

Klusums valda šīs neparastās koka pilsētas šaurajās ieliņās, kur izdalīti veseli vaboļu un tauriņu rajoni, taisnspārņu un tīklspārņu kvartāli, skrejvaboļu prospekti, laputu ielas un bruņutu šķērsieliņas …

Tievām entomoloģiskām adatiņām caurdurti vai nemanāmi pielīmēti pie sīciņām piecstūrainām spīdīga kartona lapiņām katrā kastītē kā uz laukuma, ciešās rindās cits pie cita pēcnāves parādē nostājušies, kukaiņi demonstrē savu hitīna mundieru mirdzumu, formu, apmatojumu, kā arī spārnu rakstus, krāsas un dzīslojumu.

Rindas bieži vien sadalītas ar šaurām atstarpēm divās kolonnās: pa kreisi — tēviņi, pa labi — mātītes. Kastītes stūrī ar adatiņu piestiprināta mirdzoša, it kā apsarmojusi naftalīna bumbiņa. Tā sargā kastīšu saturu no visbīstamākā ienaidnieka — kodes. Ar vienu skatienu var aptvert desmitus un simtus uz baltā fona labi atšķiramu dažu tuvu sugu eksemplāru. Tie ir paraugi, kas ievākti no dažādām vietām, dažkārt no daudzām zemēm.

Dažiem kukaiņiem pacelti pelēcīgie vai spilgtie, mirdzošie vai matētie, gludie vai krunkainie priekšspārni, iztaisnoti it kā iestīvinālie un izgludinātie pakaļspār- niņi, izstieptas un uz abām pusēm pašķirtas sarveida vai spalvveida, diegveida vai posmotās antenas — taustekļi; visas sešas kājas izstieptas tā, ka apskatam izstādīts katrs ieliekums vai ķemmīte, vissīkākie dzelonīši vai piesīši. Bet tāds gods parādīts tikai dažiem kukaiņiem; šeit taupa vietu, un, ja priekšspārni pacelti, bet pakaļspārni izvērsti, tad visbiežāk'tikai vienā pusē, otrā pusē viss lidaparāts tiek demonstrēts sakļautā veidā.

Entomoloģiskās kolekcijas trīsdesmittūkstoš kastītēs glabājas vairāku paaudžu zinātnieku un entuziastu savāktās bagātības, k*as gandrīz trīssimt gadu ilgajā laika periodā kopš cara Pētera Retumu muzeja nodibināšanas joprojām papildinājušās. To savākšanai gan slaveni, gan nezināmi seškājaino pasaules pētnieki kopumā patērējuši tūkstošiem gadu darba.

Pamatus kolekcijai likuši nedaudzi kukaiņu mednieki. Viņu nebija daudz arī vēlāk, kad Sankt-Pēterburga tika pārdēvēta vienkārši par Pēterburgu, bet pēc tam par Petrogradu. Vēl arvien tāpat — ar nastu nesējiem dzīvniekiem pa kalnu nogāzēm un taigas takām, ar kamieļu karavānām, ar pasta trijjūgiem, ar plostiem un laivām, bet tālāk, pateicoties laimīgam gadījumam un kurjeram, kastītes ar kukaiņiem tika nogādātas muzejā.

Un, kaut arī cilvēku skaits, kas pētīja kukaiņu dzīves likumus, palielinājās, vēl arvien viņu bija ļoti maz…

Tikai tagad entomoloģija kļuvusi par zinātnes nozari, kurā darbojas simtiem zinātnieku un tūkstošiem naturālistii-amatieru.

Tagad uz Ļeņingradu, uz ēku pie Pils tilta pa sauszemi, ūdeni un gaisu plūst neizsīkstoša kalnos, ielejās, taigās un stepēs, okeānu un upju krastos iegūtu ento- moloģisku trofeju straume. Sūtījumi pienāk no visiem kontinentiem, vistālākajām vietām un zemēm.

Milzīgas kolekcijas izveidojušās Maskavā, Kijevā, Taškenta, Tallinā …

Interesanta un neparasta izskatītos pusložu karte, ja tajā atzīmētu katras kolekcijas eksponātu iegūšanas vietas un rajonus.

Kā šajā kartē parādīt visus ceļojumu maršrutus, kurus kaut vai pēdējos gados un kaut vai tikai vispazīstamākie naturālisti veikuši retu kukaiņu meklējumos?

Un kā tajā pašā laikā atzīmēt vecā profesora ieguldījumu, kas savu dzīvi nodzīvojis vienā no lielākajām rūpniecības pilsētām, lasījis augstskolā studentiem kursu, kam nebija nekāda sakara ar kukaiņu sistemātiku, un tomēr visu mūžu nodarbojies tieši ar sistemātiku un kolekcionēšanu'. Profesors nomira, atstādams pilnu māju ar kastītēm, kurās atradās milzīga Zinātņu akadēmijai novēlēta kolekcija. Vesela kolonna automašīnu pārveda konteinerus ar kukaiņiem.uz Ļeņingradu, uz Zooloģijas muzeju.

Kā uz kartes parādīt, kur savākta mirmekofilu — dažādu skudru pūžņos dzīvojošo būtņu kolekcija, ko līdz sava mūža pēdējām dienām turpināja papildināt viens no pazīstamākajiem padomju zinātniekiem metalurgiem?

Vai kā apzīmēt rajonus — vienu Penzas apgabalā, otru dziļi Kalnu Altajā —, kur jau trešā lauku skolotāju paaudze kopā ar skolēniem vāc tūkstošiem kukaiņu sugu lielas kolekcijas vietējiem muzejiem?

Kā atzīmēt sīko kastīšu ceļu ar dažiem tropisko sugu paraugiem, ko atsūtījuši matroži no mācību burinieka, kuru vētra bija aiznesusi pie tuksnešainas saliņas Klusajā okeānā?

Kā izstāstīt par izdobtajām plūškoka caurulītēm, kurās bija paslēptas no kāda Klusā okeāna piekrastes robežsargu posteņa sūtītās mēģenes ar kukaiņiem?

Klusējošā kukaiņu pilsēta ēkā pie Pils tilta veidojas par vienu no vislielākajām pasaulē. Cilvēka mūža nepietiek, lai vienkārši pārlasītu etiķetes, pārbaudītu visu kolekcijā savākto materiālu.

Liekas, šo plēvspārņu rajonā, dzēlējkukaiņu kvartālā apmēram simt kastītes 84. un 85. skapī pilnīgi pazūd.

Sīs kastītes aizņem skudras — visu apakšdzimtu, vairums ģinšu un daudzu sugu skudras, par kurām runāsim šajā stāstā turpmāk.

Simts kastītes ar skudrām ir tikai neliela daļiņa no kolekcijā savāktajiem kukaiņu miljoniem. Tā ir tikai saliņa okeānā … Bet cik daudz pūļu izlietots šīs saliņas izpētei! Un cik daudz svarīgu atklājumu izdarījuši skudru pētnieki, cik daudz dzīvās dabas noslēpumu atminēts līdz ar skudru bioloģijas izzināšanu!

JAUNA FABULA PAR SPĀRI UN SKUDRU

Šeit tiks iztirzāta arī visiem pazīstamā un par klasisku kļuvusī fabula par Spāri un Skudru. Bet tās kārta pienāks vēlāk. Tagad ar šīs fabulas varoņiem iznāks sastapties, cita iemesla dēļ, sakarā ar jaunu, ne visai senu notikumu. Tā nozīmi tomēr var pienācīgi nenovērtēt, tāpēc atgādināsim, ka tas saistīts ar lidmašīnu spārnu vibrācijām.

Bet šis stāsts jāsāk, atgādinot par kādu sapņotāju, kas dzīvoja cariskās Krievijas tālas provinces pilsētiņas nomalē. Viņš petrolejas lampas gaismā pūlējās caurām dienām un naktīm, izstrādādams matemātiskas formulas lidojumam uz zvaigznēm. Varbūt tikai mūsu dienās, kad no Padomju zemes pacēlušies un orbītā iegājuši pirmie mākslīgie pavadoņi un pirmie kosmonauti, pasaule pa īstam novērtējusi šī senā. varoņdarba diženumu.

Kā gan še var nepasacit to, ka, domās cenšoties ielūkoties nākotnē, savos inženiera aprēķinos nosprauzdams starpplanētu kuģu ceļus, zinātnieks paredzēja, ka, pat palaižot kosmosā raķetes, cilvēks neapmierināsies, neapstāsies pie sasniegtā, bet turpinās pilnveido,t lidošanas aparātus, meklēs ne tikai jaunus ceļus augstāku mērķu sasniegšanai, bet arī jaunus vienkāršākus lidošanas līdzekļus.

Apcerēdams šos līdzekļus, K. Ciolkovskis vispirms

pievērsās dabiskajiem lidošanas aparātiem — «kukaiņiem, kas lido ar viena spārnu pāra palīdzību». No visa tā viņš secināja: «Ja lidmašīnas kādreiz aizstās ornitop- teri, tad, lai tos gudri izveidotu, mums nepieciešams vēl rūpīgāk izpētīt putnu un kukaiņu lidojumu.»

K. Ciolkovskis pirmais izprata, kāpēc spārni ir iegareni, un pilnīgi sagrāva zinātnieku argumentus par to, ka «zosij lidojumā jāpatērē zirga enerģija». Raķešu zinātnes pamatlicējs atzīmēja, ka raķešu radīšana kosmiskajiem lidojumiem nebūt neaizkavēs ornitopteru un entomopteru, t. i., putnu un kukaiņu tipa lidaparātu, parādīšanos.

Krievu aviācijas tēvs Nikolajs Zukovskis savos darbos attīstīja domu par kukaiņu un putnu lidošanas aparāta uzbūvi un lidojuma veidiem, izskaidroja putnu un dažādu par gaisu smagāku aparātu planēšanu.

Pēdējos gados dzīvo būtņu spārnus uzmanīgi pēta visā pasaulē. Uz priekšu pavirzījusies arī kukaiņu lidošanas izpēte. Izrādījās, ka šeit liela nozīme ir spārnu dzīslojumam: spārnu darbības mehānisms atkarīgs no dzīslu izvietojuma.

Bet tad jājautā: kāpēc, kādā veidā?

Dabaszinātnieks, kas izvirzījis līdzīgus jautājumus, jau ir spēris pirmo soli tuvāk atklājumam. Pienāca laiks, un šādus soļus sākumā spēra inženieris V. Sļesa- revs, pēc tam biologs J. Zaļeskis un vesela rinda citu pētnieku, kas veltījuši savu dzīvi, lai noskaidrotu, kā kukainis spēj lidot. Pētot dabu un mācoties no tās, viņi lika pamatakmeņus jaunajiem nākotnes tiltiem.

Slavenā mākslinieka Arhipa Kuindži draugi savās atmiņās, kas attiecas uz pagājušā gadsimta beigām, stāsta par tauriņu, kas kādā rudens rītā nejauši ielidojis mākslinieka darbnīcā un piesalis pie stikla. Mēģinādams atbrīvoties, tauriņš tik stipri nodriskājis spārnus, ka vairs nav spējis Hdot. Kuindži centies glābt kukaini. Viņš no saviem matiem sameistarojis spārna karkasu, bet starp matiem ielīmējis no plāna papīra izgrieztus ielāpus, kurus meistarīgi izkrāsojis, atdarinādams otra spārna zīmējumu.

Un tauriņš atkal lidojis, un mākslinieks bijis ļoti priecīgs. Viņš negribēja nekā cita — viņš tikai gribēja, lai tauriņš varētu lidot… .

Apmēram pēc pusgadsimta kāds cits krievu mākslinieks Vladimirs Tatļins, pazīstams ne tikai ar savām gleznām, bet arī ar sensacionālu gigantiska Internacionāles torņa projektu, izstādīja vispārējai apskatei lidošanas iekārtas modeli — konstrukciju ar nosaukumu «Ļetatļins». Mākslinieks vairāk nekā desmit gadus nostrādājis pie 36 kilogramus smagā ornitoptera, kas bija būvēts bez jebkādiem aprēķiniem un sakomplektēts no oša un liepas koka, kārklu vicām, korķa, jēlmītas ādas siksnām,.vaļa bārdas, zīda un dūralumīnija.

Mākslinieki atdarināja dabu. Zinātnieki to pēta dažādos aspektos, meklē tās likumsakarības. Pie tam viņi ik uz soļa pārliecinās, ka putni un kukaiņi ir ārkārtīgi izveicīgi lidotāji un ka viņu lidošanas aparāti ir daudz ekonomiskāki par tiem, ko radījis cilvēks. Kukaiņi, piemēram, nemainot ķermeņa stāvokli, tikai af spārnu palīdzību vien neparasti viegli gaisā veic tādus manevrus, kādus nevar izdarīt pat vislabākās lidmašīnas. Dažu labu sīku mušiņu bez lupas nevar ne saskatīt, un visā savā dzīves laikā tā izdzer tikai dažus pilienus nektārā, bet paskatieties, kā viņa lido!

Kā tas'iespējams?

Mums jau pazīstamais J. Zaļeskis, meklējot atbildi uz šo jautājumu, noskaidroja, kāda loma ir atsevišķām spārna daļām. Viņš pedantiski pētīja milzum daudz atšķirīgu un dažādi lidojošu kukaiņu — mušas, odus, tīklspārņus, sienāžus, siseņus, dažādas vaboles. Ar ķirurģiskajām šķērēm viņš izgrieza atsevišķas spārnu daļas, bet pēc tam izoperētos kukaiņus palaida vaļā un vēroja, kā tie lido, kas mainījies to lidojumā.

Dažādu sugu spārēm uz visiem četriem spārniem precīzi izgrieza pterostigmu — tā kukaiņu pētnieki sauc actiņu, tumšu, hitinizētu sabiezinājumu spārnu galotnes priekšējā malā.

Actiņa — pterostigma ir arī dažu skudru spārnos (par spārnotajām skudrām runāsim vēlāk), bet tās no- zime pagaidām nav īpaši pētīta. Spāru pterostigmas pētījis J. Zaļeskis. Pēc pterostigmas izgriešanas kukainis vēcina spārnus nevienmērīgāk, tā lidojums kļūst it kā saraustīts.

Pterostigma regulē spārnu vēzienu, un tai ir mehāniska nozīme.

Kad par to uzzināja mūsu ievērojamākais aerodinamikas speciālists M. Tihoncavovs, viņš tūlīt atcerējās lidmašīnu spārnu vibrācijas — flateru. šeit jāpiemin, ka par Flateru sauc tās kaitīgās spārnu vibrācijas, kuras dažkārt, var pat sadragat lidošanas aparāta spārnus.

Pazīstamais lidotājs izmēģinātājs Marks Gallajs, atceroties savu pirmo iepazīšanos ar šo negaidīti un nezin no kurienes radušos, bet pilnīgi reālo gaisa briesmoni, rakstīja:

«… pēkšņi it kā milzīgi neredzami uzsitējveseri ar briesmīgu spēku sāka bungot pa lidmašīnu. Viss sāka drebēt tā, ka aparāti uz dēļa man priekšā kļuva neredzami kā ripojoša riteņa spieķi. Es nevarēju saskatīt spārnus, bet ar visu savu būtni jutu, ka tie plivinās kā vimpelis vējā. Mani pašu mētāja pa kabīni šurpu turpu — vēl ilgi pēc tam nenogāja zilumi no pleciem, ko dabūju, sitoties pret bortu. Stūre, it kā pārvērtusies par kaut kādu pilnīgi patstāvīgu un turklāt ārkārtīgi stūrgalvīgu dzīvu būtni, izrāvās man no rokām un šaudījās pa kabīni tā, ka visi mēģinājumi notvert to bija veltīgi, es tikai saņēmu spēcīgus sitienus pa delnām un pirkstiem. Pliukstošo apšuvuma plākšņu dārdoņa, lūstošo kniežu paukšķēšana, konstrukcijas elementu krak- šķēšana saplūda apdullinošā troksnī. Tas, lūk, bija fla- fers!»

Sis ātro lidojumu lāsts ir saārdījis ne mazumu brīnišķīgu konstrukciju, ne mazums lidotāju izmēģinātāju, nespējot tās savaldīt, gājuši bojā, nogāžoties zemē ar visu konstrukciju.

Tagad tas viss jau pagātnē. Ievērojamais padomju matemātiķis, tagad PSRS Zinātņu akadēmijas prezidents, akadēmiķis M. Keldišs izstrādāja speciālu teoriju par lidmašīnas spārnu un astes plākšņu pēkšņu vibrāciju rašanos aerodinamisko spēku darbības ietekmē. Pamatojoties uz šo teoriju, tika atrasti vibrāciju likvidēšanas paņēmieni. Nodevīgo traucēkli, kas kavēja jaunu lidmašīnu izveidošanu, izdevās novērst, padarot smagāku spārnu galu priekšējo apmali.

Bet pterostigma — tā taču ir spārnu galu priekšējās malas sabiezinājumsl

Iznāk, ka biologi, pētot kukaiņu lidojumu, bija atklājuši, ka spāres spārnu pterostigma ir tās ierīces prototips, ar kādu aviācijas konstruktori pēc ilgstošiem un dārgiem meklējumiem apgādāja lielo ātrumu lidmašīnu spārnus. Un šī uzlabojuma prototips, izrādījās, pastāv daudzu kukaiņu spārnos jau miljoniem gadu.

Kā liecina mūsdienu spāru senču nospiedumi perina perioda nogulumos, arī tiem spārnos bijušas pterostigmas.

Sakarā ar to, ka noskaidrojies, kāda nozīme ir spāres spārnu pterostigmai, M. Tihonravovs rakstīja, ka «daba dažkārt parāda, kā vissarežģītākās problēmas atrisināmas pārsteidzoši vienkārši».

Vai šis gadījums nav cienīgs kļūt par jaunas fabulas sižetu, kuras morāle vēstītu cilvēkam — «Mācies no dabas, pieņemies gudrībā no tās, lai izdarītu visu vēl labāk nekā pati daba»?

Tādu sižetu pamācošām fabulām tagad uzkrājies laba tiesa.

Mēģinājumi ar desmit līdz piecpadsmit reižu palielinātiem no papīra un celofāna izgatavotiem vēcināmiem kukaiņu spārnu modeļiem un eksperimenti šķidrumā palīdzēja izprast, kas veido to vilcējspēku un cēlējspēku.

J. Zaļeskis, uzņemot tauriņa lidojumu ar paātrinātas darbības kinokameru, parādīja, ka tauriņa spārns, piemēram, lidojumā izdara ne -tikai vēcinošas kustības, bet tajā pašā laikā vēl viļņveidīgi izlocās.

Citi kukaiņi lido savādāk. Divspārņu (mušu, odu) vai plēvspārņu (bišu, lapseņu, skudru) spārni lidojumā visu laiku maina spārnu pacelšanās leņķi un virzās te uz priekšu, te atpakaļ, tā ka spārna galotne nepārtraukti apraksta astoņniekam līdzīgu līkni.

Kad padomju inženieru grupa vēja dzinēja lāpstiņām piemontēja kustīgas spārnveida papildu lāpstiņas, kas arī veica astoņniekveidīgas kustības, dzinēja jauda jūtami palielinājās un tas sāka precīzi un ražīgi strādāt pat pie vismazākā vēja.

Kukaiņu spārnu un lidošanas spēju izpēte atklāj, cik bezgala daudzveidīgas ir oriģinālās ierīces, kas ļauj izdarīt gan vertikālu lidojumu, gan planēšanu, gan pacelšanos un nolaišanos.

Kukaiņu pasaule uzrāda daudzus pārsteidzoši precīzi atrisinātus uzdevumus ne tikai aerodinamikas lauka, bet arī daudzās citās praktiskās fizikas nozarēs.

Tic, kas nodarbojas ar optiku, atradīs kukaiņu pasaulē apbrīnojamas ierīces, kas palīdz atšķirt atsevišķas spektra daļas, dažādas gaismas, krāsas un spilgtuma pakāpes, formas un pozīciju stāvokļus, attālumus…

Kukaiņu skaņu radīšanas un uztveršanas ierīces jau sen saista pie dažādu bezdrāts gaisa un zemūdens sakaru līdzekļu pilnveidošanas strādājošo konstruktoru uzmanību.

Dzēlēju stileti, kokurbēju urbji, it sevišķi ragastu dē- jekļi — visas šīs lokanās un tievās paškustīgās adatas, ar kurām daudzi jātniecjņi neizprotamā ātrumā caurdur koksni, jau sen pievērsušas tehniskās urbšanas speciālistu uzmanību.

Tieši tāpat turpmāk vēl jāizpēta zirnekļa tīkla un kokonu zīda diega ķīmiskais sastāvs un fiziskās īpašības, kas sola pastāstīt daudz interesanta un pamācoša tekstilniekiem, organiskās ķīmijas speciālistiem, jaunu plastmasu izgudrotājiem.

Sevišķa uzmanība būtu pievēršama antenām — kukaiņu taustekļiem. So orgānu ožas jutīgums pārspēj jebkuru iztēli. Slavenais kukaiņu pētnieks Fabrs parādīja, ka pāvaču Saturnia pyri tēviņi spēj atrast mātīti vairāku kilometru attālumā. Arī eksperimenti pēc Fabra nāves pierādīja, ka tēviņi nekļūdīgi atšķir kastītes, kurās pirms gada turētas mātītes. Bet vajag tikai nogriezt tēviņam abas antenas, un viņš pilnīgi zaudē spēju orientēties pēc smaržas.

Ar antenām kukaiņi, acīm redzot, nopeilē ne tikai aromātu, skaņu vai ultraskaņu vien.

Daudzi kukaiņi, pat ja tie ir akli, nekļūdīgi atrod ūdeni — šajā gadījumā taustekļi darbojas kā mitruma meklētāji. Parazītiskie kukaiņi — jātnieciņi no Ephial- tes ģints — ar antenu palīdzību sameklē uz koka mizas vietu, kur koksnē vairāku centimetru dziļumā atrodas viņiem vajadzīgās ūsaiņu vai ragastu sugas kāpurs. Sajutis kāpuru, jātnieciņš saliec antenas gandrīz uz pusēm un pieliek tās klāt mizai, atrod urbšanas punktu un ar dējekli caurdur koksni, bez kļūdīšanās trāpot dziļumā paslēptajam kāpuram.

Ne mazāk pārsteidzošas īpašibas piemīt skudru

antenām. Pavērosim kaut vai divas skudras, kas tikko salikušās. Kādu laiku viņas stāv, glaudīdamas viena otru ar antenām, un pēkšņi aizskrien vienā virzienā. Kā skudra pasauca otru skudru? Kāpēc otra sekoja pirmajai? Kādu signālu nodeva un pieņēma kukaiņi, sakrustodami antenas? Vai nevarētu izstrādāt, ja iegūtu atbildi uz šiem jautājumiem, kaut kādus līdzekļus, kas aicina un vada kukaiņus, un vai uz līdzīgiem pamatiem nevarētu izveidot jaunas tehniskas iekārtas, kas pārraida un pieņem signālus — informāciju?

Atceroties to, kas tika stāstīts par pterostigmu, būtu vērts noskatīties, kā pārvietojas skudru kolonna. Skudras skrien gandrīz vienlaidus pa zemi izplūdušā masā un skrien nevis haotiski, bet saglabādamas diezgan kārtīgu ierindu, skrien, grozīdamas taustekļus, pieskardamās ar tiem te kaimiņam pa labi, te pa kreisi, te- priekšā skrejošajai skudrai.

Tās ir parastas skudras, pazīstamas un pierastas. Un tomēr nupat aprakstītais skals vēlreiz izraisa jautājumu: kāpēc? Kāpēc tās kustas vienā vienotā masā? Kādi spēki tās sapulcē, saliedē un ved? Kāda šeil nozīme skrejošo skudru antenu saskarei?

Jau sen cilvēks meklē atbildi uz šiem jautājumiem, bet zinātne, kas pēta dzīvo dabu, joprojām ir vēl pavisam jauna un daudz ko tikai aizsāk.

Ielūkosimies, ko šī jaunā zinātne izzinājusi par skudrām, kuras pagaidām mēs vēl tikai īsu brīdi redzējām 84. un 85. skapja kastītēs ēkā pie Pils tilta.

Šī STĀSTA VARONE

Sāksim iepazīties ar šī stāsta varoni pēc mēģinājumiem, ko Ķīnā Pekinas universitātē veica profesors Ci Za-čeNs. /iņš centās noskaidrot, vai visas pēc izskata līdzīgās skudras tiešām ir lidzīgas un vai skudra, ja tā tiek turēta viena, uzvedas citādi nekā tās, turas tur pa divi vai vairākām kopā.

Sāda doma sākumā var likties ja ne aušīga, tad dīvaina, bet lūk, ko parādīja mēģinājumi.

Septiņdesmit vienādu pudeļu dibenā iekaisīja vienādu daudzumu vienādi samitrinātu smilšu. Pēc tam katrā pudelē ievietoja vienu no ligzdas izņemtu darba skudru.

Skudras uzvedās dažādi. Vienas nekavējoties sāka rakt smiltis, citas nesteidzās. Pēc četrām stundām smiltis raka vēl tikai četrdesmit septiņas skudras; un tikai trešās diennakts beigās rakņājās visas septiņdesmit. Un pie tam viņas darbojās dažādi.

Vairums rakās smiltīs apgaismotajā pusē, stikla sieniņas tuvumā, dažas izvēlējās ēnainās vietas. Daudzas rakās vienā pašā vietā. Tomēr bija arī tādas, kas, pametušas iesākto, sāka strādāt otrā, bet pēc tam ari trešā vietā. Vienas strādāja sistemātiski un nepārtraukti, citas — diezgan haotiski.

Viss liecināja, ka skudras ir dažādas, ka katrai ir savs — kā gan citādi sacīt? — raksturs.

Pabeidzis aprakstito mēģinājumu, profesors Ci Za- čens ķērās pie otra. Trīsdesmit sešas sanumurētas skudras viņš ievietoja trīsdesmit sešās vienādās stikla ligzdās. Novērotāji ar hronometriem uzskaitīja, pēc cik ilga laika kukaiņi sāk rakt. Pēc tam skudru izrakto smilšu daudzumu nosvēra. Un kas izrādījās?

Izrādījās, ka visas skudras, kamēr tās turēja pa vienai, sešu stundu laikā izmeta virspusē kopumā divas desmitdaļas grama smilšu, bet, kad viņas ievietoja pa divām trim kopā, tad ikviena skudra tādā pašā laikā paspēja izmest simt reižu vairāk smilšu. «Kompānijā» skudras sāka rakt zemi pudelēs vidēji jau pēc trīsdesmit minūtēm, bet vienatnē ķērās pie darba pēc stundām trim. Grupā gandrīz visas strādāja bez atpūtas un naski, bet šķirti — ar lieliem pārtraukumiem un ārkārtīgi gausi.

Pekinā izdarītie mēģinājumi pārsteidza zinātnieku pasauli. Profesora Ci Za-čena iegūtie hronometra dati un smilšu uzskaites rezultāti šķita pavisam neticami: skudra kopā ar citām sev līdzīgām uzrādīja tādas īpašības un spējas, kādas nepiemīt skudrai vienatnē.

Nu bija ko padomāt.

Bet, kaut arī mēģinājums nelikās sevišķi sarežģīts, tā realizēšanai bija nepieciešama milzīga pacietība. Franču entomologi — akadēmiķis Pjērs Grasē un profesors Remī Šovēns — atkārtoja sava Pekinas kolēģa mēģinājumu un pat pavirzījās tālāk, mēģinājumu vienkāršodami. Viņi parādīja: ja jebkuras sugas skudras ievieto krātiņos pa vienai un pa vairākām grupā, tad — neatkarīgi no tā, vai kukaiņus baro vai nebaro, dzirdina vai arī nedod ne pilīti ūdens, — tās, kuras tiek turētas pa vienai, iet bojā daudz ātrāk nekā tās, kuras uzturas grupās. Skudra grupā kopā ar sev līdzīgām iegūst jaunas īpašības: viņa spēj dzīvot divas un trīs reizes ilgāk.

To pašu var novērot arī mēģinājumos ar lapsenēm, bitēm, un termītiem.

Tā atklāja «grupas efektu», tā zinātnieki izskaidroja senās poļu parunas īsto būtību, ka ik skudriņa priecājas par skudriņu.

Bet viena skudra — tā ir tikai dzīva kripatiņa no skudru saimes, kas visvienkāršākā gadījumā sastāv no kaut kāda skaita dažāda vecuma ārēji līdzīgām darba skudrām, kuras tā vai citādi organizētas ap vienu vai vairākām mātītēm. Darba skudras, tāpat kā mātītes, ir sieviešu kārtas, taču normālos apstākļos viņas nerada pēcnācējus, bet tikai baro tos. Vecākās darba skudras būvē jaunus ligzdas nodalījumus, vāc barību vai barības izejvielas un sanes skudru pūznī. Tās, kuras jaunākas, baro no kūniņām izšķīlušos kāpurus, pieaugušās mātītes, kas dēj olas, jaunās mātītes un tēviņus. Visas, ja vajadzīgs, aizstāv ligzdu.

Tikko sacījām, ka samērā vienkāršajām sugām darba skudras pēc ārējā izskata ir vienādas. Vairāk attīstītajām sugām tās bieži atšķiras cita no citas pēc lieluma, bet ne tāpēc, ka mazās skudras ir jaunas, bet lielās — izaugušas, pieaugušas. Skudras, tāpat kā daudzi citi kukaiņi, pēc izšķilšanās no kūniņām vairs neaug — mazā skudra paliek tāda līdz vecumam, bet lielā jau liela nāk pasaulē. Vairāk attīstītajām skudrām darba skudras atšķiras ir pēc lieluma, ir pēc uzbūves.

Ja skudru daudz un ja tās ir atšķirīgas, tad īpašības, kas tām piemīt masā, kļūst vēl daudzveidīgākas, tā ka pēc darba skudru atšķirībām bez lielas kļūdīšanās var spriest par visas skudru saimes komplicēto un pilnīgo uzbūvi.

KĀPĒC VIŅAS NEKAD NESTĀV MIERĀ

Divas apmēram pusotra reiz pusotra metra lielas stikla plāksnes dažu milimetru attālumā viena no otras ar malām iestiprinātas šaurās listltēs un stāvus iemontētas dēlītī, ko apņem grāvītis. Grāvītis nav plats, bet līdz augšai piepildīts ar ūdeni. Atklātā, mazāk par centimetru platā telpā, kurā no augšas sabērti skudru pūznī savākti smalkumi, ielaistas dažas skudras, no kurām daļa ņemta no skudru pūžņa virsmas, daļa no tā paša pūžņa dziļuma. Skudras, kurām ūdens grāvītī ir nepārvarams šķērslis, nevar no šejienes aiziet. Viņas pret savu gribu sāk dzīvot tām sagatavotajā plakanajā ligzdā. Vajag tikai akurāti papildināt ūdeni grāvītī.

Un, protams, nepieciešams apgādāt skudras ar barību. Sim nolūkam vajadzīgs ierīkot izeju, kas ved, teiksim, pie divkaklainas pudelītes, kurā laiku pa laikam ieliek kaut ko ēdamu. Šādos apstākļos skudras, acīm redzot, jūtas labi. Caurām diennaktīm viņas stiepj no augšas uz leju un no lejas uz augšu vai arī vienkārši pārliek no vienas vietas uz otru visvisādus celtniecības materiālus: smilšu graudiņus un zemes piciņas, skujiņas un koksnes šķiedras, mizas plēksnītes un zāļu stiebru gabaliņus, kaut kādus tikko saskatāmus graudiņus un citas pabiras.

Ligzdu no iekšpuses nemitīgi pārveido. Vienas kameras liek piepildītas ar atkritumiem un izzūd, citas sarodas tādās vietās, kur vakar no tām nebija ne miņas. Vienas pārejas tiek aizbērtas, citas rodas no jauna. Kur nesen bija pilns, pēc kāda laika veidojas tukšums, kur bija tukšums, parādās dažādi gruži.

No gaismas līdz tumsai var novērot, kā skudras ar lietišķu izskatu šaudās šaurajā telpā slarp stikla plāksnēm, kā rāpjas augšup un lejup, rosās, skrien ar kravu vai bez tās, baro viena otru, aptausta ar antenām un atkal aizskrien katra uz savu. pusi.

Kā orientēties šajā burzmā?

Lai rastu atSildi uz šo jautājumu, pamēģināsim'krus- tām šķērsām, centimetru pa centimetram apsekot stikla ligzdu, kurā dzīvība kūsā ne tikai virspusē, kur skudras sevišķi drūzmējas, bet tāpat arī dzijumā — kaut gan kāds nu tur dzijums! — starp sagulušiem un juceklīgām ejām izalotiem gružiem.

Kā,dā gandrīz nepamanāmā, kamerā, kas pēc izskata ne ar ko neatšķiras no pārējām, pēkšņi pazibēja — vai tikai izlikās? — melns vēderiņš, gluži kā nolakots. Bet ae„ neizlikās vis: tā patiešām ir skudru mātīte, bez kuras skudras var vēl kādu laiku, dažkārt pat ilgi dzīvot, bet bez kuras nevar būt normālas skudru saimes.

Jau runājām, ka saimē var būt vairākas mātītes. Ja atrasta pirmā, tas nebūt nenozīmē, ka meklējumi jāpārtrauc. Pēc tam kad mātīšu kameru atrašanās vietu atzīmē uz stikla ar vaska zīmuli, novērot mātītes nemaz nav tik grūti.

Ja ir kaut vai drusciņ pacietības, tad beigu beigās izdodas saskatīt, kā mātīte, viena savā tumšajā un zemajā kamerā, mazliet pacēlusies uz garajām kājiņām, izliecas un, pavirzījusi uz priekšu mirdzošo vēderiņu, sasprindzināti groza to un izspiež tikko saredzamu baltu olu..

Tiem, kuriem nav pietiekami laba redze, jānovēro ar lupu. Palielinājumā sevišķi labi saskatāms, kā ola blāvi spīguļo vēderiņa galā, kā kamerā saskrējušās darba skudras drūzmējas apkārt mātītei, ar antenām glauda to un kā beidzot viena no viņām, ar antenām aptaustījusi olu, saudzīgi ar žokļiem satver to un aizskrien.

Nav tik viegli izsekot neizsakāmi veicīgajai skudrai, bet, ja tomēr nepazaudē to, var aoskatities, kā viņa pārnes olu uz citu kameru. Seit skudra apstājas kaut kādas baltas kaudzītes priekšā, ar antenām pārbauda to un noliek olu. Te nu noteikti vajadzīga lupa. Ar lupu izdodas saskatīt, ka baltā kaudzīte sastāv no piciņā salīmētām olām.

Šādās piciņās — paketēs glabājas ligzdā olas — skudru dīgji, no kuriem beidzot attīstās skudras.

Katrs dīglis pats par sevi nepavisam nav liels, burtiski, — puteklītis. Tas ir desmit, ja ne simtreiz mazāks par tiem samērā lielajiem ovālajiem ķermeņiem — kūniņām kokonos, ko bieži nepareizi dēvē par skudru olām.

Var likties, ka jauno dīgli — olu dzimtajā mājā ne sevišķi lutina. Tomēr nevar arī sacīt, ka tā būtu atstāta likteņa varā. To satvēra, burtiski, rašanās momentā, tūlīt pat aiznesa un nolika kaudzītē pie citām olām.

Bez šaubām, novērot ar lupu ir nogurdinoši: tikko skudra izkustējusies no vietas vai pats mazliet esi sakustējies, aina vairs nav fokusā, izplūst, pazūd. Meklē visu no jauna! Bet, ja atradīsi, — cik skaidri redzams, kā mātite pēc pirmās olas izspiež otro, trešo… Un katru skudras tūlīt aiznes uz kādu no paketēm. Bet pie paketēm nāk arvien jaunas un jaunas skudras: vienas steidzīgi noglāsta tās ar mēlīti un aizskrien, citas aptausta ar antenām un aizkavējas, pārkravādamas kaudzīti un sakārtodamas no jauna; trešās ilgi baksta paketi, pēc tam ņem te vienu, te otru olu, panēsā kādu laiku, pārstaigā ar to no vienas vietas uz otru, pēc tam atkal noliek olu paketē.

Jau ar pirmajām minūtēm, novērodami dīgļa dzīves nemierīgo sākumu, konstatējam, ka to ne sevišķi bieži un katrā ziņā ne uz ilgu laiku atstāj savā vaļā. Pasekodami tā liktenim vēl dažas dienas, varam pārliecināties: jo vecāks kļūst dīglis, jo biežāk to dažādu iemeslu dēļ traucē skudras-aukles, jo retāk atstāj mierā.

Tikko ola nākusi pasaulē, skudras sāk barot to. Barot olu — tā nav pārteikšanās.

Kā zināms, olām nav nekā līdzīga mutei, tomēr skudras patiešām tās baro. Skudras-aukles, kas drūzmējas ap paketi un ar antenām aptausta to, un ar žokļiem purina, ne tāpat vien stiepj no vienas vietas uz otru te vienu, te otru olu, bet vēl arī aplaiza katru, apmazgā ar siekalām. Ne velti uz olas puscaurspīdīgā apvalka nav ne puteklīša-: neviena kaķene neaplafza savus kaķēnus tik bieži un tik cītīgi kā skudras olu. Skudru siekalas ne tikai nobeidz pelējuma dīgļus, bet satur arī barības vielas, kas spēj izspiesties cauri olas apvalkam. Iespējams, ka apvalks pat spēj uzsūkt tās… Tā vai citādi, bet ola lēni un noteikti uzbriest un palielinās apmēros. Olu aplaiza ar mēliti. 1,.oti liela nozīme ir arī žokļiem, ar kuriem pārkrauj paketi. Bet taustekļi — antenas? Skudras ar nogrieztām antenām olai nepievērš nekādu uzmanību un paketi neapkopj … Bez antenām viņas ir it kā izslēgtas no saimes, neuztver tās signālus.

Jau runājām, ka arī mātīte — saimes ciltsmāte — barību saņem no darba skudrām. Darba skudras visu laiku skrien pie mātītes un uz mirkli sakrusto ar viņu antenas, atbildot mātīte izstiepj mēlīti. Tad skudra uzliek uz izstieptās mēlītes atrītās barības pilieniņu.

Vienīgi tikai ar šo barību, ko saņem no darba skudrām, tiek uzturēta mātītes dzīvība un auglība, no kuras atkarīga visas saimes dzīve.

Mēs jau runājām, ka ola ir pavisam neliela. Tas ir ļoti svarīgi: mātīte patērē lai samērā nedaudz barības vielu un var — katrā ziņā dažu sugu mātītes — sasniegt tik augstu dējibu, ka tās pēcnācēji skaitāmi daudzos tūkstošos.

Un, lūk, no izbarotās un izaugušās olas izšķīlies bez- acains kāpurs ar diezgan lielu muti. Skudras-aukles, ar antenām aptaustot paketi, uzreiz atrod jaundzimušo un tūlīt pārliek to citā paketē — tāpat kaudzītē salīmētu sīku dzelteni baltu tārpiņu paketē. Katrs tārpiņš sastāv 110 divpadsmit posmiem.

Tikko izšķīlies kāpurs ir tik mazs, ka nemaz neliekas kustīgāks par olu. Tomēr tāds iespaids ir maldinošs. Jau ar visvājāko palielināmo sliklu skaidri var saskatīt, kā šīs vismaigākās būtnes knosās savā paketē un kā skudras iztausta, tīra, mazgā, noliek tās, no jauna saliek paketi vai pārnes to no vienas vietas uz otru.

Ja apskatīsim kāpuru ar lupu lielākā palielinājumā, būsim pārsteigti.— kāpurs ir pūkains! Tā ķermeni klāj elastīgu maliņu pūkas. Šis apmatojums, tik negaidīts uz sīkā tārpiņa ķermenīša, pasargā kāpuru no bojājumiem, kad skudras to sažņaudz žokļos, lai pārnestu no vienas vietas uz otru. Matiņi kalpo kāpuram it kā par aizsargapvalku un oderi. Acīm redzot, pateicoties tam, kāpuri paketēs arī nenosmok: matiņi nošķir vienu ķer- inenīti no otra, tie nesaskaras, nesalīmējas, un līdz ar to elpekļi paliek brīvi.

Kāpuram ir mute, un, kā jau teicām, tā ir samērā liela. Skudras var barot kāpuru ne tikai aplaizot, bet arī parastā veidā. Viņš aug daudzreiz ātrāk nekā ola.

Augstāk attīstitu sugu kāpuri barojas ar barību, ko jau pārstrādājušas pieaugušās skudras; mazāk attīstītu skudru kāpuri saņem nepārstrādātas barības kumosus. Iekodušies sausajā barībā, kāpuri izlaiž kādu ātri iedarbīgu sulu. Sula izšķīdina atnestās kripatiņas. Pēc tam atšķaidīto barību uzsūc.

Kāpuri tātad spēj uzņemt ari tādu barību, kura pat pieaugušai skudrai nav «pa zobam». Bet kāpuri ne tuvu neuzsūc visas tās barojošās vielas, kas atrodamas norītajā un izšķīdušajā barībā. Kāda — un ne jau vienmēr mazākā — daļa tiek izlietota ķermeņa sekrētu un tauku veidošanai. Taukus un izdalījumus no kāpuru ķermeņa ne tikai akurāti, bet pat kāri nolaiza pieaugušās skudras. Tā ir diezgan kārdinoša barība, un kāpuri to izveido savā ķermeni tieši pieaugušo skudru vajadzībām; šeit it kā dzīvos katlos tiek sagatavots tas, kas dabiskā veidā nav ēdams.

Tā vai citādi, bet pieaugušo skudru barotais un audzētais kāpurs aug, attīstās un beigu beigās nobriest, iekūņojas. Iekūņodamies kāpuri visbiežāk ietinas pelēki dzeltenā blīva zīda kokonā.

Taču ir pazīstamas arī tādas Sugas, kuru kāpuri iekūņojas kaili. Visos gadījumos, vienalga, vai kūniņa ir kokonā vai kaila, tā neuzņem barību līdz tam brīdim, kamēr pārvēršas par pieaugušu kukaini.

Ja kāpurs ir iekūņojies, tad, lai kūniņa pārvērstos par imago, t. i., par pieaugušu kukaini, par pieaugušu skudru, vajadzīgs zināms laiks, noteikts siltuma, mitruma un tumsas režīms.

So četru apstākļu ietekmē kūniņas, kas sākumā ir pavisam baltas un gandrīz caurspīdīgas, it kā no plānām stearīna plēvītēm izlietas, pakāpeniski kļūst duļķainākas un tumšākas. No salmu krāsas dzeltenām tās pārvēršas par rūsganām, gaiši brūnganām. Beidzot skudra pamostas kā pilnīgi izveidojies kukainis.

Kokonā ietērptās kūninas, kuras, kā jau atzīmējām, ikdienā sauc arī par skudru olām, skudras-aukles iznes no ligzdas dzīlēm kupolā vai tā virspusē, bet dažkārt pat ārpus ligzdas robežām. Pēc kāda laika tās atgādā atpakaļ.

Mākslīgās ligzdās var redzēt, ka skudras gandrīz bez pārtraukuma pārnēsā kūniņas no vienas vietas uz otru. Ja kūniņas ir kailas, tas ir |oti iespaidīgs skats: skrien ātras, ņipras tumšas būtnes, un katra žokļos nes savu kopiju, baltu, nekustīgu. Skudras stiepj kūniņas bez kādām ceremonijām, nomet un atgriežas pēc nākamajām.

Mākslīgas ligzdas dzīlēs tas viss izskatās, bez šaubām, pavisam citādi nekā tajos gadījumos, kad skudru pūznis ir izpostīts un skudras neapturami un drudžaini šaudās šurpu turpu, zibens ātrumā saskaroties ar antenām. Sevišķi nikni tās šaudās tajās vielās, kur uz kāpuru paketēm un kūri i iru noliktavām krīt gaisma. Iekams skudras sapieri iesāks atjaunot ligzdas saārdīto rajonu, visas kūniņas un kāpuri līdz pēdējam būs aizvākti uz veselo un aizsargāto ligzdas daļu vai, sliktākajā gadījumā, pagaidu slēptuvēs, no kurienes pēc tam viņus pārnesis drošākā pajumtē.

Bet arī tajās nedaudzajās sekundēs, kamēr no neredzamajām ejām iznirušās skudras satver paketes ar kāpuriem vai kūniņas un skrien, aiznesdamas tās patalāk, var pamanīt, ka jaunā paaudze lizgdā nav izvietota juku jukām, kā pagadās, bet it kā pēc vecuma: olas atsevišķi no kāpuriem, jaunie kāpuri atsevišķi no vecākajiem, un pat briestošās kūninas — tās aizņem visvairāk vietas — savāktas, acīm redzot, īpašās kamerās, atsevišķi no jaunajām.

Kāpēc viņas tā sašķirotas? Kas še par noslēpumu?

Pastāstīsim par kādu novērojumu mākslīgā ligzdā. Tā bija neliela ģipša plātne, ko no sāniem piesedza stikla plāksnes. Cauri ģipša plātnes- pamatam stiepās caurule ar ūdeni. Ģipsī vairākos stāvos bija izveidotas trīsdesmit trīs aptumšotas kameras. Šajā ligzdā nometināja nelielu Solenopsis fugax skudru saimi — māti ar dažām darba skudrām. Pēc kāda laika, kad skudras bija apguvušas ligzdu, vienā skaistā dienā slēģus, kas aptumšoja kameras, citu pēc cita sāka atvērt, lai paskatītos, kas aizpilda kameru. Apskate rādīja, ka turpat pusē no kamerām — piecpadsmit no trīsdesmit trijām — dažādos stāvos bija saliktas dažāda vecuma kūniņas, pie tam vienā kamerā novietotas briestošās kūniņas; septiņas kameras — un arī dažādos stāvos — izrādījās aizņemtas ar dažāda vecuma darba skudru kāpuriem, piecas — ar tēviņu un mātīšu pieaugušiem kāpuriem; vienā dzīvoja mātīte, četras apakšējās kameras bija tukšas.

Seit uzskaitītas tikai trīsdesmit divas kameras. Pēdējā — trīsdesmit trešā, pati mazākā — atradās vissausākajā rajonā, ligzdas augšējā stāvā vistālāk no ūdensvada caurules un sāņus no pēcnācējiem. So mazo kameru apmeklēja dažādas skudras, bet tā, acīm redzot, bija neapdzīvota: skudras uzkavējās tur pavisam neilgi. Sīs neapdzīvotās kameras apsūbējusī un nomelnējusī ģipša virsma neradīja šaubas par to, kādam nolūkam to izmanto. Bez tam skudras savilka šeit gružus un atkritumus no visas ligzdas.

Bet kāpēc tad noteiktās kamerās bija iemitinātas noteikta vecuma skudras?

Ja vairs nemitrināsim cauruli ligzdas pamatā, augšējās kameras kļūs sausākas, skudras ātri sajutīs to un da|u kāpuru pārnesīs uz zemākajām kamerām, kur mitrums saglabājas ilgāk. Acīm redzot, šajā gadījumā pakešu, kāpuru un kūniņu izvietojums izskaidrojams tieši ar kameru mitrumu.

Katra vecuma pēcnācēju attīstībai nepieciešami noteikti apstākļi, tai skaitā — noteikts mitrums. Skudru antenas ļoti jutīgi uztver visniecīgākās mitruma režīma izmaiņas. Tātad, lai radītu vajadzīgos apstākļus, skudras pārnēsā gan paketes, gan kūniņas no vienas vietas uz otru.

Tā pakāpeniski noskaidrojas, kāpēc skudrām ligzdā nav miera: viņām jābaro olas, pastāvīgi jānoņemas ar kāpuriem. Bišu kūniņas, piemēram, tiek turētas pilnīgā mierā un katra atsevišķi, stingri izolētas; skudras turpretī savas kūniņas pārnēsā no vienas vietas uz otru pat biežāk nekā kāpurus un olas.

Taču arī tas vēl nav viss. Kad skudra nobriedusi un tai ir laiks izšķilties no zīda kokona, viņa neizdara to pati. Jaunās skudras žokļi ir pārāk mīksti, lai pieveiktu cieto čaulu. Kokona izeju atver vecākās skudras, kas izpilda bērnu saņēmēju lomu. Tās no ārpuses pārgriež kokonu un palīdz savam jaunajam biedram iznākt. Tas tiek darīts diezgan enerģiski, taču ne tik enerģiski, lai kaitētu jaundzimušajam, kas šajā laikā ir ārkārtīgi maigs un trausls. Laukā iznākušajām mātītēm vai tēviņiem skudras iztaisno kokonā sagulējušos spārnus. Sīs nu ir tās spārnotās skudras, par kurām mēs jau garām ejot pieminējām. Sīs spārnotās māsas un brāļus darba skudras baro no pirmās līdz pēdējai dzīves dienai. Jaunās darba skudras saņem barību no vecākajām tikai pirmajās dienās.

Tikko paaugusies, darba skudra pati izmēģina spēkus celtniecības darbos. Pie tam viņa strādā ne tikai savā labā vien un arī barību gādā kā savām, tā ciltsbrāļu vajadzībām.

Iznāk, ka visas skudru saimes liktenis un jauno paaudžu nākotne ir atkarīga, tā sakot, no darba skudru kājām un žokļiem. Bet, bez šaubām, tikai no veselas skudras ar normālām antenām. Ja antenas nogriež, skudra nevar paprasīt sev barību, nevar arī pali to piedāvāt ne pieaugušam biedram, ne kāpuram. Bez antenām viņa nevar ne apgādāt kāpurus ar barību, ne pārnest tos uz tām vietām, kur viņiem ir vajadzīgais mitrums. Bez antenām skudra nesajūt ūdeni, pat ja tas atrodas turpat blakus.

Ir gandrīz neiespējami paredzēt, cik ilgi būs jāgaida, kamēr no skudru mātītes izdētās olas izšķilsies kāpurs, cik reižu viņš mainīs ādu, kad iekūņosies un cik ilgs laiks būs nepieciešams, līdz kūniņa pārvērtīsies par pilnīgi pieaugušu kukaini. Viss atkarīgs no tā, vai skudras-aukles varēs katru kāpuru un kūniņu nogādāt tādā vietā, kur ir viņa attīstībai nepieciešamais siltums, mitrums, tumsa vai izkliedēta gaisma. Kamēr visa tā nav, kāpuri un kūniņas it kā gaidīs labākus laikus, lai turpinātu attīstīties.

CIK TO IR, UN KĀDAS TĀS IR?

tagad nu būtu laiks no tā milzīgā skudru daudzuma, par kuru nupat runājām, uzmanīgāk izpētīt kaut vai vienas skudras ķermeņa uzbūvi. Kāda tā ir, tuvāk un pamatīgāk apskalot? Izrādās, skudras ārējais izskats atkarīgs no tā, pie kādas sugas viņa pieder. Sī vienkāršā kalambura pareizību apstiprina zinātnes fakti.

Zviedru naturālists Kārlis Linnejs 1758. gadā aprakstīja septiņpadsmit skudru sugas. Viņš pazina tās labāk nekā pārējie lā laika zinātnieki. Pēc vairāk nekā simt gadiem vācietis Gus-tavs Mairs, nobeidzot skudru izpētei veltīto ceļojumu ap zemeslodi ar fregati «Na- vara», savā monogrāfijā uzrādīja tūkstoš trīssimt sugu. Bet apmēram vēl pēc simt gadiem jaunais angļu skudru pētnieks (viņus sauc par mirmekologiem) Dereks A'\or- lejs nelielā grāmatiņā, kas iznāca Londonā 1952. gadā, jau runā par piecpadsmit tūkstošiem sugu.

Arī šī mazā zinātnes nozare, tāpat kā visas, attīstās ātri un, jo tālāk, jo straujāk.

Rūsganās milzenes no Formica ģints vai vēl lielākās Ccimponotus herculeatius nevar sajaukt ar melnajiem Lasius niger vai vēl sīkākajiem Lasius brunneus lilipu- tiem.

Dažām sugām galva ievērojami mazāka par vēderu, citām — galva un vēders pēc izmēriem vienādi, treša

jām — galva lielāka. Ir zināmas skudras, kurām galva ir lielāka par vēderu un krūtīm-, kopā ņemot. Dažāda ir arī galvas, vēdera vai to atsevišķo daļu forma.

Arī krāsa skudrām nav vienāda. Vienas zilganmel- nas kā oksidēts tērauds, citas tumšas, pelēkas kā zeme vai dzeltenas, iesarkanas, vai vienkārši pelēkas-, llitfns, kas apņem skudru ķermeni, var būt mirdzošs vai matēts, gluds vai nelīdzens, rievots vai punktēts, ar vai bez matiņiem. Matiņi savukārt var būt gari vai īsi, pieguļoši vai spuraini.

Neskatoties uz visu to, skudru vienmēr var atšķirt no citiem kukaiņiem. Jau pirmajā acu uzmetienā saskatām galvu un ovālu vēderu, ko savieno krūtis. Visumā kukainis parasti nav lielāks par prosas graudiņu, ko ar otru, iielaku, savieno divas pavisam sīciņas magoņsēk- liņas. Krūtis un kātiņš — daļa no vēderiņa — veido skudras vidukli. Tas pieminēts daudzu tautu parunās, īstai skaistulei viduklim, apgalvo parunas, jābūt šmaugam kā skudrai.

Galvas skudrām visumā līdzīgas, bet, ja aplūko ar lupu, izrādās, ka tās mēdz būt apaļas, kvadrātveida, koniskas, piramidālas, trapecveida, sirdsveida, plakani izliektas …

Lai arī kāda būtu skudras galvas forma, par to saka: «Galva kā prosas graudiņš, bet prāta atliku likām.» Taču šī paruna vērtē skudras spējas, bet patlaban runājam tikai par viņas ārieni.

Uz skudras galvas labi saskatāmas acis un antenas.

Darba skudru vienkāršās acis vai actiņas, ja tādas vispār ir, visbiežāk saskatāmas uz paura kā trīs punkti. Saliktās fasetacis turpretī novietotas galvas sānos. Fa- setacis nebūt nav attīstītas visām skudrām (tas kaut kā palicis neievērots) un sastāv no dažāda fasēšu daudzuma — dažām sugām to ir ap desmit, citām, kas labi redz, vairāki tūkstoši.

Antenas ir ožas orgāni. Tās sauc arī par taustekļiem, ūsiņām. Daudzu sugu skudrām taustekļi, kas atrodas starp acīm sevišķā rieviņā, ir tik attīstīti un tā novietoti, ka pirmajā acu uzmetienā kukainis šķiet kā astoņ- kāju zirneklītis. īstenībā priekšējais — «ceturtais» pāris ir antenas. Katra antena sastāv no īsāka vai garāka kātiņa un kustīgas, posmotas viciņas.

Antenas pēc savas formas, izmēriem, novietojuma un uzbūves ir diezgan daudzveidīgas. Ir vicveida, dieg- veida, sarveida, kniepadatveida, vāles veida, ķemmveida, plātņveida, gandrīz vai spalvveida antenas.

Ir skudru sugas, kuru antenas sastāv pavisam no četriem posmiem, bet visbiežāk to ir divpadsmit, tēviņiem parasti par vienu vairāk. Uz taustekļa otrā pos- miņa, ko sauc par pedicellus «kājiņas», atrodas tā sauktais Džonstona orgāns. Ja to izrauj, kukainis vairs neprot izvairīties no šķēršļiem savā ceļā. Acīm redzot, šis orgāns pēc savas nozīmes līdzinās eholotam kuģniecībā vai radiolokatoram radiotehnikā. Džonstona orgāns uztver apkārtējo priekšmetu atstarotos ultraskaņu viļņus, un kukaiņi, pat akli, var ātri kustēties, nesaduroties un neuzgrūžoties šķēršļiem.

Antenas kā ožas orgāns ir instruments ar izcilu jutīgumu. Oža skudrām ir svarīgāka par redzi, taustekļi daudz nozīmīgāki par acīm. Akla skudra, kurai ir taustekļi, var nokļūt mājās. Skudra bez taustekļiem nespēj atrast ceļu uz ligzdu, nevar atšķirt savas sugas pieaugušos īpatņus un kāpurus, nepiedalās celtniecībā. Tās normālā uzvedība tiek uzreiz un pilnībā traucēta.

Dažu naidīgu sugu skudras pēc taustekļu nogriešanas sāk izturēties viena pret otru pilnīgi miermīlīgi, apvienojas grupās, apmainās ar barību.

Tādējādi antenas ir nozīmīgas, ne tikai laupījumu meklējot vai orientējoties telpā, bet arī skudrām sazinoties saimē, sazinoties dažādām saimēm, dažādu sugu skudrām.

Antenas kā maņu orgāns kalpo skudrai ožas, taustes un daļēji arī garšas sajūtu uztveršanai.

Skudras galvenais garšas orgāns atrodas mutē.

Skudru mute nav piemērota cietas barības uzņemšanai, bet tikai barības šķīduma uzsūkšanai. Bez augš- lūpas un apakšlūpas muti veido vēl divi pāri žokļu. Sevišķi interesants ir augšējais pāris — «knaibles», kas pieminētas jau vairākkārt.

Bez augšžokļiem — «knaiblēm» skudras nespēj dzīvot. Augšžokļus viņas izmanto ne tikai kā zobenu un aram rīku, bet arī kā lāpstiņas celtniecībai — ķelles — un stipras skrūvspilītes. Šie pielāgojumi paredzēti gan vienkāršām, gan ari smalkākām operācijām. Skudras izmanto tos gan kā karavīri, gan kā aukles, gan kā celtnieki, gan kā furažieri. Ar augšžokļiem skudras darbojas, rokot zemi ligzdai, vācot celtniecības materiālus, iegūstot un pārnesot barību uz skudru pūzni, apkopjot pēcnācējus, aptīrot un pārnesot no vienas vietas uz otru olas, kāpurus un kūniņas, dragājot naidniekus un aizstāvoties pret tiem.

Dažādām skudru sugām un formām augšžokļi var būt dažādi: gan sīki, vidēji, lieli, milzīgi; truli un asi, gludi un zobaini; taisni un izliekti, sakļauti un sakrustoti; līdzīgi knaiblēm vai šķērēm, sirpjiem vai durkļiem.

Par vissvarīgāko skudras apakšlūpas daļu pamatoti uzskata mēlīti — garšas un ķermeņa aptīrīšanas orgānu, kā arī jauno skudru barošanas un pūžņa pieaugušo iemītnieku savstarpējās ēdināšanas galveno rīku.

Par skudras krūtīm var izstāstīt ļoti īsi. Tās sastāv no trim posmiem. Katra krūšu posma vēdera pusē piestiprināts viens posmainu kājiņu pāris. Tēviņiem un jaunajām mātītēm krūtis attīstās daudz spēcīgāk nekā darba skudrām un pie tām piestiprināti četri spārni. Tāpēc skudru kopienu dažkārt ne sevišķi precīzi dēvē par «kājnieku valsti» atšķirībā no «spārnoto valsts» — bišu valsts.

Skudru tēviņu un mātīšu plēvainie spārni ir caurspīdīgi. Priekšspārni ir krietni lielāki — garāki un platāki— nekā pakaļspārni. Par to, ka priekšspārna priekšējā malā ir labi saskatāma pterostigma, jau runājām.

Angļu paruna apstiprina, ka skudrai ir labāk, ja lai riav spārnu. Darba skudrām, kā zināms, spārnu nav; kas attiecas uz tēviņiem un mātītēm, tad drīz redzēsim, ka viņu dzīvē agrāk vai vēlāk iestājas periods, kad spārni ir absolūti nepieciešami.

Bet par to vēlāk. Vēl jāapskata vēderiņš. Arī tas ir posmains, turklāt pirmais vai dažreiz pirmie divi vēdera posmi ir mazāk attīstīti un veido mums jau pazīstamo kātiņu, kas, savienodams vēderu ar krūtīm, padara skudras ķermenīti ļoti lokanu.

Nav nepieciešams pārāk uzmanīgi apskatīt vēdera posmus, lai konstatētu, ka tie sastāv no vairākiem kustīgi savienotiem muguras un vēdera pusgredzeniem.

Sadi veidots vēders spēj ieverojami palielināties apjomā.

Ja vēders nebūtu tik elastīgs, tas nevarētu pildīt savu uzdevumu, jo tieši šajā ķermeņa daļā novietoti orgāni, kuri laiku pa laikam strauji un stipri palielinās.

Bez šaubām, nav tik vienkārši preparēt skudru tā. lai varētu aplūkot iekšējos orgānus. Vajag labi ievingrināt roku, lai iemanītos nostiprināt kukaiņa ķerme- nīti uz binokulāra operāciju galdiņa. Arī adata rokās nedrīkst trīcēt, atverot hitīna bruņas un atsedzot tievo barības vadu, kas stiepjas no mutes atveres cauri krūtīm, kātiņam un iesniedzas vēderiņā. Še barības vads strauji paplašinās un veido guzu, kas savukārt savienota ar muskuļkuņģi. Tālāk seko zarnu trakts — tievā zarna — un, visbeidzot, taisnā zarna.

Skudrai, kas tikko nākusi pasaulē, guza ir tukša, tās izmēri niecīgi. Bet pietiek skudru pabarot kaut vai ar medu, uz ko viņa tik kāra, un guza piepildās un uzpūšas tiktāl, ka dažkārt aizņem visu vēdera dobumu, tālu atbīdot pārējos orgānus. Barība guzā neuzsūcas, bet tikai glabājas līdz tam momentam, kad skudras to varēs atrīt, pilienu pēc piliena atdodamas saviem biedriem. Tikai tad, ja vācējs pats ir izbadējies (ir pilnīgi iespējams, ka skudra izbadējusies, kaut arī vēders ir uzpūsts un guza pilna), daļa barības no guzas ienāk kuņģī pašas vācējas pabarošanai.

Visas šeit aplūkotās skudru guzas īpatnības ir ciešā sakarā ar dažu rīkles muskuļu un muskuļkuņģa uzbūvi. Kad muskuļkuņģa atvere ir cieši noslēgta un rīkles muskuļi atslābināti, barība no guzas tiek atrīta un nodota citām skudrām; bet, kad rīkles muskuļi saspringti, mus- kuļkuņģis līdzīgi sūknim pārsūknē barību no guzas sevī.

Ar gremošanas orgāniem saistīti arī daži skudras dziedzeri.

Rīkles dziedzeru sekrēti ienāk guzā, acīm redzot, tad, kad tur ir barība. Žokļu dziedzeri izdala līrnīgu vielu, ko izmanto celtniecības materiāla izgatavošanai. Lūpas dziedzeris ražo smērvielas sastāvdaļu vai pašu smērvielu, ar ko skudrās apmazgā olas un kāpurus. Par dziedzeriem, kas atrodas krūtīs, zināms ļoti maz; pastāv domas, ka tieši šo dziedzeru sekrētu smarža palīdz skudru pūžņa iemītniekiem pazīt citam citu, atšķirt «savējos» no «svešiem». Daudzos gadījumos vēderiņā atrodas ar dzeloni saistītie indes dziedzeri, kuru nozīme yisiem ir zināma.

Noslēgumā — par skudras nervu sistēmu. No gangli- jiem — nervu ķēdītes mezgliem, kas stiepjas cauri visam ķermenim, sevišķi spēcīgi attīstīts virsrīkles gan- glijs, kuru sauc par skudras smadzenēm, tās «saprāta» orgānu.

Vēl nekas nav sacīts par skudru vairošanās orgāniem. Tam nav gadījuma raksturs. Jau runājām, ka darba skudra ir neauglīga uņ nespēj vairoties. Pēcnācējus rada tēviņi un mātītes. Tēviņi un jaunās mātītes, kamēr tās ir ar spārniem, visumā nelīdzinās darba skudrām. Bet pat tad, ja tās izskatā pārāk neatšķiras no darba skudrām, viņu vēders vienmēr ir daudz lielāks. Vairošanās orgāni vēderā aizņem visvairāk vietas. Tēviņš parasti ir lielāks par jebkuru strādnieku, bet vienmēr mazāks par mātīti.

Salīdzinājumā ar darba skudrām tēviņiem un mātītēm trūkst dažu dziedzeru, viņu augšžokli ir savādāk izveidoti, mēlīte ļoti īsa Un guza pavisam citāda. Virsrīkles nervu mezgls vislabāk attīstīts darba skudrām, mātītēm mazliet vājāk, tēviņiem pavisam vāji.

Tagad būtu laiks pasacīt, kas zinātniekiem palīdz pa- zit un atšķirt skudru sugas, kā viņi orientējas nepārtraukti jaunatklāto formu masā. Šis grūtais darbs ietilpst sistemātiķa pienākumos.

Mācoties atrast un izsekot atšķirības dažādu sugu īpatņu uzbūvē un dzīves veida īpatnībās, speciālisti visu skudru masu, kas apdzīvo Zemi, iedala piecās lielās grupās, ko sauc par apakšdzimtām. (Bet paturēsim prātā, ka nebūt ne visi ir mierā ar šādu iedalījumu: vieni uzskata, ka apakšdzimtu ir ne vairāk par trim, citi — ka to ir ne mazāk par desmit.)

Katra apakšdzimta sastāv no līdzīgām ģintīm, bet ģints savukārt veidojas no līdzīgām sugām.

Sistemātiķi norāda robežlīnijas, pēc kurām nosaka atsevišķu sugu robežas un uztur kārtību sugu nosaukumos. TāTS'-nemaz nav tik vienkārši: nevienai jaunatklātai formai taču nav gatava nosaukuma.

Sugu nosaukumus nepiešķir patvaļīgi un pēc iedvesmas; vienlaicīgi jānosaka arī ģints, pie kuras pieder jaunā suga.

Uzskaitīsim šos nepieradušai ausij dīvaini skanošos, neveiklos un smagos, bet dažkārt pavisam grūti izrunājamos apakšdzimtu nosaukumus:

1.      Doriilinae, no kuras visvairāk pazīstamas Eciton un Dorijlus ģintis.

2.       Ponerinae ar slavenajām Ponera un Mi/rmecia ģintīm.

3.       Mtjrmicinae ar Monotnorium, Messor, Pheidole un daudzām citām ģintīm, par kurām šajā darbā runāsim ne vienu reizi vien.

4.  Crijptocerinae ar Alta un Acromyrmex ģintīm.

5.       Formicinae, kas šķiet visbagātākā ar tādām plaši pazīstamām ģintīm kā Formica, Camponolus, Lasius, Oecophtjlla, Poltjergus un daudzām citām.

Taču šie ir tikai apakšdzimtu un ģinšu nosaukumi, bet sugu un varietāšu nosaukumi skan vismaz divtik sarežģīti, jo šo nosaukumu otrā daļa nav ne drusku vienkāršāka par pirmo.

Bet ko lai dara, būs vien jāatcerasl

SKUDRU PŪŽŅI UN SKUDRU LIGZDAS

kukaiņu un zirnekļu izveidotās celtnes ir aprakstītas ne vienreiz vien. Atcerēsimies kaut vai krusta zirnekļa tīmekli vai ūdens zirnekļu zemūdens zvanus, vērpēju kokonus, maksteņu kāpuru mājiņas, lapseņu un kameņu ligzdas un alas, mēslvaboļu šahtas, bišu šūnas …

No skudru pūžņiem, jādomā, visvairāk pazīstamas ir dažkārt milzīgās, brūnās kaudzes, kas tik bieži sastopamas mūsu mežos. Par citu sugu ligzdām zinām daudz mazāk, nekā tās to pelnījušas.

Mūsu vietējo sugu un tālo zemju iemītnieku ligzdu izbūvē atklāts daudz interesanta un savdabīga.

Par pašu svarīgāko, kas izdibināts, jāsaka ar vecās parunas vārdiem: «Kāds celtnieks, tāds arī mājoklis.»

Taču ir tādas skudru celtnes, kuras būvē un kurās arī dzīvo vairāku sugu īpatņi.

Bet pagaidām nerunāsim ne par šīm celtnēm un ari ne par tām sugām, kurām nav īstu ligzdu un kuras apmierinās ar pagaidu slēptuvēm.

Neveltīsim uzmanību arī tādiem skudru mājokļiem kā molusku gliemežnīcas un citu izraktas smilšu aliņas, klinšu plaisas un žogu un sienu spraugas. Izklājušas šos tukšumus no iekšpuses ar zīda tīmekli, skudras pielāgo tos savam mājoklim.

Visas šīs ligzdas ir nelielas un vienkāršas. Pavisam citādas ir Brazīlijas skudru — lapu griezēju no Atta ģints veidotās katakombas. Katrai viņu apmetnei var būt desmitiem smilšu valnīšu apņemtu eju. Ejas ved uz daudzām dažāda lieluma kamerām un dobumiem dažādā dziļumā. Tās savieno vertikāli un slīpi gaiteņi, kas savstarpēji krustojas. Slīpās ejas var stiepties desmitiem metru garumā.

Kameru un dobumu ir tik daudz — Aita ģints skudras tik stipri izalo augsni —, ka tad, ja skudras izveido savu mītni zem ēkas, var notikt nelaime, rasties iegru- vums. Kāda Dienvidamerikā dzīvojoša mūka misionāra atmiņās ļoti izteiksmīgi aprakstīts, kā vētrāinā naktī lietus gāzes laikā, pērkona dārdos, zibenim plaiksnījot, izjuka un iegāzās pazemē milzīga, par klostera līdzekļiem nesen uzcelta māja.

Paziņojot savai priekšniecībai par negaidīto nelaimi, misionārs īstā reizē atcerējās veco teicienu, ka cilvēks gan var veidot visaugstākā gribu uz zemes, bet pazeme ir skudru varā. Tieši viņas mūks vainoja šajā nelaimē. Viņš neziņoja, ka ļaunprātīgajām Atta ģints skudrām, kas izalojušas augsni, daudzējādā ziņā bija palīdzējuši būvuzraugi, kuri bez sirdsapziņas pārmetumiem mājas celšanas laikā zaga būvmateriālus, un tāpēc māja izrādījās ne visai izturīga. Tā arī nekļuva skaidrs, ko domāja misionārs, runājot par nezināmajiem un neredzamajiem, kas ilgi nepamanīti tumsībā darbojušies riņķī un apkārt, izraisot debesu dusmas, kļūstot par mūku ordenim tik dārga patvēruma bojā ejas cēloni…

Pie mums vidējos platuma grādos, par laimi, nav nekā līdzīga lapu griezēju ligzdām, bet jāsaka, ka nelielās dzeltenās skudras Lasius flavus pauguriņi dažā ziņā pat atgādina Atta ligzdas. Lasius pauguriņi, izkaisīti upju ieleju pļavās, dažkārt veido tiešām milzīgas apmetnes. Ir gadījumi, kad simtiem ar pazemes ejām savstarpēji saistītu ligzdu aizņem vairākus hektārus lielu platību.

Dažu sugu skudras rok samērā dziļas apmetnes, neveidojot neko līdzīgu jumtam; citas sugas dzīvošanai pielāgo sīkas iedobes zem lēzeniem akmeņiem; trešās veido ligzdas, ko apņem un ieskauj zemes uzbērums.

Daudzu sugu skudrām bez vasaras ligzdām ir ari diezgan grūti pieejamas ziemas ligzdas.

No vasaras ligzdām sevišķi plaši pazīstamas ir augos paslēptās: zem koku mizas, orhideju sīpolos, stiebr- augu dobumos, ozolu un citu lapu koku izaugumos, uz lapām (pangās), dobos krūmu dzeloņos un adatās. Sevišķi bieži ligzdas ir celmos; tos no iekšpuses izalo īsu eju labirinti.

Par šādiem celmiem Stāsta M. Prišvins, aprakstot «vecus meža celmus, kas kā šveiciešu siers visgarām ir vienos caurumos un tomēr saglabā savu nemainīgo formu». Ja uz šāda celma apsēžas, kameru šķērssieni- ņas sadrūp, no katra ligzdas caurumiņa izlien milzum daudz skudru un «izčākstējušais celms izrādās viens vienīgs skudru pūznis».

Bet skudras mitinās ne tikai beigtos celmos, ne tikai satrunējušā koksnē. Ligzdas var būt izbūvētas arī dzīvu koku zaros, saknēs un stumbros, pie tam skudras ierīko samērā garas ejas gadu gredzenos.

ir ļoti daudz sugu, kas būvē ligzdas no dažādiem augu valsts materiāliem.

Ļoti interesantas ir ligzdas, kas būvētas no kartonam līdzīgas masas, tāpat kā lapsenēm. Vesela virkne sugu, kas mitinās šādās kartona ligzdās, ir konstatētas Mala- jas arhipelāgā un Moluku salās. Se dzīvo suga, kas izteiksmīgi nosaukta par Azteca construkior. Sīs skudras savus mājokļus piestiprina pie lieliem akmeņiem mežā vai aizņem koku dobumus, apdarinot tos no iekšpuses.

Skudru ligzdas, kā redzam, mēdz būt raktas, urbtas, salipinātas. Bet tās var būt arī saveltas, sašūtas vai savītas 110 lapām. Tieši no lapām izaustās ligzdas skaitās skudru «civilizācijas» lielākais brīnums.

Kādā veidā lapas tiek savienotas? Kā šeit radušās zīda šuves?

Pēc atbildes vislabāk griezties pie tropu skudrām Oecophijlla smaragdina, kuras pelnīti nosauktas par skudru pasaules nepārspētajām audējām.

Daudzi naturālisti mēģinājumos ir ļoti rūpīgi izsekojuši šo interesanto skudru ligzdu būvei un visu procesu aprakstījuši ļoti sīki. Darbs sākas ar to, ka dažas milzīgas un lielacainas darba skudras pa koka zariem nokļūst līdz kādai lapai un, ar kājiņām ieķērušās tās malā, stiepjas pāri, lai ar žokļiem satvertu otru, tuvāko lapas malu. žokļi šīm skudrām ir zobaini un ļoti spēcīgi attīstīti. Tiklīdz viena no skudrām nokļūst pie kaimiņu lapas malas un sāk vilkt, tad arī pārējās skudras metas palīgā.

Izkārtojušās rindā un, ja uz divām lapām, tad divās rindās — viena preti otrai, skudras enerģiski tuvina lapu malas, līdz tās saskaras.

Vēja brāzma var pārtraukt darbu. Lai! Celtnieki sāk to no jauna. Ja kāda lapas daļa traucē, viņas vienā paņēmienā izgrauž to, zobainajos žokļos aiznes uz malu un reizē — kā pēc komandas — palaiž vaļā.

Un beidzot lapas pietiekami satuvinātas un lielās skudras stingri tur tās ar žokļiem un kājām. Pa šo laiku palīgā atskrien jaunas grupas — šīs pašas sugas sīkās skudras. Viņas nenāk šurp ar tukšiem žokļiem: katra nes kāpuru. Piezīmēsim, ka puse kāpura ķermeņa, kā noskaidrots, sastāv no tīmekļa dziedzeriem. Skudras-mazulīši veikli tur kāpurus augšžokļos un, nostājušās starp milzeņiem, kas sastiprina lapas malas, ātri velk augšžokļus uz priekšu un atpakaļ. Līdz ar to kāpuru galvas pārmaiņus pieskaras te vienai, te otrai lapas malai. No kāpura mutes izdalās ļoti smalks lipīgs diegs. Gaisā tas ātri sastingst un ar izturīgu zīda šuvi sastiprina lapas malas.

Lapu pāris tiek sašūts no divām pusēm, bet visa gatavā ligzda sastāv no dažām lielām vai dažiem desmitiem sīku lapu, kas savitas ciešā galviņā kā lupatu bumba.

«Iznāk, ka skudras lieto dzīvus darba rīkus. Viņas taču izmanto kāpurus kā spoli un atspoli,» rakstīja naturālisti, pirmoreiz izskaidrojot, kā koka vainagā radušās kāpostgalviņām līdzīgās lapu pikas, kuras tik ilgi saglabajas.

Bez šaubām, ar zīdu sašūto lapu ligzda ir apbrīnojama. Brīnumainais šeit uzreiz duras acīs, pats pieteic sevi. Kombinēta skudru ligzda, kas daļēji veidota no smiltīm, daļēji izbūvēta no augu atliekām, nav mazāk apbrīnojama. Bet to parasti nenojauš.

Cehiem ir sakāmvārds: neiztaisi no skudru pūžņa kalnu. Padoms, bez šaubām, vietā!

Bet paturēsim prātā, ka nav pareizi uzskatīt par mazu arī to, ko neesam izmērījuši.un par ko maz zinām.

Mūsu priekšā zem priedītes skudru pūznis. Vai visi zina, ka tā ir tikai viena puse, tikai ligzdas virsa, tikai virszemes da|a? Pēc lieluma tā ir vienāda ar zemē paslēpto neredzamo daļu.

Tagad atcerēsimies, ka pašas lielākās skudras ķermeņa tilpumu mēra kubikmilimelros. Skudru pūžņa tilpums kopā ar apakšzemes pamaļu simtiem tūkstošiem reižu pārsniedz paša celtnieka izmērus.

Ir zināms kādas Amerikā atrastas Formica exsecta kolonijas apraksts, kura sastāvējusi no apmēram pusotra tūkstoša savstarpēji savienotām ligzdām. Dažas ligzdas bija metru augstas un līdz četri metri diametrā. Kad visu šo kolonijas celtņu kopējo tilpumu salīdzināja ar atsevišķas skudras ķermeņa masu, izrādījās, ka šī 20 hektāru platībā izkaisītā pūžņa relatīvais lielums vairāk nekā astoņdesmit reižu pārsniedz Heopsa piramīdas izmērus.

Lūk, ko nozīmē «mazs cinītis gāž lielu vezumu»!

Rūsganajām Formica rtifa skudrām, kas Krievijas Eiropas daļas un Sibīrijas mežos ir tikpat izplatītas kā dzeņi, teteri, strazdi, pelēkā ķirzaka vai zaķis, nav tādu milzīgu celtņu.

Vislielākās Formica ruļa ligzdas piesegtas ar uzbērtu konusu — kupolu, kas dažkārt ir līdz divi metri augsts, bet to pamata diametrs parasti nepārsniedz divus metrus. Visumā tādi paši izmēri ir arī sarkanbrūno mataino skudru Formica pratensis ligzdām, kuras tāpat sastopamas visā Krievijas Eiropas daļā. Viņas veido celtnes ar diviem vai trim uzbērtiem konusiem, ko apņem viens kopīgs valnis. Valnis izbūvēts no zemes, kas izsviesta virspusē, ligzdu būvējot, un pasargā to no vēja.

Tomēr skudru pūžņa izmēri vēl neko neliecina par to īpatnībām. Konusveida kupols liekas kā nekārtīgs koka daļiņu, salmu gabaliņu, sausu stiebriņu, augļu un graudzāļu sēkliņu, graudu miziņu un akmentiņu sakopojums. Bet kādēļ šī kaudze tik izturīga pret ūdeni? Kastaņu audzēs skudru pūžņu kupoli bieži izveidoti tikai no kastaņu lapu kātiņiem. Taču arī šiem pūžņiem piemīt tāda pati īpašība.

Ja ticam japāņu parunai — «lielus piliens skudrai — plūdi». Bet ne vienmēr pat stiprs lietus izskalo pūzni. Kupols, kaut arī izlijis, saglabā izturību. Ligzdas iekšienē ūdens parasti nenokļūst. Vēl vairāk — šķiet, ka būvmateriālu gabaliņi, no kuriem veidots kupols, it kā būtu gaidījuši tietu, kas tos sakausētu vēl ciešāk: pēc lietus visa celtne saulē iegūst jaunu izturības rezervi.

Tātad skudru pūznis ir izturīgs pret lietu un to nav viegli izskalot. Tam piemīt arī svarīgas siltumtehniskas īpašības. Kas tās par īpašībām? Tie, kam ir izdevies atrast sveķu ligzdas (dažkārt tās atrod priežu mežā), būs redzējuši, ka sveķu piciņas — tikai no tām sastāv šadas ligzdas — veido kompaktu masu. Skudru pūžņa siltuma ietekmē sveķi šajās ligzdās ir sakusuši.

Ja aukstā dienā skudru pūznī iegremdē termometru, redzams, ka jau pusotra, divi desmiti centimetru dziļumā temperatūra ir apmēram par pieciem grādiem augstāka nekā āra gaisa temperatūra. Un tā tas ir ne tikai tām sugām, kuru ligzdas saņem siltumu no mitro, zemē trūdošo augu atliekām. Šī ar termometriem konstatētā piecu grādu starpība — tas ir tas siltums, ko skudru pūznis, pūžņa kupols, uztver, uzsūc, atņem saules stariem un saglaba ligzdas apsildīšanai.

Bez šaubām, saulē sasilušie plakanie akmeņi, zem kuriem arī apmetas dažas sugas, apsilda ligzdu un ir it kā siltuma rezervuārs. Šajā gadījumā kukainis izmanto savā labā gatavu dabas dāvanu, bet pavisam kas cits, ja kukainis pats savas darbības rezultātā rada sev nepieciešamos apstakļus. Un šos apstākļus taču nerada viena skudra, bet daudzi tūkstoši īpatņu. Kas gan tā saskaņo viņu darbu?

Naturālistu darbos neskaitāmi daudz reižu aprakstītas seškājaino celtnieku masas, kas no visām pusēm steidz ar materiāla kripatiņām. Gan te, gan tur var redzēt, ka «skudra nes saviem spēkiem neatbilstošu nastu, kaut arī paldies par to viņai neviens neteiks», bet no otras puses — katrai skudriņai arī «mazs darbiņš ir labāks par bezdarbību». Sevišķi negantas kļūst skudras cclt- nieces, ja ligzda kādā vietā bojāta. Remontēts tiek drudžainā cītībā, tā ka pēc neilga laika kupols no jauna spej paglābt no lietus un kā tumšs ekrāns uzsūkt un saglabāt siltumu.

Tūkstošiem skudru sameklē un savelk celtniecības materiālu. Ja krava ceļā nav pazaudēta, tad skudra to nogādā pašā ķupola galotnē un tur nomet, pakāpeniski pieaudzēdama konusa virsotni. Vienas stiepj atkritumus ligzdā iekšā, citas, gluži otrādi, velk kaut kādus skuju gabaliņus no ligzdas dzīlēm ārā. Katra, nepievēršot uzmanību citām, ir aizņemta savā darbā, darbojas patstāvīgi. Tikai laiku pa laikam te viena, te otra steidzīgi noglauda vai tikai pieskaras kaimiņienei ar antenām un tūlīt no jauna pievēršas savam darbam, un atkal vairāk neko neievēro. Tomēr beigu beigās šajā vispārējā juceklīgajā drūzmā un kņadā izveidojas pilnīgi noteiktas formas kupols.

Haoss, rosīšanās un skudru drūzmēšanās uz kupola turpinās mēnešiem ilgi. Un visu šo laiku kupols saglabā savu formu, kas pat kļūst arvien raksturīgāka, bet pats kupols nepārtraukti aug augumā un plešas platumā…

Tāpat ir ar skudru pūžņa pazemes daļu — kameru, eju un ceļu tīklu augsnē. Vienā vietā gaiteņi un galerijas, kameras un tuneļi samudžinājušies ciešā kamolā un pārvērš izaloto augsni .līdzīgu sūklim, bet citā — aizklīst dažādos virzienos.

Viss šis trīsdimensiju labirints, kurā ejās saista neskaitāmas apakšzemes kameras, izbūvēts, tāpat kā skudru pūžņu augstie kupoli, ar vienu darba rīku — augšžokļiem.

Augšžokļus celtniecībā lieto dažādi. Reizēm tie ir zobainas maigles, ar kurām ligzdā nogādā kravu, reizēm kausi, kuros pārnēsā zemes piciņas; ar augšžokļiem, ja vajadzīgs, zemi arī sasmalcina un samīca. Sakļauti augšžokļi veido liekšķeri, kas priekšpusē un no augšas izliekta un mugurpusē no apakšas ieliekta. Priekšējo kāju pēdiņas skudra celtniece izmanto kā lāpstas, bet ar liekšķeri sakasa zemi, sapresē to un tādējādi izgatavo cietas un labi salipinātas piciņas, ar kurām izklāj apakšzemes būvju ceļus un kameras. Viena skudra apstrādā tikai vienu kripatiņu zemes, bet visu skudru darbības rezultātā izaug sarežģīta celtne, kas nosargā saimes dzīves svarīgākos centrus.

Slavenā bišu speciālista — aklā naturālista Fransuā Hubera dēls Pjērs Hubers, kas pazīstams ar saviem pētījumiem par skudrām, visvairāk sajūsminājās «…par kārtību, ko skudras ievēro visās celtniecības operācijās, par saskaņu, kas valda celtnieču starpā, par cītību, ar kādu viņas izmanto jebkuru iespēju, lai nostiprinātu būvi».

Katra, šķiet, rīkojas pati par sevi, bet iznāk tā, it kā še pastāvētu kādas neredzamas saiknes,' kurās ikviens ķēdes loceklis pakjaujas iepriekšējam un pats savukārt uzmudina darbībai nākamo.

Tāda pati kārtība, tāda pati cītība, tādas pašas saiknes novērotas arī pie sīko skudru pūžņu celtniecēm, piemēram, pie gaiši brūnajām Lasius alienus. Sīs skudras pamanās apmesties, kur vien p-atīk, pat sēnēs. Pie tam ne tikai sēnes kāja, bet arī cepurīte izrādās no iekšpuses caur un cauri rzurbta ar taisnām un slīpām ejām un piepildīta ar kāpuriem un kaja no pamatnes gandrīz līdz pusei apņemta ar zemes valnīti.

Gan šādā ligzdā, gan gružu kupolā, gigantiskajās pazemes katakombās, līdz mizai izalotos celmos, no iekšpuses ar zīda tīmekli izklātā sīkā skudru pūznītī sienas plaisā vai zem saules sakarsētas akmens plāksnes — visur skudru saime meklē un rada tai nepieciešamos dzīves apstākļus.

Iepriekš minējām, ka darba skudras augšžokļus izmanto kā zobenu un arklu, kā ķelles (lāpstiņas) un liekšķeres, kā skrūvspīlītes un skrāpjus.

Bet interesanti: tiklīdz skudrām nogriež antenas, ko lās ligzdu celtniecībā tieši .nemaz neizmanto, kukaiņi pilnīgi zaudē savu celtnieka talantu. Darbi pajūk, bojājumi netiek salaboti, neredzamās saiknes sairst, un viss pamirst.

KĀPĒC VIŅAS IR DAŽĀDAS?

daudzu sugu skudru saimēs bez tēviņiem, mātītēm un darba skudrām, par kurām jau runājām, ir arī kareivji. Ne tikai tēviņi, kareivji un strādnieki, bet arī mātītes vienā saimē, vienā ligzdā var būt dažādas. Vispirms atkal atgādināsim, ka ir tādas skudru saimes, kurās olas dēj ne tikai viena, bet vairākas mātītes. Turklāt bez noteikta īsto mātīšu daudzuma saimē var būt rezerves mātītes un tāpat arī pārejas formas: ne īsti mātītes, ne īsti strādnieki. Tās tad arī ir «ķēniņienes strādnieku apģērbā» vai «strādnieki ar ķēniņu iezīmēm». Viņu rašanās cēlonis saistīts ar barību. Bez dažādu tipu strādniekiem ir arī. pārejas formas starp strādniekiem un kareivjiem. Pat pustēviņi- pusmātites, kas pie citiem kukaiņiem uzskatāma kā ļoti reta, kroplīga parādība, skudrām, kā noskaidrojies, novērojami samērā bieži.

Skudras, kas ir dažādas pēc ķermeņa uzbūves, ir dažādas arī pēc uzvedības. Tikpat dažāda ir viņu nozīme saimē.

Jo vairāk Saimē formu, jo vairāk specializēti tajā pienākumi. Tā skudrām Mtjrmica brevinodis, piemēram, ir vairāki strādnieku tipi, kas atšķiras ne tikai pēc lieluma, bet arī pēc uzbūves īpatnībām. No tūkstoš apskatītām no ligzdas izņemtām šīs sugas skudrām 111 izrādījās tēviņi, 52 mātītes, tai skaitā 10 pundurmātītes un 16

mātītes līdzīgas strādniekiem, tad vēl 276 strādnieki ar trim actiņām, 17 strādnieki ar divām actiņām, 8 strādnieki ar vienu actiņu un, visbeidzot, 429 milzu strādnieki un 107 punduri.

Visas šīs formas ir dažādas tikai kukaiņa imago stadijā, bet olas stadijā tās pēc acumēra ir vienādas.

Pēc olas ārējā izskata nav iespējams paredzēt, kāda forma no tās izšķilsies — tēviņš vai mātīte, kāds tips izveidosies — kareivis vai strādnieks, īpatnis ar trim acīm vai ciklops ar-vienu aci, milzis vai punduris.

Bet olas, kaut arī līdzīgas, tomēr nav vienādas.

Dažas olas netiek apaugļotas, un no tām attīstās tikai tēviņi. Citas ir apaugļotas. No apaugļotajām olām iznāk gan mātītes, gan strādnieki, gan kareivji, t. i., kukaiņi, kas stipri atšķiras cits no cita gan pēc ķermeņa uzbūves, gan pēc uzvedības.

Mātītes ir ne tikai divas trīs, bet dažkārt ari piecas, desmit un pat vēl vairak reižu lielākas par strādniekiem. Kāda Teksasas skudru mātīte sver apmēram pusotra simta reižu, bet Mālajas skudras Carebara ģints mātīte tūkstoš reižu vairāk nekā strādnieks.

Mātītes atšķiras no strādniekiem ne tikai pēc lieluma, bet, kā jau zināms, arī daudzējādā citā ziņā.

Jauna apaugļota mātīte — tas ir īsts sugas dīglis, tās dzīvā sēkla. Bišu māte, piemēram, spēj tikai dēt olas šūnās. Daudzu sugu skudru mātītēm, lai kļūtu par dzimtas turpinātājām, vajag iekārtot ligzdu. Sajā laikā jebkura no tām kļūst gan par celtnieci, gan audzinātāju, gan furažieri. . . Bez tam jāatceras, ka mātītes stipri atšķiras no darba skudrām pēc dzīves ilguma: dažu sugu strādnieki dzīvo gadu, divus, bet to pašu sugu mātites — piecus, desmit un vairāk gadu.

Tomēr arī vienas saimes strādnieki var būt atšķirīgi. Dažos gadījumos saimē ir divu vai trīs tipu strādnieki. Sevišķi stipri atšķiras samērā kūtrie giganti un ļoti kustīgie liliputi vai lielo, vidējo un mazo strādnieku grupas. Dažkārt līdzās tiem tāpat ir arī daudz starpstadiju īpatņu, pārejas izmēru, tipu un formu īpatņu.

Kā izskaidrojams, ka no vienādām apaugļotām olām vienā saimē attīstās dažādi kukaiņi?

Vispirms jāatklāj mažs noslēpums: olas, kaut arī ar aci tas nav redzams, atšķiras pēc lieluma. Ja ola ir tikai kaut drusku lielāka, tajā tomēr ir vairāk barības dīglim; bet, ja barības vairāk, kukaiņi izaug lielāki. Tātad no olas lieluma dažkārt atkarīgs arī topošā īpatņa lielums. Un pats interesantākais, ka dažāda lieluma īpatņiem bieži ir ari dažādas īpašības, dažāda uzvedība.

Tālāk: no pilnīgi vienāda izmēra olām, ko izdējusi viena un tā pati mātīte dažādā vecumā, var attīstīties dažādi saimes locekļi. Dažas īpatņu formas un tipi ir tikai padzīvojušu mātīšu pēcnācēji. Šādu pēcnācēju nekad nav jaunajām mātītēm.

Abos minētajos gadījumos it kā apstiprinās vecā ma- riešu paruna «Ola skudru māca», tas ir, — kāda ola, tāda būs arī skudra.

Bet ļoti bieži viss notiek otrādi un tieši tā, ka «skudras māca olu», ar kopšanu nosakot kukaiņa nākamās īpašības.

Visuzskatāmākais piemērs tam — kāpuri, kas izšķīlušies no vienādām olām un atradušies dažāda skudru daudzuma apgādībā. Tādi kāpuri saņem dažadu barības daudzumu. No tā ari beigu beigās atkarīgs, vai no tiem iznāk lieli vai mazi strādnieki.

Dažkārt «skudra māca olu» ar barību, kas pienākas mātītei, kura dej olas: ja mātīti bagātīgi baro un ja skudras, kas to ēdina, pašas saņem pietiekamā daudzumā īpaši sātīgu barību, tad no mātītes izdētajām olām attīstās daudz vairāk kareivju.

Tāpēc skudru kareivji, ir tikai vecāku mātīšu pēcnācēji. Šīm mātītēm jau jābūt ar saimi.

Kareivji ir sevišķa strādnieku grupa. Šiem lielgalvai- najiem ērmiem ir vareni žokļi, un viņu uzdevums ir ļoti ierobežots.

Pheidole ģints kareivji piedalās dažādās pūžņa aizsardzības un uzbrukuma operācijās, bet medībās saplēš laupījumu sīkos gabaliņos. Eciton ģints ceļotāju skudru pārgājienos kareivji blīvās ķēdēs virzās kolonnu abās pusēs un it kā apsargā flangus. Amerikas Camponotus pilartes un Eiropas Camponotus truncata, kas sastopama arī PSRS — Kaukāzā, Krimā uz platlapju kokiem: riekstiem, mūžzaļā krūkļa, — lielgalvaino formu galvenais uzdevums — būt «dzīvām durvīm».

Šīs skudras dzīvo koksnē. Ligzdas ieejas no iekšpuses tiek aizdarītas ar lielo plakano kareivja galvu, kas ir koka mizas krāsā. Kad pienāk darba skudra pie «dzīvajām durvīm», kareivis atkāpjas ejas dzijumā un, ielaidis atnācēju, atkal ieņem savu vietu. Ja galvu aizskar ar spalvu vai salmiņu, tā uz pieskārienu nereaģē, bet, ja to pašu izdara ar darba skudras antenām, — hitīna durvis uzreiz atiet sāņus.

Turpmāk grāmatā ne vienu reizi vien sastapsimies ar visneparastāko tipu un formu īpatņiem, kas tiešām izceļas ar neiedomājamām un vienreizīgām īpašībām un īpatnībām. «Dzīvās durvis», ko atver ar antenu pieskārieniem, sastop ari citām kokos dzīvojošo skudru sugām. Šī loma nav obligāti jāpilda kareivjiem; pie ejām var dežurēt lielās un pat vidējās darba skudras. Vispār vidēja izmēra skudras parasti aizņemtas ar celtniecības materiālu un barības piegādi ligzdā.

Ikvienas sugas skudras — furažieres no malu malām stiepj ligzdā barību un dalās ar jaunākajiem biedriem; da|a ieguvuma beigās nonāk arī līdz olas dējošām mātītēm. Barības daudzums un īpatnības, skudru skaits, kuras baro mātīti, aplaiza olas un kāpurus, daudzējādā ziņā nosaka pēcnācēju sastāvu. Un no tā, kādi būs pēcnācēji, atkarīga saimes nākotne.

STIKLA LIGZDAS, KRĀSAINĀS ZĪMES

un tā jaunais ģimenes loceklis, ko pēc dziļā kūniņas miega vecākie biedri izlaiž no kokona, sāk kustēties, kļūst tumšāks un pamazām iesaistās saimes dzīvē.

Kā izsekot šī kukaiņa liktenim, ja viņu nav iespējams atšķirt no tūkstošiem citu, kas čum un mudž visapkārt?

Un kā vispār iespējams kaut ko saskatīt skudru pūznī, kur pastāvīgi valda tumsa?

Novērot skudras dzīvi no pirmās līdz pēdējai stundai var tikai mākslīgā ligzdā. Taču tādiem novērojumiem nav vajadzīga ar skudru gružiem piepildīta plakana stikla ligzda, ko apņem grāvītis ar ūdeni, bet citāda celtne — kaut kas līdzīgs 33 kameru ģipša plāksnītei, kurā iepriekš aprakstītajā mēģinājumā bija ievietota Solenopsis fugax skudru saime. Tā ir ligzda bez gružiem, kas sastāv tikai no kamerām un savienojošām ejām. Skudras tātad ir spiestas izmantot šo tukšo telpu. Ligzdas novērošanas lodziņus piesedz ar slēģiem, ko noņem tikai novērošanas laikā.

Šādai ligzdai pietiek ar nelielu — sērkociņu kastītes lieluma — ģipša plāksnīti, kurai cauri stiepjas ūdens kanāls. Gar kanālu izvietots savstarpēji saistītu mazītiņu kameru labirints. Pašā lielākajā 110 tām nevar ievietot pat zirni.

Jo tālāk no ūdens kanāla plāksnītē atrodas kamera,

jo tā ir sausāka. Bet dažāda vecuma olu, kāpuru un kūniņu normālai attīstībai taču nepieciešams arī dažāds mitruma daudzums. Taču ģipša ligzdas ir grūti tīrīt un vēdināt. Pat ja ģipsis atlejot dezinficēts ar salicilskābi, ligzdā ātri ieviešas tās iedzīvotājiem kaitīgais pelējums.

Skudru turēšanai labāk piemērotas lielākas — papirosu kārbiņas lieluma ģipša plātnes, kas nostatītas uz šķautnes un no abām pusēm iestiklotas. Arī to pamatam cauri iet ūdens caurulīte, virs kuras vairākos stāvos izvietotas ar ejām savienotas kameras. Visas šīs ierīces ventilācijai vajadzīgajās vietās ierīkoti biezi tīkl- veida režģi. Ligzda savienota ar divām mēģenēm: vienu izmanto ligzdas apdzīvotāju barošanai, otrā skudras sanes atkritumus.

Vēl ērtāka darbam ir ligzda no lielākām un mazākām stikla pudelēm, ko saista stikla caurulītes ar krāniem vajadzīgajās vietās. Ja pagriež krānu — ūdens plūsma pa caurulīti pārtrūkst un novirzās pa citu ceļu vai, otrādi, atjaunojas. Šādiem stikla labirintiem pievienotas ģipša kārbiņas ar kūdru, kurām cauri iet ūdensvadi, uzturot vajadzīgo mitrumu. Seit, bez šaubām, arī tiek ierīkotas ēdnīcu kameras, tualetes istabas un citas labierīcības.

Tādās ligzdās var izdarīt visdažādākos eksperimentus.

Skudru veģetāriešu barības kamerās ber miežu graudus, saulespuķu sēklas; skudrām, kas pārtiek no dzīvnieku barības, iemet kukaiņus vai gaļas gabaliņus; bez tam kā vienām, tā otrām dod medu, cukura sīrupu un cukuru, ko kāri ēd visu sugu skudras. Mākslīgo ligzdu apdzīvotāji ceļu uz ēdnīcu parasti ievēro ļoti ātri. Tikpat ātri viņas iepazīst ceļu uz labierīcībām. Šādus mākslīgus skudru pūžņus var regulāri iztīrīt, tur neieviešas pelējums, un tie saglabājas gadiem ilgi.

Bet visām, arī vislabākajām šeit aprakstītajām mākslīgajām ligzdām ir viens trūkums: tam nav izejas. Un ligzda ieslēgtas skudru saimes attīstās slikti. Tādēļ la- bakās ņo labākajām ir ligzdas ar izeju arēnā. Protams, arēna jānorobežo ar kukaiņiem nepārvaramu barjeru. Tas vārētu būt ūdens kanālītis vai ar smalku ģipša pulveri pildīts grāvītis, kas arī ir šķērslis skudrām, vai žodziņš, ko no augšas pārsedz stikla plātnīte, kas biezi noziesta ar nežūstošu eļļu..

Vismazākā arēna ir plaša telpa mēģinājumiem. Tajā var ievadīt ejas ar krāniem no dažādu sugu ligzdām. Tajā var audzēt vai vienkārši ielikt podos augus, ar kuru sēklām vai nektāru skudras barojas, bet, ja vajadzīgs, tādus, uz kuriem dzīvo kukaiņi, kas baro skudras. Tātad arēnā var novērot un izpētīt gan vienas sugas dažādu saimju, gan dažādu sugu skudru, gan skudru un daudzu floras uti faunas pārstāvju attiecības. Arēnas ar mākslīgām ligzdām, kā arī labirinti, kuros izdara mēģinājumus, — tas ir kaut kas līdzīgs mikroskopam, ko izmanto kukaiņu uzvedības un saimes dzīves likumu izzināšanai.

Bet visi laboratorijas tehnikas sasniegumi dotu maz labuma, ja skudras neiezīmētu; pat vismazākajā mākslīgajā ligzdā taču nav iespējams izsekot atsevišķas skudras dzīvei, ja ta ne ar ko neatšķiras no citām.

Skudras, izrādās, var iezīmēt ar krāsainu zīmi — krāsas punktiem. Jau ar diviem punktiem, no kuriem viens uzlikts uz krūtīm, otrs uz vēdera, var apzīmēt prāvu numuru skaitu. Iezīmēšanai nepieciešama 96° spirtā izšķīdināta šellaka līme un sauso krāsu komplekts: balta, dzeltena, sarkana, zaļa, oranža, zila, sudraba un zelta. Līmi izšķīdina, lai tā. nebūtu biezāka par šķidru krējumu, bet otiņu apgriež tieva konusa veidā.

Viens krāsas puteklītis līmes pilienā — tas ir viss, kas vajadzīgs iezīmēšanai. Tomēr tas nav tik vienkārši. Ja krāsu vajag uztriept kukainim divreiz — uz krūtīm un uz vēdera, skudra negaidīs, kamēr viņai pieskarsies ar otiņu otru reizi.

Protams, stingri jāuzmanās neapšļakstīt kukaiņa antenas. Tāda skudra novērošanai vairs nav derīga.

Iedomāsimies pat samērā lielas skudras ķermeņa izmērus, un būs skaidrs, ka to ne katrs spēj iezīmēt un, bez šaubām, ne jau tūlīt pirmajā reizē.

Ja iepriekš neievingrina roku, tad pat ar vienu zīmi neizdodas skudru iezīmēt: kukainis ir tik mazs, ka būtībā nav uz ko nomērķēt otiņu. Un ja nu vel skudra nebūtu tik neciešami žigla… Vienkāršāk, bez šaubām, ir to pieturēt, kamēr uz krūtīm uzliek numuru. Bet skudra ne vienmēr iztur tādu vardarbību.

Mēģinājumi dot skudrai narkozi un uzlikt uz bitīna zīmi, kamēr kukainis nav pamodies, nebija sevišķi sekmīgi: skudras slikti panes pat ogļskābo gāzi, kas citiem kukaiņiem ir visnekaitīgākā narkoze. Bez tam, ja šajā gadījumā zīmi uzliek uz vēdera, krāsa žūstot salīmē segmentus, ierobežo kustības spēju un traucē elpošanu. Tādēļ nepieciešams iezīmēt kukaiņus nomodā, kad viņi elpo. brīvi, kad nekas neierobežo vēdera kustības, tā, lai krāsa žūstot nesasaistītu vēdera gredzenus.

Ja iezīmēti jauni kukaiņi, krāsu ar laiku vajag atjaunot, jo tā tomēr mazliet noberžas un to apgrauž arī vecās skudras. Uz pieaugušām skudrām veiksmīgi uzlikta zīme turas gadiem ilgi. Šo operāciju nevajag izdarīt dienas vidū: jo karstāks laiks, jo kustīgākas un rosīgākas ir skudras. Vakaros un rītos, kad ir vēsāks, bet sevišķi tad, kad ir apmācies, kukaiņu kustības kļūst lēnākas un iezīmēt ir vieglāk.

Pat ja vissaudzīgākajā veidā uzliek krāsu uz kukaiņa muguras, viņš ļoti izteiksmīgi izrāda savu neapmierinātību: pieņem draudošu pozu, dažkārt izšļāc indes devu. Vieni to izdara staigādami, turpinot savu ceļu, citi strauji maina skrējiena virzienu, daži pagriežas, lai tiktu atpakaļ ligzdā. Bet jau pēc maza laiciņa skudra nomierinās. Viņas uzvedībā un tāpat arī pārējo skudru attieksmē pret to vairs nav novērojams nekas tāds, kas atšķirtu iezīmēto skudru no neiezimētajām.

VIENA SAIMES LOCEKĻA BIOGRĀFIJA

no tā, ko mēs līdz šim pastāstījām, droši vien vēl nav skaidrs, kādēļ skudras iezīmē. Tūlīt tas kļūs saprotamāks.

Nav viegli izveidot tikai jaunu vai tikai vecu īpatņu koloniju. Bet tādi mēģinājumi ir bijuši. Vienā skudru pūznī atstāja vecās, bet otrā — jaunās skudras. Pēc tam ir vienas, ir otras piespieda vai nu strādāt celtniecības darbus, vai audzināt kāpurus, vai aizsargāties pret ienaidnieka uzbrukumu. Tikai tas, kurš kaut reizi ir mēģinājis tādu eksperimentu novest līdz galam, zina, cik daudz grūtību jāpārvar, lai noskaidrotu dažāda vecuma skudru uzvedību un spējas.

Lai precīzāk izsekotu atsevišķu skudru dzīvei, ļoti labi noder «izlikto bērnu» paņēmiens. Vienas sugas kokonus ar kūniņām pārnes uz citas — stipri atšķirīgas sugas ligzdu. Pēc skudru izšķilšanās novēro šo pašas dabas iezīmēto svešinieku likteni.

Tāds mēģinājums arī ne vienmēr izdodas pirmajā reizē. Ja tas arī ir izdevies, eksperimenta rezultātus nepieciešams pārbaudīt, pie tam vairākkārt.

Katrs jaunu zināšanu mazumiņš, ko iegūstam eksperimenta atkārtojumā, palīdz mums izprast skudru pūžņa dzīvi.

Saprotams, ka dažādas formas un sugas jāpēta dažādi, pielāgojoties viņu īpatnībām, uzvedībai. Soli pa solim virzoties uz priekšu neizzinātajā jomā un pacietīgi atšķetinot mīklas, naturālisti noskaidro skudru dzīves likumus.

Ņemsim, piemēram, skudras, kuru visi strādnieki ārēji ir vienādi. Tādu sugu kukaiņa uzvedība dabiskos apstākļos mainās pirmām kārtām atkarībā no vecuma: jaunās skudras neatstāj ligzdas; tikai paaugušās viņas pārkāpj mājas slieksni un sāk izskriet ārpus tās robežām.

Dzīves pirmajās stundās, kamēr hitīna apvalks vēl mīksts, skudra vispār neiesaistās nekādos darbos. Un arī pēc tam, kad hitīns kļuvis tumšāks un cietāks, jaunās skudras var kādu laiku palikt kamerā pie kūniņām. Tikko pasaulē nākušās skudras ir pilnīgi miermīlīgas. Cīņas instinkti viņās pamostas tikai ar laiku. Nobriedušas kaujas pienākumiem, tās ieņem ligzdā aizsardzības līnijas posteņus. No šejienes skudras vēlāk pāriet uz medībām ārpusē. Tomēr pie celtniecības darbiem, ja ir vajadzīgs, jaunās skudras var ķerties ļoti drīz, gandrīz vai tūlīt pēc iznākšanas no kokona, pat tad, kad tās vēl nav pilnībā kļuvušas tumšas.

Apmēram tā tas notiek pie vienkāršajām sugām, kuru darba skudras ir vienādas. Bet, jo saimes kukaiņu formas ir daudzveidīgākas, jo vieglāk ievērot dažādu īpatņu specializāciju.

Nodaļā, kurā bija pastāstīts, kāpēc visas skudras nav vienādas, runājām, ka jaunās skudras spējas un uzvedības atšķirības no dzimšanas saistītas ar ķermeņa uzbūvi, ar tās fizisko tipu. Taču katras skudras uzvedība līdz ar vecumu krasi mainās.

Bez tam jebkuras sugas atsevišķa kukaiņa izdarībās pastāvīgi parādās ari viņa individuālā «gaume», «aicinājums», «raksturs». To ir noskaidrojuši mums jau zināmie Ci Za-čena mēģinājumi un apstiprina arī daudzi citi pētījumi.

Vienkāršā pieckameru-ligzdā bija novietoti trīsdesmit pieci individuāli sanumurēti Myrmica rubra strādnieki ar mātīti un apmēram trīsdesmit kāpuriem un kūniņām.

Desmit dienu laikā šo ligzdu trīsreiz dienā noteiktās stundās apskatīja. Ja novērošanu nevelk garumā un sevišķi ja apskati izdara sarkanā gaismā, uz kuru skudras nereaģē, tad apskatē un apgaismojums tās nemaz

netraucē. Slēģi ligzdā bija pārbīdāmi, un kameras pārbaudīja citu pēc citas. Katrā novērošanas reizē ieprotokolēja, ar ko dotajā momentā nodarbojas tā vai cita skudra.

Dienasgrāmatā atzīmēja: «7. un 23. — viena otru ēdina… 11. — tīra ligzdu… 32. — pārnes celtniecības materiālu… 14. — iegūst barību… 18. — kopj kāpurus…»

Tāda veidā apskatījuši visu pieckamcru ligzdu trīsdesmit reizes un ieguvuši pusotra simta novērojumu, zinātnieki rezumēja darba rezultātus.

Aprēķini parādija, ka gandrīz puse no skudru pūžņa apdzīvotājiem aizņemta rūpēs par periem. Tajā pašā laikā izrādījās, ka 8. skudra, piemēram, bija sastopama gandrīz vienmēr vienā un tai pašā kamerā visdažādākās nodarbībās, kam nav sakara ne ar paketēm, ne ar kāpuriem, ne ar kūniņām; toties 10. skudra, kaut arī viņu sastapām dažādās vietās, bijā aizņemta ar vienu un to pašu: vai nu ar kāpuru barošanu, vai ar to aplaizīšanu un tīrīšanu. Pārējās ligzdas iemītnieces bija it kā dažādās pārejas stadijās starp nerimtīgo 10. skudru-aukli un 8. — mājās tupētāju, dažādu darbu strādnieci.

Pētnieki, kas daudzus mēnešus pavadījuši pie ligzdas ar numurētām skudrām, apgalvo, ka ir tādi īpatņi, kuri pastāvīgi, visu mūžu izpilda vienu un to pašu darbu. Tādu šauri specializētu skudru var būt ļoti maz. Acīm redzot, pat lielākās saimēs tādu skudru ir joti maz, tikai atsevišķi īpatņi, un tie izpilda, ja ir vajadzīgs, it kā audzinātāja lomu — būt par paraugu visiem saimes locekļiem, kuru spējas nav tik krasi izpaudušās. Turpretī vairums darba skudru lielākā vai mazākā mērā ir vienādi piemērotas gan pēcnācēju apkopšanai, gan ligzdas celtniecībai un izlabošanai, gan tās aizstāvēšanai un karagājieniem.

Tātad ir skudras audzinātājas, kas īpaši atsaucīgas pret vienu vai otru saimes vajadzību. Ja lādu skudru izņem no ligzdas, to nomaina cita. Veselīgā saimē jebkuru tās vajadzību apmierina ikkatra skudra, bet saimes vajadzībām katrreiz ir dažādi cēloņi.

Pirmkārt, svarīgs ir gadalaiks. Vasaras lietus periodā ligzdā visvairāk celtnieku; ap lo laiku, kad nobriest

labība, saimē visvairāk furažieru; kad ligzdā sevišķi daudz pēcnācēju, vairak arī aukļu; kad sākas karagājieni — noteikti palielinās kareivīgo vai apsardzībai un uzbrukumam vislabāk piemēroto skudru skaits.

Otrkārt, ir svarīgs saimes stāvoklis, tās sastāvs, kukaiņu skaits. Kad saimē pietiekami jauno skudru, vecās parasti darbojas ārpus ligzdas, bet, ja kaut kāda iemesla dēļ veco nepietiek, no ligzdas iziet arī jaunās.

Pļāvēju Messor vai lapu griezēju Atta ļoti lielās saimēs ir diezgan daudzveidīgas strādnieku formas. Šeit līdzās gandrīz pusotra centimetra lielām, tomēr ļoti neveiklām skudrām, kas atšķiras ar pārmērīgi lielu galvu, ir veselas, sērijas arvien mazāku un mazāku strādnieku, no kuriem vismazākie — kustīgi trīsmilimetrīgi liliputi. Taču ne pusotra centimetra lielie milži, ne piecreiz mazākie liliputi nav sastopami skudru pūžņu virszemes daļā — kupolos, ne to tuvumā. Parasti pamana tikai vidējos strādniekus. Un tas ir dabiski: liliputi sakoncentrēti visnomaļakajās kamerās pūžņa dziļumā, kur nevar tik viegli piekļūt, turpretī sargi — milži slēpjas kupola virsējā slānī, zonā, kurā atrodas ligzdas ieejas. Ja ligzdu patraucē no augšas, iznāk sardze; ja parakņā dziļāk, var redzēt liliputus.

Nav tāda likuma, ko vienādi varētu attiecināt uz visām sugām, tomēr šķiet, ka lielākās skudras biežāk izkārtojušās tuvāk ligzdas ārpusei, bet mazulīši darbojas pūžņa iekšienē. Tomēr jāņem vērā arī skudru vecums.

šeit aprakstītie novērojumi par skudrām, kas ligzdā ievietotas tūlīt pēc izšķilšanās no kokona, kā redzam, palīdzēja kaut ko noskaidrot par dažādu sugu saimes uzbūvi. Bet ar to vien pētījumi, bez šaubām, neaprobežojās.

Izmērot skudras tieši tajā brīdī, kad viņas veic vienu vai otru darbu, un nosakot vidējo ķermeņa izmēru katrai grupai, izdevās konstatēt, ka ir nodarbības, kuras noteikti saistītas ar īpatņa lielumu. Dažu lapu griezēju saimēs, piemēram, ir «pirmie ligzdas aizstāvji». Tie ir lielgalvaini giganti, kuri stāv pie ieejām, kad ligzdai draud briesmas. Nākamās divas grupas mazliet mazāku kukaiņu ir nesēji, vilcēji. Viņi visbiežāk nes ligzdā nogrieztās lapas. Ar apkopšanu un celtniecību lapu griezējiem var nodarboties dažāda lieluma skudras. Ligzdas dziļumā atrasti vismazākie īpatņi, kas sastāda «aukļu— audzinātāju» un «dārznieku — sēņu audzētāju» grupas. Par šim grupām turpmāk pastāstīsim sīkāk.

Lai noskaidrotu sakarību starp skudru lielumu un viņu nodarbošanos, nav obligāti jāpievēršas amerikāņu lapu griezējām. Pietiek izmērīt kaut vai simts no iztraucētas ligzdas virsmas paņemtu mūsu mežu Formica ģints skudru un simts no koka noņemtu furažieru, kas vāc barību tai pašai saimei. Mērījumu rezultāti pārliecinoši rāda, ka ligzdas aizstāvji ir nedaudz lielāki. Ja to pašu mēģinājumu atkārto ar citu grupu skudrām, izrādās, ka furažieri, kuri atgriežas ligzdā ar pilnu guzu, ir sīkāki par saviem brāļiem — krāvējiem, kas nes smilšu graudiņus, sveķu piciņas, skuju gabaliņus.

Visas šīs skudras, ko sastop uz ceļiem ligzdas apkārtnē apkrautas graudiņiem, beigtiem kukaiņiem, skuju gabaliņiem, zemes piciņām un pārējiem celtniecības materiāliem, sāka iezīmēt ar dažādām zīmēm.

Pētījumu mērķis bija pārbaudīt, vai nesējiem nav vēl sīkāka specializācija: «augu barības vācēji», «dzīvās barības mednieki», «krāvēji, kas sagādā būvmateriālus».

Nē, neko tādu nekonstatēja. Toties noskaidroja, ka uz ceļiem ap ligzdām ir samērā daudz «skudru fikšu», tas ir, tādu, kas nes- citas skudras. Tās ari sāka iezīmēt — nesēju un nesamo ar dažādām zīmēm. Arī šeit nebija nekādas sistēmas, bet pētnieki noskaidroja, ka skudru grupā, kuras atgādā ligzdā visdažādāko kravu, blakus īstiem nesējiem ir arī šķietami nesēji.

Krāvēju virknēs, kuri stiepj uz ligzdu dažādus materiālus, diezgan bieži sastopamas skudras ar tukšiem žokļiem. Un arī to guzas izrādījās tukšas. Kāda tad ir viņu tukšā skrējiena jēga? Nebija viegli atminēt šo mīklu. Noskaidrojās, ka «tukšie krāvēji», «šķietamie nesēji» kolonnās — tās parasti ir skudras, kas dzīvo sava mūža pēdējās dienas. Un, nobeidzot savu dzīves ceļu, viņas turpina kalpot saimei. Taisnība, tagad tikai ar to, ka viņu noteiktais skrējiens pa daudzkārt pārstaigāto trasi ļauj ātrāk kustēties jaunajiem noslogotajiem vilcējiem.

Pie viena pateiksim, ka, pateicoties tieši šiem mēģinājumiem, izdevās atklāt tā saukto trases pastāvību, tas ir, pierādīt, ka krāvēji parasti izmanto vienus un tos pašus ceļus.

Ja kādā skudru ceļā iezīmē krāvējus, kas žokļos nes celtniecības materiālus, bet pēc dažām dienām atkal atnāk šurp, tad bieži vien še atrodas vairums iezīmēto skudru, kaut gan šaja reizē tās var stiept ne tikai skujas, augu šķiedras vai sveķu piciņas, bet ari beigtus kukaiņus, graudiņus vai pat savus ligzdas biedrus.

Atgriežoties pie šī ceļa pēc noteikta laika — pēc dažām saulainām dienām, tūlīt pēc pērkona lietus, pēc lietaina perioda —, izdevās izzināt, kas tieši, kādi ap- stakļi veicina krāvēju uzticību noteiktām trasēm.

Skudru dzīves pētniekiem viņu zinātniskajos meklējumos neatsverami vērtīgas ir nelielas saimes, kas sastāv no izšķilšanās brīdi iezīmētām skudrām. Tādas no viena vecuma skudrām izveidotas saimes ievietoja gan ,stikla ligzdas, gan atlaida brīvībā. Tad ari izdevās pārliecināties, ka daudzu sugu skudru pūžņos pastāv pienākumu maiņa, kaut ari tā ne tuvu nav tik skaidri izteikta kā medus bišu stropā.

- Piemēram, skudru pļāvēju mazulīte četras piecas dienas pēc nākšanas pasaulē ligzdas dziļumā «auklē» pēcnācējus. Tā pati jauniņā skudra vēlāk citās — arī dziļākajās kamerās sasmalcina graudus.

No šejienes jauniņā dodas tālāk, kādu laiku pavada ligzdas nomalē un tikai pēc tam sāk atstāt pūzni, kļūst par furažieri: ķeras pie saimes barības iegūšanas un atgādāšanas.

Visvecākās skudras nekādus pārgājienus neuzsāk, tomēr arī pazemē nesēž bez darba. Viņas parasti uztufas ligzdas ieeju tuvumā, kustēdamās ievērojami lēnāk par saviem jaunākajiem biedriem. Kāpēc? Lai aizstāvētu māju? Diez vai. No vecajām skudrām šfe maz labuma. Bet kāpēc tad? Līdzīgi vecajām lapu griezējām vecās pļāvējas, acīm redzot, izdara pēdējo pakalpojumu saimei… Varbūt viņas no šejienes dod kādus ultraskaņu signālus, varbūt pastiprina saimes aicinājuma saucienus, kas palīdz orientēties promesošajiem saimes locekļiem?

Līdzīgas ir arī citu formām bagātu sugu īpatņu biogrāfijās. Jaunā, sīciņā skudra, kas jau izveidojusies un kļuvusi tumšāka, top par aukli barotāju, pēc tam rakņājas, lodā pa dziļajām barības kamerām, vēlāk noņemas ar kopšanos — iznes gružus, aizvāc līķus un visbeidzot kļūst par celtnieci… Tā, pārceļoties no vienas zonas uz otru, jaunā skudra pakāpeniski virzās no ligzdas centra uz malām, no dziļuma uz augšu, no dzīlēm — tuvāk izejai.

Nepacietīgajiem labāk šos novērojumus neuzsākt. Lai izpētītu atsevišķas skudras dzīves ceļu, jāapbruņojas ar pacietību …

Ja steidzas ar secinājumiem, var likties, ka skudrām punduriem nav pienākumu maiņas, ka tās nāk pasaulē un nomirst ligzdas iekšienē, nemainot uzturēšanās zonu. Tikai pietiekami ilgi novērojumi ļauj konstatēt, ka tas tā nav, ka arī skudra punduris, tāpat kā tās lielākie biedri, maina pienākumus un līdz ar tiem arī uzturēšanās zonu ligzdā. Tomēr pundurim tas notiek ārkārtīgi lēni. Tāpēc arī viņš parasti nespēj aizkļūt tālāk par pūžņa robežu.

Vidēja izmēra skudras dzīvo ilgāk nekā punduri un jau ar pirmajām dzīves dienām daudz ātrāk maina pienākumus. Garāku vai īsāku laika sprīdi viņas nodarbojas tikai ar ligzdas celtniecību un apkopšanu. Beigu beigās šīs skudras vienmēr paspēj pārkāpt dzimtās mājas slieksni un dažkārt piedalās dažās operācijās ārpus ligzdas.

Vislielākās skudras pirmos etapus iziet pavisam ātri, it kā nemanāmi. Viņas ātrāk par visiem nokļūst līdz vecākajām klasēm un, tikko sākušas iznest no ligzdas zemi, līdz ar krāvēju kolonnām iziet medībās.

Angļu paruna apgalvo, ka «skudra nekad neguļ». Formāli tas nav pilnīgi pareizi: ligzdā vienmēr ir kukaiņi, kas nekā nedara, kas dažkārt atrodas it kā sastinguma stāvoklī. Taču ari šajā gadījumā viņu antenas nav pilnīgi nekustīgas. Ar lupu var redzēt, ka pat it kā neelpojošais kukainis groza tausteklīšus, lēnām attālinot un tuvinot to galus.

Novērojot dažādu sugu skudras dažādās dienas un nakts stundās, nav grūti pārliecināties, ka visā visumā saime no pavasara līdz rudenim ir vairāk vai mazāk aktīva.

Taču viss, kas līdz šim sacīts par skudras līdzdalību saimes dzīvē — par to, kāda nozīme šeit ir viņas vecumam, lielumam, ķermeņa uzbūvei—, tas viss ir pareizi tikai normālos apstākļos, «miera» apstākļos. Jebkuru ārkārtēju notikumu gadījumā stāvoklis krasi mainās.

Ja pūzni stipri satrauc, skudru dabiskais izvietojums ligzdas zonās tiek izjaukts: no dziļuma virspusē izskrien tās skudras, kuras parastos apstakļos še neieraudzīsi. Sevišķos gadījumos, kad apdraudēta saimes dzīve, liliputi spēj izpildīt milžu pienākumus un milži sāk auklēt kāpurus. Tomēr, ja kāpuri audzēti vienīgi mazu skudru saimē, viņi attīstās normāli, bet, ja tos barojušas vecās skudras milži, tie dažkārt nespēj iekūņoties.

Taču pienākumu savstarpējā nomaiņa saimē ir daudz plašāka, nekā domājam …

Normālos apstākļos dažādu formu un dažādu vecumu skudras tiešām veic dažādus pienākumus. Bet, tiklīdz saimi sadala — vienalga, vai augsti organizētas vai primitīvas sugas —, abās pusēs tūlīt sākas pārkārtošanās. Pēc kāda laika abas saimes ir sakārtojušās. Mierīgi var izņemt no saimes kādu skudru grupu — dzīve tāpat ritēs tālāk: iztrūkstošās grupas pienākumus izpilda palikušās skudras.

Kas, piemēram, notiks, ja skudrām, kas atgriežas mājās, noslēgs pieeju ligzdai vai tās saķers? Jau nākošajā rītā ligzdas izejas aizbirs ciet un izzudīs, skudru pūznis izskatīsies kā izmiris. Bet nevajag steigties to «norakstīt». Pēc dienām divām trim no ligzdas izskries liliputi un sāks atjaunot izejas, bet vēl pēc dažām dienām no ligzdas stiepsies retas, bet jau darbīgas jauno furažieru virknes.

Kādā mēģinājumā ar nāvējošu gāzi izdūmotā ligzdā aizgāja bojā visas pieaugušās skudras. Tikai kaut kur pašā dziļumā bija saglabājušās kūniņas. Kaut gan šai sugai nebija kokonu, kūniņas izrādījās izturīgākas. Tās izdzīvoja. Un pēc dienām divām no «nobeigtās» ligzdas dzīlēm izlīda un sāka remontēt izejas skudras, kas vēl nebija paguvušas kļūt tumšas. Viņu parādīšanās uzskatāmi liecināja, ka saime dažkārt spēj izdzīvot arī tad, ja nav palikusi dzīva neviena pieaugusi skudra.

SPĀRNOTĀS SKUDRAS

tūkstoš septiņsimt trīsdesmit pirmajā gadā, septembra sākumā, pazīstamais franču zinātnieks Renē de Reomīrs devās uz Puatū. Dienas otrajā pusē, izkāpis no ekipāžas, lai izlocītu kājas, viņš skudru pūžņos blakus .ceļam "bez parastajām bezspār,nu skudrām pamanīja ari divējāda lieluma spārnotas skudras. Tās skraidīja pa zemi, pacēlās gaisā . ..

Gaisā pārvietojās mazi ātri lidojošu kukaiņu mākonīši. Izklīduši vienā vietā, tie tūlīt salasījās citā.

Dažkārt mākonīši nolaidās tik zemu, ka vajadzēja tikai pastiept roku, lai noķertu kādu kukaini. Un, lai cik kukaiņu tajā vakarā noķēra Reomīrs, tie visi bija spārnoto skudru pārīši — tēviņi un mātītes.

Savus novērojumus Reomīrs pēc labākās sirdsapziņas aprakstīja traktātā par skudrām. Bet zinātnieka stāsta rokraksts pazuda. Kad to pēc gandrīz divsimt gadiem atrada, skudru kāzu lidojuma noslēpums jau bija sen atminēts.

Var pabrīnīties par precizitāti, ar kādu Reomīrs aprakstījis spārnoto skudru lidojumu, ko bieži sauc par spietu. Tas patiešām atgādina bišu spietošanu: kā vienā, tā otrā gadījumā no saimes atdalās spārnotu kukaiņu masa. Tomēr līdzība ir mānīga. Bišu saime spietojot dalās, pumpurojas, rada veselu jaunu saimi. No spietojošo bišu saimes kopā ar mātīti aizlido vairāki desmiti

tēviņu — tranu — un tūkstošiem darba bišu. Skudru saime turpretī spietojot nedalās, no tās neaiziet neviena darba skudra, bet tikai tūkstošiem spārnoto tēviņu un mātīšu.

Mtjrmica rubra vai Lasius tiiger spārnotie īpatņi parasti izlido dienas otrajā pusē, dažreiz pat novakarē; nepārtrauktā straumē pacejoties no zemes, tie rada tādu iespaidu, it kā dūmi paceltos no kvēlojoša ugunskura.

No katras lielās saimēs dzīvojošu skudru ligzdas spietošanas laikā izlido tūkstošiem mātīšu un desmitiem tūkstošu tēviņu. Dzīvi pēc kāzu lidojuma paliek tikai atsevišķi īpatņi,

Skudrām, tāpat kā daudziem citiem kukaiņiem, mātītes visumā dzīvo ilgāk nekā tēviņi. Tēviņi, kāzu lidojuma laikā izpildījuši savu uzdevumu, gaisā iet bojā un uz zemes nokrīt jau beigti. Tie, kuri nav satikuši mātīti un izbēguši no daudzām un dažādām lidojuma briesmām, atgriežas ligzdā. Seit viņi drīz nobeidzas. Tikai atsevišķām sugām tēviņi izdzīvo līdz nākošajam gadam.

Mātītes galvenokārt uzknābā putni, kas veseliem mākoņiem salido uz skudru kāzām un nepagurdami medī gardos kukaiņus. Daudz spārnoto skudru, sapinušās zirnekļu tīklos, kļūst zirnekļu laupījums. Bet atlikušās dzīvo.

Taču par to visu jāpastāsta sīkāk un pēc kārtas.

Tie spārnotie kukaiņi, kas gatavojas kāzu lidojumam, uzkrājas pūznī. Darba skudras it kā slēpj tos un pasargā no visa. Toties izlidošanas brīdī tie paši strādnieki pat atver izejas un visvisādi steidzina spārnotos īpatņus, palīdzot tiem izkļūt no ligzdas.

Saules gaisma, no kuras vēl nesen spārnotās skudras bēgtin bēga, tagad, kad viņas nobriedušas lidojumam, šķiet, pat vilina tās.

Tiesa, pirmoreiz izejot gaismā, viņas sākumā, acīm redzot, baidās no nepierastajiem apstākļiem un steidzas atgriezties ligzdā. Taču drīz visas parādās no jauna, iedrošinot sevi, kārto mirdzošos spārnus, skraidelē pa ligzdas kupolu uz priekšu un atpakaļ, uz neilgu laiku izlido un atkal atgriežas pie ieejas, kur bezgala uzbudinātas bariem šaudās citas spārnotās un bezspārnu skudras, ar savu skraidīšanu satraucot pārējās.

Un tā tas notiek ne tikai kādā atsevišķā ligzdā, bet visos šīs skudru sugas pūžņos šajā apvidū. Šķiet, ka visur vienlaicīgi saņemts signāls, kas spārnotos īpatņus aicina lidojumā.

Pēc šī signāla no ligzdām parasti aiziet visi tēviņi; daļa mātīšu paliek mājā. Dažas šeit aiztur piespiedu kārtā, bet, ja tās mēģina aiziet, darba skudras saķer viņas aiz kājām un ievelk dziļāk ligzdā. Šīs mātītes atstāj ligzdā it kā rezervei.

Pa to laiku nemitīgi skraidošo kukaiņu uz kupola salasās arvien vairāk.

Spietošanas kustība pastiprinās ar katru minūti. Pat bezs-pārnu darba skudras sāk trakot un, cenzdamās pavadīt spārnotās, salasās tik augstu, cik vien ir iespējams.

Pat pastāvīgi zemē dzīvojošo sugu aklās darba skudras spietošanas laikā iznāk virspusē, salasās uz akmeņiem, zālītēm, zariņiem, bet tām, antenas tīrīdami, spārnus sakļaudami un kārtodami, seko jaunie tēviņi un mātītes, kas gatavojas pacelties gaisā.

Dažādas sugas spieto dažādos laikos. Skudras pļāvējas Messor struetor Krimā atmostas ļoti agri pavasarī. Šīs sugas furažieri iznāk no skudru pūžņiem jau pirmajās skaidrajās dienās.

Drīz pēc tam aprīļa sākumā, tikko iestājas labāks laiks, pēc pirmā bagātīgā lietus sākas pārziemojušo mātīšu un tēviņu izlidošana.

Viņi izlido lielās masās un no visiem apkārtnes skudru pūžņiem vienlaicīgi. Izlidošanas signāls ir mitrais karstums, kas iespiežas ligzdā. Pirmās spārnotās skudras, ko mitrais karstums izvilinājis no ligzdas dzīlēm, sākumā bailīgi drūzmējas virspusē pie ieejas. Vēja 'brāzma var sacelt paniku un iedzīt tās atpakaļ. Taču pēc neilga laika skudras parādās no jauna, pie tam arvien lielākā skaita.

Ap pusdienas laiku spietošana ir pilnā sparā. Līdz ar tumsas iestāšanos skudru pūznis norimst līdz rītam. No rīta drūzmēšanās atkal atjaunojas; ja spārnoto skudru izlidošanu pārtrauc nejauks laiks, ta dažreiz turpinās pat vairākas dienas.

Pheidole pallidula skudru spietošanas laikā ligzdas virspusē pirmie izskrien tēviņi. Pacēlušies gaisā, tie caurspīdīgā mākonītī lidinās virs ligzdas. Pēc viņiem parādās un pa vienai izlido mātītes, lielākas un krietni smagākas par tēviņiem.

Daudzu sugu spārnotie īpatņi izlido no dažādām ligzdām ne tikai vienā dienā, bet arī vienā stundā. Ši iemesla dēļ iespējams satikties tēviņiem un mātītēm no dažādām saimēm. Tādas satikšanās ir nepieciešamas tad, ja no vienām ligzdām izlido tikai mātītes, no citām — tikai tēviņi.

Tēviņa taustekļi, kuros, kā jau minējām, ir par vienu posmu vairāk nekā mātītei, šajā gadījumā darbojas kā orgāns, ar kura palīdzību tēviņš atrod sev mātīti.

Ari spārni, atklāti sakot, kalpo tikai tam, lai atvieglotu pretēju dzimumu satikšanos: šādu neradniecisku no dažādām saimēm nākušu vecāku pēcnācēji būs dzīvotspējīgāki, izturīgāki pret nelabvēlīgiem laika apstākļiem, auglīgāki.

Iepriekš tika pieminēts, ka daudzas sugas parasti spieto tūlīt pēc lietus, karstā, bet pietiekami mitrā laikā. Iemesls, bez šaubām, ir tas, ka mitrā zemē skudrām vieglāk veikt zemes darbus, vieglāk atvērt spārnotajām skudrām izeju no ligzdas, vieglāk izlauzt ceļu aizlidojošiem īpatņiem.

Bet lietus nozīme spietošanā nav tikai tāda vien.

SĒKLA, NO KURAS IZAUG SAIME

pagājušas tikai dažas minūtes, kopš kukaiņu mākonītis pacēlies gaisā, bet spārnotā mātīte jau atgriežas no kāzu lidojuma.

Tikko nolaidusies uz zemes, viņa sāk atbrīvoties no spārniem. Vienu pēc otra, it kā nosviežot kāzu rotu, viņa aplauž vai nozāģē visus četrus spārnus. To mirdzošās, caurspīdīgās plēksnes paliek guļot uz zemes.

Cik aizkustinoši, vai nav tiesa?

Dzejnieks par šo tēmu droši vien varētu pat uzrakstīt saviļņojošus, izjustus dzejoļus.

Bet ko lai saka naturalists, kas, turpinādams novērojumus, konstatē, ka mātīte, nometusi spārnus un paskraidījusi apkārt, atgriežas pie tiem un vienā mierā citu pēc cita sazelē visus četrus?

Ja pēc kāzu lidojuma noķertās mātītes patur dažas stundas zem stikla kupola, var redzēt, kā tās ar kājiņām novīlē vai nolauž sev spārnus.

Pie tam spārni nenokrīt paši no sevis un ne kā pagadās: tie tiek novīlēti un nolauzti pa dabisko, no dzimšanas iezīmēto līniju.

Pavisam nesen jaunā mātīte iznāca fio ligzdas dzīlēm, kur viņa bija viena no spārnoto kukaiņu tūkstošiem, viena no desmittūkstoš locekļiem saliedētā saimē. Tagad tā kļuvusi par vienpatni. Nupat vēl šis kukainis, nebaidoties lidojuma briesmu, tiecās uz augšu, uz

debesīm, uz sauli, uz gaismu, bet tagad bēg no visa un cenšas paslēpties, atdalīties no citiem, noslēpties dziļāk tumsā.

Nolaidusies zemē un nometusi spārnus, mātīte meklē vientuļu vietiņu zem akmens, satrūdējuša celma, starp nobirušajām skujām, kas klāj meža augsni.

Gatava aliņa ne vienmēr atrodama, visbiežāk to vajag izrakt. Protams, to vieglāk izdarīt, ja zeme ir mitra … Še, acīm redzot, ari rodama otra atbilde uz jautājumu, kāpēc tik daudzu sugu skudras dodas kāzu lidojumā tieši tūlīt pēc lietus.

Ar žokļiem un kājiņām mātīte izrok ne visai dziļu eju, pēc tam tās dibenā paplašina kameru, no kurienes rok eju vēl dziļāk.

Izbūvēt paslēptuvi mātītei nav viegli: zobiņi gar žokļa malu izdrūp, ķermeni sedzošie matiņi noberžas, krūtis un vēderu aptverošais mirdzošais hilīns saskrā- pējas. Izveidojusi otru, bet dažkārt vēl dziļāku trešo kameru, kur viņai būs jāpaliek, mātīte iznāk augšā pie ieejas un no iekšpuses pilnīgi aiztaisa to, izolējot sevi no apkārtējās pasaules. Dzīvas ieslēgtas savās vieninieku kamerās, daudzu sugu mātītes ilgus mēnešus nesaņem barību.

Līdzīgi sēklai, "kura augot baro dīgli tikai ar savas endospermas barības rezervju enerģiju, jaunā skudru mātīte sākumā dzīvo uz sava ķermeņa rezervju rēķina. Kamēr skudru mātītes ķermenī briest olas, kamēr tā gatavojas kļūt par kopienas mātīti, viņas dzīvību neviens no ārpuses neuztur. Viņa dzīvo uz to barības vielu rēķina, kuras bija veidojušas stipros spārnu muskuļus. Muskuļi tagad savu ir nokalpojuši un vairs nav vajadzīgi. Tāpat viņa dzīvo uz tauku ķermeņa rēķina, kas jaunajām mātītēm kāzu lidojuma laikā ir sevišķi attīstīts.

Mātītes cietumā no ārpuses ieplūst vairs tikai augsnes siltums un mitrums. Un pašreiz viņai tas ir ļoti svarīgi. Mēģinājumā, kurā lietoja apžāvētu augsni, jaunās mātītes vienmēr aizgāja bojā, pat neuzsākušas dēt olas. Ja augsne nav silta, mātītes ilgāku laiku nogaida. Bet, ja kamerā siltuma un mitruma ir pietiekami, mātīte agrāk vai vēlāk sāk dēt olas.

Dažu dienvidu sugu mātītes pirmās olas izdēj drīz pēc kāzu lidojuma. No olām nekavējoties izšķi|as kāpuri, tie ātri aug, iekūņojas un pārvēršas par pilnīgi izveidotiem kukaiņiem. Šādos gadījumos jaunās saimes paspēj izaugt spietošanas gadā.

Bet ir arī tādas skudras, kuru mātīte paliek kamerā visu rudeni un ziemu un sāk dēt olas tikai nākamā gada pavasarī.

Pagājušas tikai četras nedēļas pēc melnās skudras Lasius niger atgriešanās no kāzu lidojuma un spārnu nomešanas, bet no izdētajām olām jau paspējušas izšķilties pirmās darba skudras. Dzeltenajām Lasius fla- vus paiet gandrīz desmitreiz ilgāks laiks.

Dažas skudru pļāvēju Messor siruclor mātītes pēc atgriešanās no kāzu lidojuma noķēra un pa vienai ievietoja mazās, sērkociņu kastītes lielumā, plakanās un no abām pusēm iestiklotās ligzdās. Kamēr zeme bija sausa, nevienai mātītei neizdevās iekārtot ligzdu; bet, tikko zemi samitrināja, gūsteknes- tūlīt sāka veidot ejas un kameras. Pagāja divas trīs nedēļas, un mātītes, ierakušās kamerās, sāka dēt olas. Pēc sešām nedēļām ligzdās parādījās kāpuri. Vēl pēc mēneša kāpuri sāka iekūņoties, bet vēl pēc divām nedēļām, tas ir, piecpadsmit nedējas pēc kāzu lidojuma, daudzās ligzdās pirmās darba skudras jau raka ejas uz augsnes virskārtu.

Aprakstītajā mēģinājumā viss izskatāt ļoti skaidri, gludi. Vai, lasot šo stāstu, varam iedomāties, ka mātīte, nodibinājusi jaunu ligzdu un sākusi veidot saimi, spēj apēst pašas izdētās olas? .Un ne tikai olas, bet arī daļu kāpuru, dažkārt arī kūniņas.

Ir gadījumi, kad arī kāpuri tiek baroti ar olām.

Visu to nav grūti novērot mākslīgās ligzdās ar iestiklotām kamerām. Katrs sīkums, pat kukaiņa pozas un kustības redzamas tik skaidri, ka nevar būt nekādu šaubu Dar to, kas tur notiek.

Noņemot slēģus no šādas ligzdas novērošanas actiņas, var redzēt, kā mātīte paliec uz priekšu vēderiņu un ļoti lēni izdēj olu, kā viņa to ar augšžokļiem un priekšējām kājām uztver, pavalsta no vienas puses uz otru un cītīgi aplaiza; kā, piegājusi pie agrāk izdēto olu paketes, ilgi ar antenām aptausta jauno olu un, nolikusi to uz vecajām, paceļ visu paketi un nēsā pa kameru …

Citu reizi tā pati mātīte, izdējusi olu, nezin kāpēc neliek to paketē kā iepriekšējās, bet pat neaplaizījusi ilgi nēsā pa kameru. Visbeidzot viņa to pamet, sāk darboties ar paketi, aplaizīt pārējās olas, bet tad pēkšņi atgriežas pie pamestās, satver to un izdzer tās saturu, un, ar kājiņām pieturējusi olas apvalciņu, apēd arī to.

Ja šajā laikā izdodas novērot mātīti profilā, skaidri var redzēt taustekļu un žokļu kustības. Labi redzams, kā viņa aptausta olu, kā pārkož apvalciņu.

Kad ola apēsta, mātīte kļūst žirgtāka un. sāk kustēties manāmi ātrāk.

Dažkārt gadās redzēt šādu ainu: tikko kā izdēto un ar antenām steidzīgi aptaustīto olu mātīte augšžokļos pienes kāpura mutei, bet pašu kāpuru glauda un biksta tik ilgi, kamēr tas beigu beigās piesūcas olai. Ola, ko kāpurs dzer, pakāpeniski sačokurojas un saplok… Mātīte var ar kājiņu piemīt olu, un tad olas saturs ātrāk pārlīst kāpurā. Dažos gadījumos viņa atņem kāpuram pusizdzerto olu un tūlīt nodod to citam …

Jauna mātīte var apēst deviņas no desmit pašas izdētām olām, bet desmitā tomēr iziet visus paredzētos attīstības etapus.

Agrāk vai vēlāk jaunajā ligzdā parādās pirmie strādnieki: jaunā mātīte sāk veidot saimi. Sie pirmie strādnieki, uzauguši ilgstošā badā un trūkumā, ir daudz sīkāki par parastajiem. Kādu laiku pēc dzimšanas viņi vēl ir bezkrāsaini, neiziet brīvē un, palikuši ligzdā, nodarbināti ar pakešu pārnēsāšanu no vienas vietas uz' otru. Pēc tam viņi pakāpeniski aplaiza olas un kāpurus un beidzot sāk veidot izejas no kameras, pārkāpj savas mājas slieksni un dodas vākt barību.

Tikko ligzda nonāk kontaktā ar apkārtējo pasauli un tajā sāk ienākt barība no ārienes, mātītes raksturs vēJ- reiz mainās. Viņa kļūst arvien bailīgāka un drīz jau pie vismazākās trauksmes steidz patverties kaut kur tālāk, noslēpties, kur klusāks.

Viņa, kas vēi pavisam nesen viena pati bez jebkādas palīdzības būvēja jaunās ligzdas ejas un kameras, tagad pilnīgi atradinājusies rakt zemi, būvēt velves. Kaut arī visapkārt kūsā celtniecības darbi, viņa nepievērš tiem nekādu uzmanību, tāpat arī olām un kāpuriem: viņa vairs tos nebaro, pilnīgi zaudē pēcnācēju izauklēšanas instinktu. Viņa tagad izpilda tikai vienu pienākumu: dēj olas.

Rūsgano meža skudru Formica ligzdas kupols.

Ja sašķiro materialu, kas veido skudru pūžņa kupolu, atrodam taja salmiņu, zariņu, skujiņu gabaliņus, sēkliņas un tapat ari gružus, kuru izcelsmi nav iespējams  noteikt.

Mākslīgo skudru ligzdu pirmsākumu vislabak novietot kada veca celma tuvuma. Jau nakamaja gadā jaunā ligzda sak pieņemties spēka.

No ligzdas arēna ved tikai viens ceļš cauri stikla caurulei, kurai aplikts petroleja samērcēts vates gredzens skudru atbaidīšanai, ja tas sadomatu līst pa cauruli. Grāvīti, kas apņem arēnu, regulāri jāpielej ūdens, citādi skudras aizbēgs. Tadas ligzdas var dzīvot dažādu sugu skudras.

Ziema vel nav pagajusi, bet maksligajā ligzda dzīvojošas skudras jau pamodušās un sak nakt lauka arēna pēc barības.

Zem arēnas stūri novietotā papīra skudru saiine, kas dzīvo ligzdā, ierīkojusi «.atkritumu bedri».

Zem kupola dzivo zemes skudras Lastus.

Skudru pūžņa griezums. Uzņēmumā skaidri izdalās tumšās kameru iedoties. Dažās redzamas baltas kāpuru paketes.

Spārnotās Formica skudras.

Momentu, kad mātīte nolauž sev spārnus, nemaz nav tik viegli novērot. Bet ka tādu momentu nofotografēt, ja kukainis šaja laika sevišķi vairās no gaismas?

Rūsgana meža skudra: dažāda vecuma kāpuri un kuniņa.

Skudru inātīte ar olu paketi dig|katnera.

Tīri jo tiri skudras ap- skrubina uz skudru pūžņa nomestu vardi, putnu vai

zivi.

Plēsīgās skudras ir ļoti karas uz ga|u.

Nektāru no ziediem vac ari plēsīgas skudru sugas.

Ne Viens vien mēģinājums jaizdara, iekams izdodas nofotografēt, ka skudras «slauc» laputi.

Skudras «gani» / modri ap sargā laputu hiiru.

Dažadi kāpuri — visvilinošākā barība meža skudrām.

Sie uzņēmumi izdarīti dažados ci'|a posmos ligzdas tuvuma.

•Salos uzņēmumos labi redzami augšžokļi — celtniecības rīks un ierocis ligzdas aizsar- gašanai.

Pie stikla ligzdas sienas. Arēna darba skudras ari stājas sardzē.

Skud ru lauvas kāpurs, kas paslēpies smiltis, aizcērt žokļus tieši uz upura vēderiņa.

Skudru lauvas kāpurs (stipri palielinats).

Daba skudru lauvas ķeranipiltuve grutak painanania.

Skudru lauvas kapura pčdas smiltis.

Mātīte var but divas trīs reizes lielāka par strādnieku.

Formiai skudras strādnieki ar jaunu mātīti, kas atrasta līdzās ligzdai.

Strādnieks baro jauno spārnoto mātīti.

Barības apmaiņa.

Jo regulārāk un bagātāk mātīti baro viņas izauklētās darba skudras, jo ātrāk izveidojas tauku ķermenis, jo ātrāk viņa pati kļūst par dzīvu dēšanas orgānu. Šis orgāns kārtīgi kalpo labai saimei dažkārt ne tikai desmit un pat piecpadsmit gadus, bet vēl ilgāk, dodot dažādu tipu un formu īpatņus, kas sastāda saimi un ir vajadzīgi saimei.

Grūtie laiki pagājuši. Ilgo badošanos nomaina pārpilnība. Mazā, vientu|ā kamera pārvēršas dzīvā, ar katru gadu vairāk augošā pazemes pilsētā ar plašām pārtikas noliktavām, ar dzīvām skudru straumēm, ko veido visos virzienos tekalējošu skudru virknīles.

Bet tikai nedaudzas, dažreiz viena no spārnoto mātīšu tūkstošiem, kas devušies kāzu lidojumā, kļūst par tādu plaukstošu kopienu mātītēm. Kad pienāk spietošanas laiks, arī šī kopiena izlaiž lidojumā tūkstošiem jaunu spārnotu mātīšu, no kurām izdzīvo tikai nedaudzas.

Sevišķi daudz mātīšu aiziet bojā pašu izraktajās kamerās. Vai ne tāpēc jauno ligzdu dibina nevis viena mātīte, bet vairākas kopā?

Pēc kāzu lidojuma nolaidušās uz zemes, mātītes apvienojas pa divi, pa trīs. Viņas palīdz viena otrai aplauzt spārnus, kopīgi rok ejas un kameras, kopīgi dej olas, kopīgi ziemo.

Ar laiku, kad jaunās kolonijas nākotne ir vairāk vai mazāk nodrošināta, visas mātītes, atskaitot vienu, pazūd no ligzdas.

Un ne vienmēr tas noliek nemanāmi. Kopējās kamerās dažkārt iedegas cīņas uz dzīvību un nāvi. Daļa mātīšu iet bojā, bet viena mātīte vienmēr paliek, un liekas pat, ka uzvarētāja ir tieši tā, kura vislabāk attīstīta un var dot vairāk un spēcīgākus pēcnācējus.

Ari skudrām ir spiets, līdzīgs bišu spietam. Tā Mala- jas skudru jau pieminētās Carebara ģints milzīgā, blīvi ar matiņiem klātā mātīte dodas kāzu lidojumā, nesdama uz sevis dažus pigmejus — strādniekus, kas stingri turas aiz matiņiem. Kopā ar mātīti tie nolaižas zemē, kad lidojums beidzies, kopā ar mātīti paliek arī pēc tam, kad viņa ierokas zemē. Sī kāzu svīta tūlīt uzņemas daļu grūtību, kas saistītas ar jaunās ligzdas izveidošanu.

Daudzu Formica ģints sugu mātītes pēc kāzu lidojuma nemeklē vienatni, vientulību, nemeklē iespēju atrauties no apkārtējās pasaules, bet gluži pretēji — cenšas iekļauties jau izveidotā dzīves straumē. Mātīte nolaižas kāda savas sugas skudru pūžņa tuvumā, un darba skudras uzņem viņu tā, it kā būtu to gaidījušas. Senos aprakstos pat teikts, ka jauno mātīti ar godu svinīgi ienes ligzdā …

Ir tādas sugas, kuru jaunā mātīte, pabeigusi kāzu lidojumu, noteikti apmetas svešā skudru pūznī un ne jau kurā katrā, bet noteiktas sugas skudru pūznī, kur vien viņa atrod sev piemērotus dzīves apstākļus.

Dažu sugu jaunās mātītes katrā ziņā meklē svešu ligzdu, turklāt bez mātes, un kaut kādā veidā iekļūst tajā.

Bet visi šie stāsti par skudru saimju rašanos ir vēl samērā vienkārši. Ir ne mazums sugu, kuru jaunās saimes sākums, jauna pūžņa nodibināšana, ir līdz galam neatrisinātu bioloģisku mīklu samezglojums, cita par citu neskaidrāka un neizprotamāka …

MEžoS UN STEPĒS, TUKSNEŠOS UN PURVOS

iepazinušies ar skudru bioloģijas pirmajām lappusēm, pāriesim pie skudru ģeogrāfiskās izplatības, mēģināsim iegūt priekšstatu par zemeslodes skudrām. Bez šaubām, nav ko cerēt šeit iztirzāt, kā pasaules piecos kontinentos izvietotas visas šobrīd uz mūsu planētas konstatētās piecpadsmittūkstoš skudru sugas. Taisnību sakot, nav iespējams precīzi iezīmēt izplatības apgabalu pat galvenajām, visizplatītākajām skudru sugām. Var tikai sacīt, ka skudras apdzīvo abu pusložu sauszemi visdīvainākajā un visjuceklīgākajā veidā.

Vienā un tai pašā vielā cita pie cilās-var mājot desmitiem dažādu sugu, un katra suga var arī būt izkaisīta pa simt dažādām vietām. Tāpēc skudru valsts teritorijas bieži piek|aujas viena otrai, sakrīt viena ar otru, pārsedz viena otru. Un tomēr beigu beigās vispārējos vilcienos var iezīmēt katras sugas īpašumu robežas.

Visumā skudru ģeogrāfija māca vienu: ziemeji ir nesalīdzināmi nabadzīgāki ar skudrām nekā dienvidi. Tas izskaidrojams ne tikai ar nīkulīgo un trūcīgo ziemeļu augu valsti, bet arī ar garajām ziemeļu ziemām, aukstajām, mitrajām ziemeļu augsnēm.

Jo tālāk uz dienvidiem, jo īsāka ziema, jo vairāk saules enerģijas spēj uzsūkt augi gada laikā, jo bagātāka un daudzveidīgāka augu sega un jo agrāk pavasari

sasilst zeme, jo skaitliski bagātāka un daudzveidīgāka ir skudru valsts. Visvairāk skudru ir abu pusložu mitrajos tropiskajos rajonos, kur augu valsts ir sevišķi krāšņa.

Ne tikai augu valsts daudzveidība un bagātība, bet arī tās sastāvs ietekmē skudru izplatību. Tādē| vienmēr izšķiram mežu, stepju un tuksnešu skudras.

Bet meži var būt dažādi: skuju koku, lapu koku un jaukti. Katrā mežu tipā, izrādās, ir sava veida skudras. Taču uz vieniem un tiem pašiem augiem var baroties dažādu sugu skudras. Savukārt vienas sugas skudras var baroties uz daudzām augu sugām. Tā vai citādi, plašā, pēc saules tvīkstošā augu valsts, kas uz visu mūžu ar saknēm nostiprināta augsnē, ir nesaraujami cieši saistīta ar zemē ligzdojošajām, no gaismas bēgošajām, pastāvīgi kustīgajām un miera nezinošajām skudrām.

Bez šaubām, starp tūkstoš skudru sugām arī šim likumam var atrast labu tiesu izņēmumu. Minēsim kaut vai faraona skudru, kas' apmēram pirms simt gadiem atvesta ar kuģiem no siltām zemēm un labi iedzīvojusies vidusjoslā. Šī skudra kļuvusi par pilsētnieci un tagad sastopama cilvēku mājokļos gan karstajā, gan mērenajā joslā.

Faraona skudra uzmācīgi seko cilvēkam pa pēdām un kļuvusi par vienu no visgrūtāk iznīcināmiem mājas kukaiņiem.

Sī skudra, kuru, pie viena jāpiebilst, tur aizdomās par dažādu slimību baktēriju un vīrusu pārnešanu, ieperinās mitru pagrabu sienās, blakus virtuvēm, ceptuvju, katla telpu, ēdnīcu tuvumā. Se viņa atrod visu, kas nepieciešams dzīvei, un, jāsaka, mums nav kaitēkļu, kas būtu šai sugai bīstami. Tāpēc Monomorium pharaonis savas otrās dzimtenes rajonos tik bieži izveido pilnīgi neticamu apmēru kolonijas — dažreiz no simtiem tūkstošu un miljoniem īpatņu. Katrs no tiem neparasti ilgi spēj iztikt bez barības. Monomorium pharaonis var nesaņemt barību vairākus mēnešus un tomēr palikt dzīvotspējīgas un vienmēr gatavas pielavīties gaļas, cukura, tauku, eļļas augu sēklu krājumiem, kas šai zaglīgajai sugai, kura it visur spēj ielīst, ir visvilinošākā barība. Ir pilnīgi skaidrs, ka faraona skudra izplatījusies un turpina izplatīties neatkarīgi no augu valsts.

Bet tikai šķietami neatkarīgas no augu valsts ir pastāvīgi tuksnešos dzīvojošās sugas, kur augu sega līdz galējībai nabadzīga, toties ir labi ligzdošanas apstākļi.

Skudras konstatētas Vidusāzijas tuksnešos — Kara- kumā un Kizilkumā — un tādā klasiskā tuksnesī kā Saliārā.

Seit oāzēs sastopamas skudru pļāvēju sugas, kas galvenokārt barojas ar graudzāļu sēklām. Tāpat tipiskas šeit ir klejotājas skudras no Tapinoma un Tetramorium ģintīm, kuras ir tik plaši izplatītas, ka pieskaitāmas pie visurdzīvojošām — kosmopolītiskām skudrām.

Aiz oāžu robežām uz mālainām, akmeņainām un daļēji smilšainām augsnēm ligzdo plēsīgās tuksneša skudras skrējējas, sauktas par «faetoniņiem». Sīs garkājainās skudras ir ļoti ātras skrējējas — citādi karstajās smiltīs neizdzīvot. Skrienot viņas tur ķermeni augstu virs zemes, bet vēderu pace) perpendikulāri uz augšu, gandrīz taisnā leņķi pret krūtīm. Bez skrējējām — «faetoniņiem» šeit dzīvo arī lielgalvainās gaišās Pheidole ģints skudras, kas dienā saskatāmas tikai pēq tumšās ēnas uz smiltīm. Taču Pheidole ģints skudras parasti medī nevis dienā, bet vakaros vai naktī.

Pat pavisam neauglīgos rajonos ir atrastas skudras un starp tām sudrabainā skudra ar krāšņo nosaukumu Myrmecocystus, kas būtībā ir tā pati Calaglijphus bom- bicinus. Sīs sugas kareivjiem ir gari, šauri augšžokļi — labi pielāgoti, lai pārnēsātu smagos kokonus ar kūni- ņām. Un tā, spriežot pēc skudrām, tuksneši nepavisam nav neapdzīvoti. .

Skudrām īsts tuksnesis ir mūžīgā sasaluma zona, bet uz dienvidiem — purvu rajoni, mitrie kūdrāji. Seit augu valsts gan ir nesalīdzināmi bagātāka nekā sausajos tuksnešos, bet nav attiecīgu apstākļu virszemes ligzdošanai un sevišķi ziemošanai.

Tomēr arī šeit, purvu slīkšņās, tagad atrastas skudru mītnes. Savā laikā paziņojumus par to atklāšanu uzņēma ar lielu neuzticību. Patiešām, tika stāstīts, ka kūdru purvu rajonos skudras dzīvojot nevis nokarenās gaisa ligzdās kā dienvidu sugas, kas apdzīvo pārliecīgi mitrus un pārplūstošus rajonus, — nē, viņas ligzdojot zemē!

Ne viens, bet simtiem skudru pūžņu bija uz grīšļiem un apaļlapu rasenēm apaugušiem ciņiem. Saimes bija dažādas: vienās — daži simti kukaiņu, bet cilās — vairāki tūkstoši.

Katra ligzda bija salikta no akurāti nogrieztām un saulē izžāvētām un pēc tam salīmētām graudzāļu lapām un sūnas šķipsnām; no augšas to nosedza sudrabaini sirms sausās kūdras sūnas Sphagnum kupols. Spēcīgie, augošie graudzāļu stiebri, kas caurauda celtni, bija it kā pāļi, uz kuriem balstoties skudru pūznis purvā pacēlās virs ūdens.

Iegarenās grīšļu lapu plātnes bija šo pā]u celtņu apdzīvotāju baribas objekts. Bet purvu skudras medija ne tikai «piemājas» rajonos, mājas tuvumā. Barību meklējot, tās aizklīda diezgan tālu un pa dzērveņu dzinumu gaisa tiltiem virs kūdras purva pārvietojās visos virzienos.

Vispārsteidzošākais izrādījās tas, ka šīs nebija kaut kādas vēl nepazīstamas sugas skudras, bet jau sen aprakstītās Forrnica fusca picea. šo sugu līdz šim uzskatīja par kalnu stepju rajonu iemītnieci, un tikai paretam tā bija konstatēta ozolu mežos.

Pāļu skudru pūžņi purvos; skudras celtnieces, kas saulē žāvē "nogrieztās lapas, bet pēc tam apvij ar tām grīšļu stiebru pamatu vai sagatavo žāvēto Sphagnum kupola salīmēšanai; skudras barības vācējas, kas, turēdamas laupījumu augšžokļos, lodā virs purva ūdens pa zāļu stiebriem; skudras, kurām «neapžūst kājas», kaut arī viņas nenolaižas uz zemes, — tas viss bija kaut kas jauns senajā skudru pasaulē. Katrs atsevišķs kukainis un katra saime kopumā bija pilnīgi pielāgojušies skudrām tik neparastiem un pat nelabvēlīgiem apstākļiem.

Taču kāpēc gan, nometinājušās purvā, skudras sliktāk piemērotos jaunajiem apstākļiem nekā, teiksim, Sa- hārā vai Turkmēnijas tuksnešos dzīvojošās sugas vai tie paši skrējēji, kas savas ligzdas ierok dziļāk pārkarsētajā augsnē vai neiziet medībās tajā laikā, kad smiltis ir tik stipri sakarsētas, ka visa dzīvā radība izvairās parādīties uz tām? Vai arī kāpēc no purvu un tuksnešu skudrām būtu jāatpaliek mājas skudrai, kas cilvēka acu priekšā pārvērtusies par pilsētnieci? Bet mājas skudras taču iemitinās pat jūras kuģos un dzelzceļa vagonos.

Seit mātītēm jādēj olas, bet skudrām jābaro mātītes un jāaudzina kāpuri vagonā, kas kratās uz sliedēm, vai uz kuģa, ko nerimtīgi šūpo okeāns …

Acīm redzot, dzīvā daba spēj izmainīties daudz ātrāk, nekā mēs domājam.

Kas rada un kā nostiprinās šīs pārmaiņas? Kad tās rodas, un kas tās paātrina? Par to pagaidām zināms ļoti maz. *

Tomēr ir pilnīgi skaidrs, ka tādas izmaiņas beigu beigās nevar neskart arī antenas. Agrāk skudras vienmēr un visur neatlaidigi un attapīgi ar antenām meklēja attiecīgajai sugai pierasto temperatūru un mitrumu, nepieciešamo apgaismojumu vai apēnojumu, barības avotus un pārējos sugai vajadzīgos dzives apstākļus.

Tikko vajadzīgais atrasts, tās pašas antenas bez kavēšanās ziņoja biedriem ligzdā par atradumu.

Bet skudru daba ir mainījusies, un, pat ja arī pēc izskata antenas nav izmainījušās, tās sāk meklēt jau citu temperatūru, citu mitrumu, jaunus barības avotus un vairs nereaģē uz visiem pārējiem apstākļiem, pat ne uz tiem, kuri vēl nesen bija skudrām vienīgie nepieciešamie.

Un tagad ligzdas biedriem ziņo jau tikai par jaunajiem atradumiem.

Kādas izmaiņas šajā gadījumā notikušas antenās? Sis jautājums nav izvirzīts vienkārši ziņkārības dēļ.

Ja pterostigmas vai dējekļa stileta svarīgāko īpašību atklāšana rāda inženieriem ceļu uz iekārtu un mašīnu uzlabošanu, tad tādu dzīvās dabas noslēpumu kā antenu darbības izzināšana var izrādīties vēl svarīgāka. Tā palīdzēs sekmīgāk iejaukties bioloģiskās parādībās, dzīvās dabas norisēs, palīdzēs virzīt dzīvo organismu attīstību atbilstoši cilvēku mērķiem un uzdevumiem.

SKUDRU IENAIDNIEKI

ir labi zināms, ka dažas skudras diezgan stipri dzeļ, citas ļoti sāpīgi kož. Daudz mazāk zinām par to, kādiem ienaidniekiem no zvēru, putnu un kukaiņu pasaules domāti asie skudru žokļi, dzelonis un inde. Bet, tā kā nav iespējams še minēt visas zinātnieku reģistrētās piecpadsmit tūkstoši skudru sugas, tad, protams, vēl mazākas iespējas ir pastāstīt pat par -visizplatītākajiem ienaidniekiem, kuru katrai sugai ir neskaitāmi daudz. Tādēļ turpmāk minēsim tikai atsevišķus vairāk vai mazāk raksturīgus, bet tomēr nepilnīgus piemērus, kas iepazīstina ar skudru dzimtas dažādiem ienaidniekiem.

Ja apskatu sākam ar vidusjoslas zīdītājiem, tad kā pirmais skudru iznīcinātāju vidū jāmin lācis. Viņš pie mums izslavēts gan vairāk kā bišu ienaidnieks un bišu medus cienītājs, bet senā teiciena būtība — lāci ar skudrām nepabarosi — nav gluži skaidra: vai tas ir labsirdīgs joks vai arī noteikts secinājums? Bulgāriem ir paruna: skudrai lāci ncpieveikt. Bet lācis skudras pieveic. Kārs uz kūniņām un pašām skudrām — lācis ar ķepu izrakņā skudru pūzni un laiku pa laikam nolaiza pie spalvas pielipušos kukaiņus. Un, kaut arī ar skudrām lāci piebarot nevar, viņš spēj vienā paņēmienā iznīcināt tās masām.

Tomēr daudz lielāku ļaunumu skudrām nodara kur

mji. Ne jau katru dienu lācis izrakņā skudru pūzni, bet kurmju kuņģos zoologi skudras atrod vienmēr. Tomēr ari kurmjiem skudras nav galvenā barība. Tāpat arī krupji katrā ziņā uzlaizīs aizsapņojušos furažieri, bet ar skudrām vien paēduši nebūs.

Tropiskajos rajonos, kur skudru apmetnes ir daudzkārt biežāk nekā pie mums, sastopami zīdītāji no nepiln- zobju kārtas, kas barojas tikai ar skudrām. Tos sauc par skudru lāčiem. Siem zvēriem ir mažs, izstiepts stobrveida purns ar mazu muti un garu, lokanu mēli. Ļoti bieza, stāvus saslējusies spalva droši pasargā laupītāju no skudru kodieniem un dzēlieniem. Tūļīgs, slinks, ar spēcīgām nagainām ķepām — viņš nesteigdamies izrakņā skudru pūzni un, kad no ligzdas izplūst kukaiņu masa, uzlaiza tos ar garo, tievo, lipīgām siekalām klāto mēli.

Skudru lāču gaļa ir melna un neizturami smaržo pēc skudrām. Taču Centrālajā Amerikā un Dienvidamerikā, no Gvajānas līdz Laplatai, tā skaitās ēdama.

Āfrikas smilšu racējs no Orijcteropus ģints visumā atgādina Amerikas skudru lāčus. Iekārtojies ligzdas tuvumā, smilšu racējs, cik tālu vien var, izstiepj savu mēli, un kukaiņi pielīp pie tās kā mušas pie lipīga papīra; kad skudras salipušās biezā kārtā, dzīvnieks ievelk mēli un kukaiņi pazūd rīklē. Pāriedams no vienas ligzdas uz otru, smilšu racējs lok skudras, kamēr pieēdas.

Bruņneši un tropisko rajonu zvīņneši arī ķer skudras ar savu garo mēli.

Ar skudrām barojas arī putni.

No vidusjoslas putniem sevišķi cītīgi skudru nīdētāji ir tītiņi, kuriem arī ir diezgan kustīga, gara un lipīga mēle. Neiedomājamā ātrumā un neierobežotā daudzumā viņi apēd gan pieaugušās skudras, gan kūniņas.

Līdzās tītiņiem ar pilnām tiesībām var likt visu sugu dzeņus.

Dzeņi kaut kādā īpašā veidā sajūt skudras. Viņi tās jūt pat caur mizu un koksni, tāpat kā Cphialtes ģints jātnieciņi, par kuriem jau runājām agrāk, jūt ragastu kāpurus. Stūres spalvas dzeņiem novietotas tā, ka, ejot pa stumbru, spalvas trinas gar mizu un izslauka un izgrūž kukaiņus no spraugām. Tādēļ uz dzeņu stūres spalvām vienmēr var redzet dažadas saplosītas kukaiņu ķermeņu daļas.

Himalaju austrumu rajonos sastopami rūsgani, neizsakāmi pretīgi smirdoši dzeņi. Sī putna spalvas klāj lipīga sveķaina viela, bet aste no vienas vietas aplipuši ar to Himalajos izplatīto skudru galvām, kuras, reiz kaut ko saķērušas ar žokļiem, neatlaiž sakampto pat tad, ja skudru pārrauj pušu.

Seit tāpat jāpiemin zeltainais dzenis, kurš apseko ari koku saknes; zaļais dzenis, kurš veikli skraida ne tikai pa stumbriem, bet nolaižas skudru medībās ari uz zemes; visbeidzot — melnā dzilna, kas ar mēli, kura var izstiepties ļoti gara un kurai galā ir dzelonīši, nepagurdama izvelk skudras no koka mizas.

No putniem skudru iznīcinātājiem tāpat jāmin ari apmēram četrsimt Dienvidamerikas un Centrālās Amerikas putnu sugu. Daudzi skudru ķērāji lido pavisam slikti, toties ļoti labi skrien pa zemi, vajājot un iznīcinot skudras. Jāpiemin ari Brazīlijas piriglema — skudru ķērājs no zvirbuļveidīgo kārtas. Tas ir garkājains melns putns, kas dzīvo krūmos un pamet tos tikai tad, kad uzbrūk skudru pūžņiem. Sis putns atšķirībā no četrkājainajiem skudru ēdājiem ir iecienīts ar savas baltās gaļas maigo garšu.

Noslēgumā par skudru dzimtas ienaidniekiem — mugurkaulniekiem būtu interesanti pastāstīt par vienu Indoķīnas zivtiņu — šļācējzivi.

Sis peldošais skudru ēdājs atgādina parasto asarīti, bet pēc dzīves veida, galvenais, pēc barošanās veida, jāatzīst — otra šāda piemēra zivju pasaulē vairs neatrast.

Spēcīgās peldspuras šļācējzivij ļauj ārkārtīgi precīzi manevrēt ūdenī, kustoties ne tikai uz priekšu, bet arī atpakaļgaitā. Tāpēc zivtiņa ātri spēj ieņemt uzbrukumam un laupījuma satveršanai visizdevīgākās pozīcijas. Zivtiņai ir milzīgas acis ar melnām zīlītēm, kas labi saskatāmas uz koši dzeltenā varavīksnenes apvalka. Tie nav tikai dekoratīvi sīkumi: zivtiņai ir apskaužama redze. Viņa jau no tālienes ierauga pat sīkus kukaiņus, kas lien pa ūdenim pārkārušos stiebru.

Ar precīziem peldspuru vēzieniem zivtiņa metas turp un piepeldēdama un atkāpdamās nomērķē,' pie tam melnie redzok|i sāk stipri šķielēt.

Tūlīt seko uzbrukums.

Zivtiņai nav smilšu racēja vai bruņneša, tītiņa vai dzeņa garās, lipīgās mēles un tādēļ par ieroci kalpo īpatnēja ierīce — šļāktuve, kas atrodas mutē: laupījumu trāpa nomērķēta ūdens strūkla, kas uzšaujas metrus divus un pat augstāk virs ūdens līmeņa.

Sļācējzivs īsām, bet straujām icārtām citu pēc citas notriec ūdenī skudras, kas tikko lodāja pa zāli. Odenī viņas tūlīt kļūst par mednieka laupījumu.

Atbilstoši dzīves vietai — piejūras upju deltās — zivs pielāgojusies pussāļam ūdenim. Zivs krāsa arī pieskaņota piekrastes zonai, kur ūdens kā spogulis ataino zilās debesis un virszemes augu tumšos stiebrus. Zivs zvīņas ir kā tīģerāda: uz zilgani sidrabotā pērļainā ķermeņa fona tumšu šķērsenisku joslu rinda.

Taču krāsa ir vismainīgākā šīs interesantās zivs pazīme.-Amatieri, kuriem ir laimējies turēt zivi akvārijā, zina, ka šļācējzivs spēj ātri kļūt zaļa, pielāgoties ūdens krāsai.

Ja vasarā pie atvērta loga iededz spēcīgu lampu, lai gaisma pievilinātu naktstauriņus un dažādus knišļus, šļācējzivtiņas sāk trakot un šaudās kā apsēstas, saceļot akvārijā īstu vētru. Viņas nepārtraukti ar tievām strūkliņām šauj uz augšu un uz abām pusēm, ne tikai nomazgājot no sienām, bet notriecot arī lidojošus tauriņus un mušiņas. Zivtiņas var norīt tik daudz kukaiņu, ka jābrīnās, kā viņas nepārsprāgst.

Sevišķi interesanti ir paskatīties uz viņām otrā rītā: kādas pārsteidzošas krāsas, cik dažādās nokrāsās zaigo zvīņas! Tāpat viņas izkrāsojas savā dzimtenē pēc sevišķi veiksmīgām medībām.

Sakarā ar stāstu par tēmēto šļācamo ierīci, kas ļauj zivij medīt skudras, nevar nepieminēt otru skudru ienaidnieku, kurš ari notriec savus upurus ar nomērķētu šļakatu strūklu. Taču viņš lieto nevis ūdens strūklu, bet gan smalku smilšu strūklu. Šis laupītājs gan vairs nepieder pie mugurkaulnieku valsts.

Dienvidos un arī meža stepes rajonos, mežā, ceļmalās, sevišķi sausās vietās, kur kailās smiltis piesedz vaļējas velēnas, sausajos, smalkajos putekļos kaut kur zem koka kāpnītēm un zem klints izciļņa vasarā bieži var ieraudzīt skaistu konisku piltuvīti ar stāvām sieniņām.

Ja piltuves dibenā nolaiž lentīti, pie tās tūlīt pieķeras mazs, smiltīm aplipis radījums. īstenībā nav arī vajadzīga lentīte: bedres apdzīvotājs neierokas sevišķi dziļi, un to nav grūti izpūst no piltuves.

Mēģenē ievietots, šis radījums spēj nodzīvot bez ba- rības pusgadu, gadu un pat vēl ilgāk. Tāda spēja skudru lauvai — tā sauc šo kukaini — ir ļoti svarīga.

Skudru lauva Myrmeleon ir tīklspārnis, imago stadijā viņš atgādina parasto spāri.

Skudru lauva Formicarius konstatēts pat Ļeņingradas platuma grādos; dienvidos šīs dzimtas sugu ir ļoti daudz.

Skudru lauvai ir skaists, it kā bronzā kalts iegarens ķermenis, četri caurspīdīgi, mazliet rūsas skarti spārni, lielacaina galva ar diviem īsiem taustekļiem. Taustekļu galā ir nelieli uzbriedumi, un tie atgādina kniepadatu.

Kā barojas pieauguši kukaiņi, nav pilnīgi skaidrs. Viens ir neapstrīdams — viņi nepievērš ne mazāko uzmanību skudru pūžņiem un skudrām.

Skudru lauvas mātīte dēj olas uz zariņa vai akmens sausā un smilšainā vietā. No olas izšķiļas kāpurs, kas sākumā ir pavisam mazs. Tieši šajā stadijā kukainis ir skudru ienaidnieks.

Kāpuram ir trapecveidīga galva ar samērā lieliem, līkiem žokļiem, kustīgs kakls, kas dažkārt spēj izstiepties tievā kātiņā, un plats, plakans dzelteni pelēks ķer- menītis.

No daudzajām ievērības cienīgajām kāpura īpašībām jāatzīmē, pirmkārt, mutes atveres trūkums baribas uzņemšanai un, otrkārt, anālās atveres trūkums barības atlieku izvadīšanai. Un tomēr kāpurs barojas.

Cauri lielajiem žokļiem stiepjas kanāls, pa kuru šurpu turpu virzās gara, tieva plāksnīte, kas aizvieto it kā otru žokli. Ar spēcīgiem muskuļiem izklātā rīkle un mutes dobums, kurā savienojas žokļu kanāli, darbojas kā labs sūknis. Kāpurs, neatverot žokļus, izsūc savu upuri.

Sagremotās barības atkritumi uzkrājas kāpura kuņ- ģitī un pēc tam pāriet kūniņas ķermenī, bet tālāk — imago ķermenī.

Kad skudru lauva pārvēršas par spārnotu kukaini, viņš izmet mekoniju — visas kāpura apēstās barības atkritumus.

Sīkais, tikko no olas izšķīlies kāpurs ložņā un meklē vietu, kur varētu nodoties medībām, baroties, augt. Kad piemērota vieta atrasta, kāpurs ierīko savu ķeramo bedri, slazdus.

Tas lēni urbjas smiltīs, ar vēderiņa galu velkot apļveida vadziņu. Otrreiz ejot pa to pašu apli, viņš ar priekšējo kāju uzraus smiltis sev uz plakanās galvas un tad kā ar lāpstu izsviež tās no vadziņas. Sādi izveidotā apļa iekšienē velk otru vadziņu, tad trešo. Kāpurs izsviež smiltis un rokas arvien dziļāk irdenajos piltuves putekļos. Beigu beigās viņš ar visn galvu ierokas smiltīs, atstājot ārā tikai žokļu galus. Seit kāpurs var pavadīt dienu, nedēļu, mēnesi.

Barību viņš iegūst ne ar spēku un arī ne ar drosmi, bet gan ar pacietību.

Tikko pa zemi lodājoša skudra pārkāpj kāpura izraktā krātera malas, pamats tai zem kājām iebrūk, ieraujot pašu smilšu lamatu dziļumā. Jo neatlaidīgāk kukainis mēģina apstāties, pagriezties, aiziet, jo straujāk plūst smiltis piltuves dziļumā, no kurienes paceļas sirpj- veida žokļiem apbruņotā galva.

Paiet mirklis, vēl viens, un, ja kukainis pretojas lejup raujošajam spēkam, no piltuves smilšainā dibena iznirstošā lāpstveida galva asām kustībām sviež smiltis uz to pusi, no kurienes plūst zem kukaiņa kājām brūkošās smiltis. Apšaude vienmēr ir sekmīga, jo gan tiešie, gan mazāk precīzie trāpījumi tikai pastiprina noteci, kas rauj kukaini lejā.

Ķepurodamās un kūleņodama skudra noveļas dibenā. Tajā pašā mirklī sāk darboties dzīvās lamatas, žokļi, saķēruši laupījumu, sakļaujas. Ja laupījums saķerts neveikli, laupītājs palaiž to vaļā vai pats izmet uz piltuves slīpuma, kamēr atkārtotā kritienā kāpura žokļi saslēdzas tieši uz skudras vēderiņa. Skudra tiek izdzerta caur neatvērtiem žokļiem, bet apvalciņš izsviests no piltuves.

Cīņas laikā nobrukušās un nojauktās nogāzes pret rītu jau ir salabotas, un nekas vairs neliecina par vakardienas notikumu.

Slēpdamies smiltīs, kāpurs turpina medīt, karnēr pienāk laiks iekūņoties. Kad kukainis nobriest un iznāk 110 kokona, tas, pasildījies saulē, aizlido meklēt sev pāri.

Skudru lauva, precīzāk, skudru lauvas kāpurs, pēc savas uzvedības ir viens no savdabīgākajiem skudru ienaidniekiem kukaiņu pasaulē. Viens, bet ne vienīgais; neparasts, bet ne pats jaunākais.

Tas kļūst skaidrs, tiklīdz atceramies mušu Bengalio lalro. Muša pie skudru pūžņa uzglūn furažieriem, kas steidzas mājup ar tauriņu, tārpu, kāpuru un citu dzīvu radību nastām.

Muša ne tikai atņem laupījumu, bet arī nogalina nesējus, kas stiepj barību ligzdā, un beigu beigās šie skudru lielceļa laupītāji novājina saimes.

Tālāk atcerēsimies kādu lapsenīti, kas savus kāpurus baro ar spārnoto skudru ķermeņiem. Katru aliņu, ko lapsenes izrok saviem kāpuriem, tās piepilda ar jaunu Formica mātīšu ķermeņiem, ko paralizē ar dzeloņa dūrienu. Visu skudru spietošanas laiku šī lapsenīte nes alās sadzelto Formica ķermeņus.

Bet kā tad skudras aizstāvas, kā aizsargājas, kā atvaira pret viņām vērstos viltīgos un veiklos paņēmienus, kā spēj pastāvēt un neiznīkt, par spīti ļaunprātīgajiem ienaidniekiem un saviem bendētājiem?

Skudru aizsargierīču arsenālā pirmie ir augšžokļi.

Indes dziedzeru nebūt nav visām skudrām, bet tām, kuras ir indīgas, ne vienmēr ir dzelonis. Tādēļ vienas skudras var iedzelt ienaidniekam un ar dzeloni ievadīt brūcē indi, citas īstenībā tikai ar asajiem žokļiem ienaidniekam kož, bet pēc tam apšļāc brūcīti ar indi. Pēdējos gadījumos skudras vēders parasti tiek paliekts uz priekšu vai atmests uz muguras.

Indes ķīmiskais sastāvs dažādām skudrām dažāds. Gandrīz vienmēr tās satur skudrskābi. Tomēr tā ne vienmēr ir tīra skudrskābe.

Dienvidamerikas skudrai Solenopsis sevissitna («visnegantākā») dzelonis izveidots līdzīgi bišu dzelonim.

Bez augšžokļiem, dzeloņa un indes, šiem plaši izplatītajiem aktīvās aizsardzības un uzbrukšanas ieročiem, dažām skudru sugām ir savi neparasti pielāgojumi pasīvai pašaizsardzībai.

Šādas pielāgošanās paraugu var redzēt tām skudrām, kas tik veikli rīkojas ar kāpuriem, šūdamas ligzdu no tapām. Izrādās, kāpuru izdalītos lipīgos pavedienus var izmantot arī īstu ķeramo gredzenu ierīkošanai. Aptinot ar tiem koku stumbrus, skudras pasargā savas ganības šajos kokos no virszemes konkurentiem.

Ir vēl viens ļoti interesants paņēmiens: iemidzinot ienaidnieka uzmanību, skudras briesmu brīdī izliekas beigtas.

No skudru ceļa paņemta un stikla traukā pārlikta, Formica rufibarbis šeit stundām ilgi var turpināt savu skrējienu. Tomēr, ja ar pirkstu nedaudz piespiež kukaiņa galvu, tas tūlīt sastingst tādā pozā, kādā ticis pārsteigts.

Paiet minūte, divas, trīs… Var pieskarties visjutīgākajām vietām uz kukaiņa ķermeņa — tas nemaz neatbild uz pieskārieniem un paliek nekustīgs kā miris.

Paiet diezgan ilgs laiks, iekams skudra sāk izrādīt dzīvības zīmes, bet arī pēc tam vēl labu brīdi neatsāk skrējienu.

Tomēr galvenais skudru aizsardzības pielāgojums nav skudru žokļi, ne dzelonis un inde un arī ne spēja palikt mazāk pamanāmai.

Kās padarījis izmēros niecīgo, sausnējo kukaini par alkatīgās iekāres objektu un vilinošu ēsmu daudzajiem ienaidniekiem, to skaitā arī lieliem zvēriem un putniem? Viņi bieži pat nepamanītu miligramu smago skudru, ja tā būtu viena.

Pilnīgi skaidrs, ka lielais vairums skudru dzimtas ienaidnieku mērķē ne uz atsevišķu skudru, bet uz visu pūzni ar tūkstošiem kukaiņu, ar tajā savāktajām olu un kāpuru paketēm, ar briestošo kūniņu laukiem pazemē.

Bet tieši saimes kukaiņu skaitliskā bagātība, saimes vitalitāte ļauj skudru sugām ar vismazākajiem zudumiem pārciest postījumus, ko nodara skudru iznīcinātāji.

Cik daudz skudru ari nenolaizītu lāču vai skudru lāču mēles, neuzknābātu dzeņi un skudru ķērāji, cik neizdzertu skudru lauvu kāpuri vai Bengalia lairo mušas, saime novājinās, bet saglabājas.

Kaut arī skudru palicis pavisam nedaudz, skudru saime pārkārtojas, turpina attīstīties, saglabā dzīvotspēju. Ne velti skudras uzskata par ļoti dzīvīgām, bieži pat par neiznīdējamām.

Pat tur, kur pāri gājis postošais meža ugunsgrēks, drīz vien atrod dzīvus pūžņus. Izrādās, ka zināma daļa no jaunajām skudrām un kūniņām ligzdas dzīlēs tomēr paglābusies no liesmām. Pēc ugunsgrēka viņas deguma joslā izrok ejas, atjauno saimes dzīvi un, tāpat kā brīnumputns Fenikss, atdzimst pat no pelniem.

SKUDRAS — «BULDOGI» UN «SAMTA SKUDRAS» — LAPSENES

mēdz teikt, ka skudras ir bišu radinieces. Vai ticēt tam?

Lūk, piemēram, Ponerinas — skudras buldogi, kā tās sauc. Dažas Ponerinu sugas konstatētas ari pie mums PSRS, kaut gan visumā mērenajā joslā šīs skudras gandrīz nav pazīstamas. Samēra nedaudz to arī tropiskajās zemēs. Visvairāk buldogu ir Austrālijā, piejūras apgabalos.

Austrālijas skudru pasaulē Ponerinu sugām speciālisti ierāda sevišķu vietu. Līdzīgi kloākaiņiem vai so- mainajiem no vietējiem zīdītājiem, tās uzskata par pagātnes laikmetu faunas dzīvu palieku, par senāko uz Zemes eksistējošo skudru saimes paraugu.

Tieši tāpēc Ponerinu ligzdas ir tik vienkāršas: nelielas, ar nedaudzām kamerām, bet zemē iestiepjas diezgan dziļi. Ponerinu Myrmecia ģints skudras parasti būvē ligzdas ar labi saskatāmu plašu centrālo eju. Kad ienaidnieks vēl tikai tuvojas, tam pretī, atsaucoties uz trauksmes signālu, no labi maskētām un grūti pamanāmām šaurām sānu ejām bez trokšņa izlien iztraucētās skudras un uzbrūk traucētājam, ieķeroties kājā, galvā, vēderā. Par šādu krampjainu iekošanos šīs skudras arī iesauktas par buldogiem.

Dzelonis buldogiem ir sevišķi labi attīstīts, taču daba tos apveltījusi vēl ar milzīgu galvu un asiem, zobainiem žokļiem.

Ponerinu sugām galva un žokļi ir ļoti labi attīstīti bieži vien uz redzes rēķina: šīs skudras redz slikti. Taču viņām tas nemaz nav tik svarīgi, jo buldogi medī tikai tumsā, pa naktīm. Atzīmēsim arī, ka šīs skudras ar vājo redzi visbiežāk ligzdo saulainās nogāzēs: gaisma tām nav vajadzīga, bet viņas dod priekšroku siltākām un sausākām vietām.

Viena no visnozīmīgākajām Ponerinu iezīmēm ir skaņu orgāns. Tas novietots uz muguras starp pirmo un otro vēdera segmentu zobainas josliņas veidā. Kad otrais segments kustas, pirmā segmenta pakaļējā mala virzās pāri joslas «zobiņiem» un rada skaņu.

Kādai Austrālijas Ponerinu sugai ir skaņu aparāts ar divējāda veida zobiņiem, kas rada divējādas skaņas.

Sumatras Ponerinu skanīgo dziedāšanu aprakstījuši daudzi ceļotāji. Viņi stāsta, ka arī tad, ja skudras nekādi nevar cita citu redzēt, viņu tarkšķināšana, pakļaujoties kaut kādam bezskaņas signālam, reizē sākas un reizē arī izbeidzas. Pēc dažu sekunžu .klusēšanas koncerts sākas no jauna, pie tam atsevišķa skudra ne vienmēr čirkstina vienā taktī ar kaimiņiem, bet kopiespaids tomēr ir diezgan saskanīgs.

Jārunā par vēl vienu skudru buldogu īpatnību — viņas māk peldēt. Laboratorijā buldogi ļoti viegli pārpeld kaut vai 15 centimetrus lielu šķīvīti ar ūdeni.

Lai pilnībā raksturotu šīs skudras, kas ir apbruņotas ar asiem žokļiem un garu dzeloni, spēj skanīgi tarkšķināt, brīvi jūtas uz sauszemes un ūdenī, gaismā un tumsā, jāpiebilst, ka daudzas Ponerinu skudras skrējienā var aizlēkt gandrīz vai pusmetru tālu. Pie tam dažām lēkt palīdz nevis kājas, bet savdabīgi izveidotie žokļi.

Ponerinu saimes parasti sastāv no neliela skaita vienādu īpatņu. Tikai retumis ligzdā var būt daži simti kukaiņu. Atrast šeit mātīti ir sevišķi grūti: pēc ķermeņa uzbūves un izturēšanās viņa vairāk līdzinās strādniekiem, nekā tas novērojams pie citu sugu skudrām. Mātīte atšķiras tikai ar lielāku vēderu un paplašinātu kātiņu. Dažu sugu mātītes, tāpat kā strādnieki, piedzimst bez spārniem.

Visas Ponerinas ir laupītājas, tikai dažas vāc nektāru, taču nevis no ziediem, bet no ārpusziedu nektārijiem.

Līdzīgi visu sugu skudrām, arī buldogi baro viens otru, atrijot barību no kuņģīša, bet dara to daudz retāk nekā citas. Jaunās Ponerinas tiek barotas pavisam vienkārši. Pieaugušās skudras atgādā ligzdā dažādu kukaiņu ķermeņu daļas un nomet kāpuriem, un tie izsūc barību.

Pieaugušās Ponerinas vispār rūpējas par kāpuriem un kūniņām mazāk nekā citas skudras.

Ponerinas arī pašas bez citu palīdzības iznāk no kokona. Viņām nav tādu skudru, kuras vajadzīgajā brīdi pārgrauž kokonu, palielina atveri un palīdz ciltsbrālim iznākt laukā. Ja nobriedušus Ponerinu kokonus ieliek tukšā mēģenē, pēc kāda laika tur izšķiļas jaunas skudras.

Bet, lai kā Ponerinas atšķirtos no citām skudrām, svarīgākās skudru iezīmes piemīt arī viņām. Taisnība, par kāpuriem un kūniņām viņas rūpējas mazāk neka citu sugu skudras. Taču, ja pēkšņi atsedz viņu ligzdu, tad pēc neliela apjukuma tās ar saviem stiprajiem žokļiem satver kāpurus un kūniņas un neveikli aizstiepj visus līdz pēdējam — tāpat kā to dara augsti attīstītās skudru sugas.

Kas visumā zināms par Ponerinām? Ka viņas galvenokārt ir laupītājas; ka viņu kāpuri barojas ar kukaiņiem; ka viņas iekūņojas kokonā; ka imago iznāk no kokona patstāvīgi; ka daudzām Ponerinām ir skaņu ierīce — stridulācijas aparāts; ka mātītes ir mazauglī- gas, ārēji līdzīgas strādniekiem un pat jaunībā ir bez spārniem; ka saimes ir samērā nelielas.

Taču visas pieminētās iezīmes, ieskaitot pat bezspārnu mātītes, raksturīgas arī dažām Austrālijā ļoti izplatītajām Tinnidae dzimtas racējlapsenēm, kuru mātītes apbrīnojami līdzīgas skudrām, vai Mutillidae dzimtas pūkainajām lapsenēm, ko sauc par samta skudrām.

Un tā, salīdzinot senās pagātnes dzīvās paliekas — Ponerinu skudras — ar visvienkāršākajām bitēm un lapsenēm, mēs konstatējam šīm formām līdzīgas iezīmes, kas liecina par viņu tiešo radniecību.

«TRAKIE» UN «VAJĀTĀJI»

dzīvu būtņu medīšana un beigto iznīcināšana skudru vidū ir plaši izplatīta. Tas ir viens no galvenajiem viņu barošanās veidiem.

«Trīs mušas var apēst kritušu zirgu ātrāk nekā lauva,» rakstīja Linnejs. Ungāru paruna apgalvo, ka skudras, ja to ir daudz, iznīcina pat lauvu. Fabrs, nosaucot skudras par kukaiņu pasaules klijām, būtībā pateicis to pašu.

Bez šaubām, skudra, pat liela skudra, ir mazulītis. Bet skudru pūznī ir tūkstoši un desmiti tūkstoši būtņu. Viņas dienu dienā no pavasara līdz rudenim nebeidzamā straumē sanes pūznī ligzdas apkārtnē iznīcinātos kāpurus, kūniņas, pieaugušos kukaiņus. Vidēja skudru pūžņa apdzīvotāji pa vasaru nogalina, savāc un noēd tik daudz vabolīšu, mušu, taisnspārņu, ērču, zirneklīšu un tauriņu, ka to kopsvars līdzinās desmitiem kilogramu, bieži pat centneru.

Skudras laupītājas spēj ēst ne tikai kukaiņus. Negantā rijībā viņas uzbrūk un aprij, piemēram, sliekas.

Skudru pūznī iemesta beigta ķirzaka, varde vai zalktis pēc kāda laika ir pilnīgi izpreparēti kā vislabākie anatomiskā muzeja eksponāti. Tikai nedrīkst to turēt par ilgu, jo tad skudras līdz pēdējam noskrubina skrimšļus un saites, un skelets sairst baltu kaulu kaudzītē.

Seit gribam atgādināt, ka šo meža skudru medīšanas

kāri izmantoja partizānu saimniecības daļas pārzinis, par ko stāsta P. Veršigora grāmatā «Cilvēki ar tīru sirdsapziņu» vai ari S. Kovpaka grāmatā «No Putivļas līdz Karpaticm» aprakstītais Aleksejs Korņevs, saukts Sala vectēvs. Sala vectēvs, kas izmanījās nogādāt partizāņu nometnē pirtiņu, mācēja lecināt darvu, lai būtu ar ko ieziest zābakus, un veļas mazgāšanai no pelniem vārīja sārmu, neatstāja bez ievērības arī Formica rufa skudru pūžņus.

«Blakus zemnīcai — skudru pūznis. Vai kāds zina, ka. šī kaudze ir labākā dezinfekcijas iekārta? Bet Aleksejs Iļjičs, tikko pamanījis, ka cilvēki sāk kasīties, izdeva zemnīcās pavēli:

«Naktī noģērbiet veļu un ielieciet skudru pūznī!»»

Taču nevar salīdzināt pastāvīgi vienā ligzdā dzīvojošu laupītāju skudru apetīti un darbošanās veidu vidus- joslā ar tropiskās Āzijas un Austrālijas klejotāju skudru, Dienvidāfrikas Dorilīnu un Dienvidamerikas Ecitonu skudru apetīti un uzvedību. Ne velti seno inku valodā Ecitonu skudras trāpīgi sauc par tādām, kas «liek raudāt», bet mūsdienās turienes tautas ne mazāk izteiksmīgi tās dēvē par leģionāriem, klejojošiem zaldātiem.

Laupītāja daba izpaužas katrā šo būtņu uzbūves īpatnībā. Viņām ir nesamērīgi liela galva ar īsiem, masīviem vai, gluži pretēji, gariem un kā izkapts līkiem žokļiem, kuri nav izmantojami celtniecībā. Toties šie sīki izrobotie zobainie žokļi vienā acumirklī pārzāģē pretinieka kātiņu, lai cik stiprs tas būtu. Bez tam daudzu laupītāju žokļiem ir ass pīķis, kas ar vienu dūrienu caurdur pretinieka galvu vai krūtis.

Sīm skudrām nav pastāvīgas ligzdas. Viņas ceļo un likai laiku pa laikam uz īsu brīdi apmetas uz vietas. Bieži būdamas pavisam aklas, daudzas no šīm mūžīgajam klejotājām dzīvo — grūti kaut ko līdzīgu iedomāties! — pazemē. Viņas veic pārgājienus, pārvietojoties pa tuneļiem, kurus izveido turpat uz vietas, ejot. Tuneļos viņas iegūst sev barību, cīnās ar ienaidniekiem.

Par pazemē dzīvojošām skudrām ir daudz leģendu. Bet arī patiesība par vislabāk izpētītajām virszemes klejotājām izklausās pēc izdomas.

Skudras klejotājas ierīko sev pagaidu ligzdas nomaļās, klusās vietās mežā vai starp akmeņiem, tukšos stumbros, dažreiz zem lieliem sagāztiem kokiem, bedrēs. Viņas spēj daļēji ierakties zemē tā, ka dažas ejas sniedzas līdz pusmetram un dziļāk.

Skudru klejotāju ligzdas ilgi nebija izpētītas. Tas ir saprotams: skudru masa atpūtas vietā savijas milzīgā kamolā. Skudras saķeras ar kājiņām, kurām tieši šim mērķim ir īpaši āķīši. Sis kamols tad arī ir ligzda. Ejas, kas ved uz kamola centru, ir haotiski samudžinātas, bet pirmais mēģinājums patraucēt ligzdu aizkaitina veselu mākoni negantu radījumu ar asiem žokļiem.

Kamolā var būt savijušās simtiem tūkstošiem skudru, bet tā vēl nav visa saime. Vairums furažieru klejo apkārt, meklējot barību, citi ar laupījumu atgriežas pie ejām, kas ved uz iekšu, uz kamola centru. Ejas vienmēr ir brīvas un atklātas un dzīvajā masā labi saskatāmas. Tās padara kamolu it kā porainu. Atvērtajās ejās skudras-furažieres sanes un pat vienkārši sasviež savu kravu. Ja vienā no tādām atverēm pietiekamā dziļumā uzmanīgi ievada garu, tievu nūjiņu un pēc kāda laika izņem, tad pie tās ar kājiņām ir pieķērušās skudras ar kāpuriem un kūniņām augšžokļos.

Aukstā laikā, kad skudru kolonna, līdzīgi milzīgam bišu spietam, savilkusies dzīvā kamolā, pietiek paturēt nūjiņu kamolā ilgāk, un ar tausti var pārliecināties, ka nūjiņa ir sasilusi. Pateicoties tam, ka kopā savijušās tūkstošiem skudru, kamola iekšienē, kur atrodas kārtiņas un kāpuri, rodas siltums, paātrinot to attīstību.

Se aprakstītās pagaidu ligzdas, kurās kolonna uzturas vairākas dienas, stipri atšķiras no īslaicīgās atpūtas vietām, ko tās pašas skudras iekārto ikdienas klejojumu laikā.

Kolonnas atstāj atpūtas vietas parasti nakti vai mākoņainā laikā: kaut arī aklas, viņas tomēr it kā slēpjas no saules. Bet būtībā še nav svarīga gaisma: saulainās dienas pārgājieniem ir pārāk karstas un sausas. Tomēr ir arī tādi klejotāji, kurus nebaida ne saules gaisma, ne gaisa karstums, ne sausums.

Tuvojas laiks doties jaunā pārgājienā, un no lielā kamola — čemura atdalās pirmās skudras. Viņas haotiski ložņā apkārt vai kārtojas grupās, bet no pagaidu mītnes daudzajām ejām un plaisām izskrien arvien jauni un jauni kukaiņi.

Pakāpeniski viņL saplūst nepārtrauktā masā. Kolonnas galvā sapulcināti izlūki. Blīvās ķēdēs kolonnu ietver lielgalvaini kareivji ar milzīgiem augšžokļiem.

Un tad daudzi kvadrātmetri augsnes viscaur pārklājas ar lēni slīdošu melnu radījumu masu.

Skrējienā aši saskaroties ar antenām, skudras virzās visas kopā, kā kaut kas vesels. Laiku pa laikam no kolonnas atdalās lielākas vai mazākas grupas ar saviem izlūkiem avangardā, ar saviem lielgalvainajiem konvojiem flangos. Izskrienot pa labi vai pa kreisi un apsekojot ceļā patrāpījušos lapu kaudzi, krūmu vai kociņu, tās augiem nenodara nekādu ļaunumu,, bet zibens ātrumā izrēķinās ar jebkuru dzivu būtni. Pēc dažiem mirkļiem grupa panāk kolonnu un ejot saplūst ar to. Tajā pašā laikā no kolonnas atdalās citas grupas un novirzās no trases jaunos meklējumos.

Ja runājam par Amerikas bezmāju Ecitoniem, to kustīgā kolonna ir saime ar vienu vienīgu auglīgu mātīti, pamatīgu kareivju daudzumu un neskaitāmu masu dažāda lieluma strādnieku.

Mātīte virzās kolonnas astē nelielas viņu apkalpojošas strādnieku svītas un cieša kareivju loka ielenkumā. Vismazākās skudras skrien centrā; jo tuvāk malām, jo strādnieki lielāki. Daudzas žokļos nes kāpurus, piesedzot tos no saules ar savu ķermeni. Priekšgalā iet arī lielākie strādnieki un kareivji, pie tam avangarda sastāvs visu laiku atjaunojas.

Kolonnas galva neiet taisni uz priekšu, bet novirzās te uz vienu, te uz otru pusi. Tādā veidā tiek pārmeklēta diezgan plaša josla un loms palielinās.

Kolonnas kustības ātrums liekas neliels, bet, iekams skudras apstājas kārtējā atpūtas vietā, tās vienā reisā paspēj noiet apmēram ccturtdaļkilometra, tas ir attālums, kas gandrīz vai piectūkstoš līdz desmittūksloš reižu pārsniedz paša klejotāja apmērus.

Kāpēc tad klejolājskudras sauc par vajātājiem?

Pirmo atbildi uz šo jautājumu sniedz mušu sirfīdu bari no Stt/logaster ģints virs kustošās skudru kolonnas, — šīs mušas kopā ar citiem spārnotiem kukaiņiem glābjas no nelaimes. (Iekavās atzīmēsim, ka kolonnu gaisā pavada arī plēsoņas pu(ni, kas seko skudru izbaidītajiem kukaiņiem.)

Iesaukas «vajātāji» izcelšanos pilnīgi izskaidro G. Bets, populārā darba «Ceļojums pa Amazoni» autors. Daudz lappušu tajā veltītas Ecitonu skudrām:

«Lai arī kur ietu šīs skudras, visa dzīvnieku valsts krīt panikā un visas dzīvās būtnes cenšas pēc iespējas ātrāk aiziet no viņu ceļa. Visvairāk cieš dažādi bez- spārnu kukaiņi, smagnējie zirnekļi, citu sugu skudras, dižsliekas, dažādi kāpuri, tarakāni — vārdu sakot, visi, kas dzīvo zem kritušām lapām vai sapuvušā kokā. Ja netālu no skudru ceļa patrāpās kāda sevišķi bagāta vieta, piemēram, liels sapuvis koks, kur daudz kukaiņu kāpuru, viņas apstājas un izsūta uz turieni spēcīgu vienību.

Mazās būtnes iekarsušas pārmeklē katru plaisiņu un sarauj gabalos visas lielās kūniņas, ko izvelk gaismā.

Interesanti noskatīties, kā viņas uzbrūk dažkārt zemos krūmos izbūvētām lapseņu ligzdām. Skudras pārgrauž plāno apvalciņu, lai izvilktu kāpurus, kūniņas un tikko izšķīlušās lapsenes; plēš visu gabalos, neveltījot ne mazāko uzmanību apkārt lidojošiem saniknotajiem saimniekiem.

Laupījumu viņas aiznes pa maziem gabaliņiem un taisnīgi sadala nastu, rēķinoties ar nesēju spēkiem: mazie, vājākie ņem mazākus gabaliņus, bet viņu spēcīgākie biedri saņem lielāku daļu.

Augstu kokā viņas nelien, tādēļ augstāk esošās putnu ligzdas nav apdraudētas.

Kājnieks, saticis tādu furažieru armiju, nokļūst īstā nelaimē. Vienā mirkli uz viņu metas tūkstošiem negantu mazu būtņu, neticamā ātrumā rāpjas augšā pa kājām un katra, iedurot savus knaibļveidīgos žokļus ādā, sāk nežēlīgi kost. Ir tikai viens līdzeklis, kā paglābties no nelaimes, — bēgt…»

Pa mežu biezokņiem plūstošo rijīgo laupītāju tuvošanos jau no tālienes jūt daudzi zvēri, putni, kukaiņi. Negantās ordas vēl tālu no cilvēku mītnes, bet šeit jau sākas paniska žurku, peļu, zirnekļu, tarakānu bēgšana. Putni, kas ligzdo zemu kokos, aizlido. Tiem, kas aizkavējušies, labi neklājas.

No mājputniem, ja tos savlaicīgi nepaglābj, pēc tāda uzbrukuma pāri paliek tikai dūnas un spalvas. Arī 110 zīdītājiem var palikt pāri dažkārt tikai ragi un nagi; pat lieli dzīvnieki tiek saplucināti vissīkākajās daļiņās.

Ir zināms gadījums, kad skudras klejotājas naktī iznīcinājušas leopardu krātiņā. Aprakstīts gadījums, kad uz nāvi notiesātu cilvēku atstājuši sasietu un Ecitoni sodu izpildījuši…

Kas dzen skudras klejotājas no vienas vietas uz otru? Tā bija viena no seškājaino klejotāju bioloģijas visgrūtākajām mīklām: novērojumi skaidri rādīja, ka skudras apmešanās vietu nebūt nepamet tāpēc, ka tās šajā apkārtnē vairs neatrod barību.

Vietā, ko skudras atstājušas, pēc nepilnas dienas ierodas cita, dažkārt pat lielāka kolonna un paliek še vairākas dienas, nemaz neizjūtot barības trūkumu. Bet pēc tam pēkšņi arī šī kolonna bez jebkāda redzama iemesla sāpošās un aiziet, izvēloties pēc katra pārgājiena jaunu paslēptuvi atpūtai. Pēc dažu dienu uzturēšanās nometnē kamols atkal sāk irt, skudru masa izklīstot ņudz un mutuļo, kolonna vēlreiz izkārtojas, un atkal tās flangus apņem kareivji un gājiens sāk kustēties.

Mātīte, kā jau runājām, iet kolonnas astē, aiz darba skudrām, kas akurāti nes kāpurus, jāsaka gan, tikai vēcākā un vidējā vecuma kāpurus. Skudras kāri aplaiza tos. Piezīmēsim, ka kolonnā, kas iet no vienas apmešanās vietas uz otru, nav ne kūniņu, ne jauno kāpuru. Pieaugušie kāpuri pārgājienu laikā paspēj nogatavoties un varētu iekūņoties. Taču kāpuri nobriest, bet neiekū- ņojas. Kūniņai nepieciešams miers. Bet kāds gan var būt miers soļojot!

Tos kāpurus, kuri jau pilnīgi nobrieduši, lai iekūņotos, strādnieki pārstāj laizīt, jo to hitīns vairs neizdala barojošās sulas. Sai parādībai ir nopietnas sekas. Atkarībā no tā, kā pieaug tādu «pārgatavojušos» un pieaugušo skudru neaplaizītu kāpuru skaits, tuvojas pārmaiņa visas saimes kolonnas stāvoklī: kādā jaukā dienā pēc atpūtas kolonna vairs neizklīst, nepošas ceļā. Pienācis laiks visām skudrām doties jaunā reisā, taču tagad tikai daļa furažieru un kareivju pamet poraino skudru ķermeņu kamolu. Kamols paliek uz vietas.

Sablīvējušās nelielās kareivju un strādnieku kolonnās, aizejošās skudras nozūd krūmājos. Viņas aiziet uz īsu brīdi un pēc atgriešanās ar laupījumu atkal pievienojas ligzdai — kamolam …

Dažādām sugām arī medību paņēmieni ir dažādi: katrai sugai ir sava kārtība kolonnā, savi uzbrukšanas paņēmieni. Vienas, tuvojoties mērķim, aplenc to un uzbrūk uzreiz no visām pusēm. Citas izdara dažadus apiešanas manevrus. Ir pazīstamas skudras, kuru kolonna pieiet pie koka un paliek uz zemes. Pa stumbru zaros kāpj tikai neliels skaits mednieku, kuri notriec lejā visas dzīvās būtnes' vai bez ceremonijām no augšas nosviež tās taisni skudru žokļos.

Ir aprakstītas Āfrikas Dorylus sugas, kas ievērojamas ar to, ka viņām daļa furažieru, uzrāpušies kokā, aizlien līdz zaru galiem un tur, saķērušies ar žokļiem un kājiņām, nolaižas līdz pašai zemei. Pa šīm dzīvajām, vieglajām ķēdītēm kokā uzkāpj pārējie furažieri. Vējš var sašūpot kādu ķēdīti, uzmest tās galu uz kaimiņu koka, tad pa šo gaisa tiltu skudru kolonnas pāriet uz blakus koka vainagu. Klejojošo skudru ordas pa saviem tiltiem — ķēdītēm var pat forsēt upes.

Tā vai citādi medīdami, klejotāji tomēr turpina dzīvot uz vietas. Iet diena pēc dienas, bet kolonna nekust nekur projām. Gājiena laikā nobriedušie un mieru alkstošie kāpuri jau pirmajās stundās pēc apstāšanās iekūņojas un tagad cieši guļ kokonos. Strādnieki, kam vairs nav jānes kāpuri, iesaistās furažieru rindās un ar trīs- kāršotu enerģiju iegūst barību.

Mātīte, atpūtusies no nogurdinošā pārgājiena, sātīgi barojas un ātri uzlabojas: vienas nedēļas laikā viņas vēders palielinās gandrīz vai piecas reizes.

Paiet vēl viena diena, un mātīte, kura pastāvīgo pārgājienu laikā neizdēja nevienu olu, uzsāk dēšanu — ar katru stundu viņa izdēj arvien vairāk olu.

Arvien lielāka un lielāka saimes daļa iesaistās rūpēs par strauji augošajiem pēcnācējiem.

Visbeidzot mātīte jau izdēj četrus piecus tūkstošus olu dienā, tas ir, ik pa trim četrām minūtē.

Milzīga skudru svīta mutulī ņudz tai visapkārt, uzķerot pēc katrām piecpadsmit, divdesmit sekundēm jaunu olu.

No agrāk izdētajām olām jau sāk šķilties kāpuri.

Audzinātājām rūpju arvien vairāk: kāpuri ir nepieēdināmi rijīgi un prasa barību..

Arvien vairāk jaunu kāpuru sarodas saimē, kas ir pārtraukusi klejot, arvien vairāk skudru sāk kāri laizīt kāpuru izsvīdumus. Sis izsvīdums spēcīgi iedarbojas uz darba skudrām (šajā laikā darba skudru skaits ievērojami palielinās, jo viņas masām iznāk no kokoniem).

Mātīte, kuru rūpēs par neticamā ātrumā augošajiem pēcnācējiem skudras sākušas barot diezgan skopi, ir pavisam novājējusi un pārtraukusi dēt olas.

Pa to laiku kāpuri jau ir paaugušies, un gandrīz visi strādnieki aizņemti ar to barošanu un aplaizīšanu.

Pienāk diena, kad izšķīlušās pēdējās skudras.

Un tad apmešanās vietā paliek tikai tukšu kokonu kaudze.

Pagaidu atpūtas posms beidzies. Atkal iesācies ikdienas pārgājienu un maršēšanas laiks.

Nevis barības trūkums pagaidu-apmešanās vietā liek saimei doties ceļā, bet daudzie saradušies kāpuri.

Kokoni ir tukši un vairs neaiztur kolonnu uz vietas.

Tagad klejojumi turpināsies līdz tam laikam, kamēr kāpuri, nobrieduši līdz kūniņas stadijai, pārstās barot savus nesējus ar izsvīdumu. Tieši kāpuru ķermeņu izsvīdums ik dienas uzmudina skudras mainīt vietu.

Bet kāpuri, par kuriem līdz šim runājām, ir tikai nākamie dažādu izmēru strādnieki un kareivji. No kurienes tad klejotāju saimē rodas mātītes un tēviņi?

Viņu parādīšanās ir sezonāla rakstura. Gada sausā perioda pašā sākumā no kārtējā atpūtas vietā izdētajām olām kopā ar citām skudrām izšķiļas divi trīs simti tēviņu un dažas mātītes, no kurām parasti saglabājas tikai viena. Jaunās mātītes parādīšanās saimē izraisa saimes dalīšanos. Pie tam daļa kolonnas ar jauno mātīti aiziet no atpūtas vietas, bet palikusī daļa ar veco iet savu ceļu.

Iekams nobeidzam stāstu par šīm kareivīgajām klejojošām skudru bezpajumtnieku ciltīm, atcerēsimies vienu mēģinājumu.

Dažas riekšavas skudru klejotāju nokratīja laboratorijas arēnā un no šejienes pārdzina uz milzīgas ūdens bļodas malu.

Se skudras atstāja savā vaļā, un tās, palcļaudamās savai dabai, pareizi sakārtojās kolonnā un sāka iet. Viņas gāja pa bļodas malu, ievērojot visus skudru mar- šēšanas likumus — ar izlūkiem kolonnas galvā, konvojiem gar malām un darba skudrām pa vidu. Viņas gāja pa gludo bļodas malu gandrīz vai kopsolī, pie tam aizmugures skudras lieliski atdarināja visus priekšējo pagriezienu leņķus, bet labējās malējās kustējās, noteikti līdzinoties pa kreisi.

Tā tas turpinājās pusstundu, stundu, divas stundas, piecas stundas, desmit, trīsdesmit, četrdesmit…

Bezjēdzīgais, bet pareizais, nevajadzīgais, bet nepārtrauktais klejotāju pārgājiens liecināja par gudru un reizē aprobežotu instinktīvu skudru uzvedību.

Tajā pašā laikā šis vienkāršais mēģinājums atklāja tos dabas spēkus, kas tūkstošus un atkal tūkstošus īpatņu saliedē vienā saimē — kolonnā, kas darbojas kā viens vienots vesels.

ĀMUĻi, ĀBELES UN SKUDRAS

lielās sarkanās asins skudras Formica sanguinea[1] ar brūnu vai melnu vēderiņu |oti krasi atšķiras no Formica fusca skudrām, kas ir stipri mazākas un melnas. Divkrāsainās Formica sanguinea un melnās Formica fusca nav sevišķi līdzīgas. Tādēļ uzreiz krīt acīs, ka daudzās ligzdās kopā ar lielajām divkrāsainajām "dažkārt ir diezgan daudz mazo melno skudru. Pie tam tieši melnās skudras būvē ejas un kameras, apkopj kāpurus, baro pieaugušos. Viņas baro ne tikai pašas viena otru, bet arī divkrāsainās skudras.

Un tad vēl kas: ligzdās kopā ar Formica sanguinea var būt ne tikai dažāds Formica fusca strādnieku daudzums, bet arī viņu kūniņas.

Svešu skudru klātbūtne asins skudru ligzdās nav nekāds izņēmums, taču arī ne likums. Skudru amazoņu Polyergus rufescens ligzdās arvien konstatētas svešas skudras. Amazones Polt/ergus nedzīvo bez svešām skudrām. Bet arī šeit ir tikai sveši pieaugušie strādnieki un kūniņas. Viņu kāpuri nav nekad atrasti.

No kurienes asins skudru vai amazoņu ligzdās rodas svešās kūniņas un strādnieki?

Lai rastu atbildi uz šo jautājumu, jāiezīmē dažas Formica sanguinea vai Polijergus rufescens ligzdas. Un

lūk, kas agrāk vai vēlāk atklājas pacietiga novērotāja skatienam.

Kādā siltā vasaras dienā skudras izskrien no ligzdas, salasās grupās un, sablīvējušās kolonnā, dodas pārgājienā.

Kolonnā var būt no simta līdz tūkstotim, pat līdz diviem tūkstošiem kukaiņu. Viņu pārvietošanās ātrums atkarīgs ne tikai no dotā apvidus reljefa, bet arī no temperatūras: jo karstāks, jo skudras iet ātrāk.

Pārgājienā skudras bieži un ļoti veikli tīrās, apslau- kot ne tikai antenas un kājiņas, bet arī visu ķermeni. Pie tam tiek notīrīti elpekļi — stigmas (citādi elpošana būs apgrūtināta) un ķermeņa un kāju locītavas (citādi locekļu kustīgums būs ierobežots), bet galvenais — antenu poras (ožas asums medību laikā ir tik svarīgs!).

Šķiet, ka pārgājiena virzienu nosaka nelielas sevišķi enerģisku kukaiņu grupas, kas ar savu piemēru aizrauj pārējos.

Dažkārt avangards, aizskrējis tālu uz priekšu un atrāvies no pamatmasas, pagaida, kamēr pienāk pārējie, un tikai pēc tam turpina ceļu.

Aizejot no savas ligzdas pārāk tālu, skudras var dažreiz arī atgriezties vai apstājušās izsūtīt uz priekšu kādu vienību. Kamēr vienība ir projām, uz vietas palikušās mazliet kustas vai pat stāv pavisam nekustīgi. Kad aizgājušie (iespējams, ka tie ir izlūki) atgriežas no meklējumiem, tie nekavējoties steidzas uz savu ligzdu, aizraujot sev līdzi visu kolonnu.

Tagad vajag šo skudru pūzni pastāvīgi novērot. Jau nākošajā dienā — un parasti tai pašā laikā kā iepriekš vai mazliet agrāk — no ligzdas izskrien tāds pats vai vēl lielāks skudru daudzums un .sakārtojas kolonnā.

Ja neizlaiž skudras no redzes loka — bet dažreiz tas nepavisam nav tik vienkārši, kaut vai tāpēc, ka kolonna var izspraukties cauri jebkurai spraugai augstā žogā —, tad beigās noskaidrojas, ka skudras iet uz Formica fusca ligzdu. Sasniegušas mērķi, tās neapstājoties uzbrūk ligzdai, ielaužas tajā un drīz parādās virspusē ar kūniņām žokļos. Atkaujoties no saimniekiem, kas viņus vajā, laupītāji viegli aiznes guvumu un aizsteidzas mājās divas reizes ātrāk nekā bez kravas.

Gan asins skudras, gan amazones bieži pat neienes kūniņas ligzdā, bet, nometušas tās kaut kur ēnā, atkārto uzbrukumu skudru pūznim un paspēj iznest no turienes vēl zināmu kokonu daudzumu.

Visas tās ir tikai strādnieku kūniņas. Ja kāda no svešai ligzdai uzbrukušajām skudrām arī aizstiepj tēviņa vai mātītes kūniņu, tad drīz vien to ceļā pamet.

Iespējams, tas tāpēc, ka Formica fusca kā tēviņu, tā mātīšu kūniņas ir lielākas par strādnieku kūniņām un slikti turas laupītāju žokļos. Nest tās zem krūtīm skudras amazones nespēj: kājiņas tām īsas un ķermenis pārāk zems. Toties Formica fusca strādnieku kūniņu pārnešanai amazones ir brīnišķīgi pielāgotas.

Līdzīgi uzbrukumi iespējami ne tikai melno Formica fusca skudru pūžņiem, bet arī sarkanvaigu skudru Formica rufibarbis ligzdām. Sīs skudras sagaida ienaidnieku pavisam citādi.

Atkaujoties no uzbrucējiem un laužoties cauri viņu rindām, tūkstošiem Formica rufibarbis pamet ligzdu, aiznesot žokļos gan kokonus, gan kāpurus. Līdz uzbrukuma beigām viņas atstāj tos kaut kur maliņā zem lapām, zāles ēnā. Citas, izskrējušas no ligzdas bez kravas, uzsāk divkauju ar amazonēm un tās, kurām tomēr izdevies ielauzties apakšzemes kamerās un salaupīt kūniņas, notver, cenšoties atņemt guvumu.

Cīņa noris ne tikai pūžņa virspusē, b,et, kā rādīja novērojumi stikla ligzdās, arī iekšienē.

Daudzas Formica rufibarbis iekrampējas nolaupītajā kokonā un ar labu neatkāpjas. Citas enerģiski vajā iebrucējus: pat pusceļā uz amazoņu pūzni arvien vēl redzamas grupas cīņā. Sadursmes nereti beidzas ar to, ka amazones ar precīzu žokļu sitienu atrauj sarkanvaigu skudrai galvu un aiznes trofejas kokonu kopā ar tajā ieurbušos ligzdas aizstāvja galvu. Ligzdas aizstāvis ir aizgājis bojā, bet nav padevies.

Ja esam sākuši runāt par skudru aizstāvēšanos, jārunā arī par uzbrucēju taktiku. Medījot kūniņas, tie spēj manevrēt — gan nogaidīt, gan atkāpties. No kolonnas atšķīrušies vienpatņi, pat ja tie atrodas pretinieka aplenkumā, nemēģina bēgt, neslēpjas, bet, gluži pretēji, piesaistot sev pēc iespējas vairāk ligzdas aizstāvju, cīniņā ar viņiem iet bojā. Pa to laiku galvenie spēki aiziet ar trofejām.

Cīiia parasti nevelkas ilgi. Paiet dažas minūtes no uzbrukuma sākuma, un viss noklust: amazones ar nolaupītajām kūniņām aizgājušas, bet sarkanvaigainās atgriežas saārdītajā ligzdā, sanesot tajā izglābtos pēcnācējus.

Cita skudra — laupītāja Rossomyrniex, kas sastopama Saļskas stepēs, Alaničas tuvumā, dienā saulainā laikā nedodas pārgājienos, šajā laikā Rossoinyrrnex ģints skudras vispār nav redzamas: viņas parādās tikai uz vakara pusi, kad mazinās karstums. Pirmie no ligzdas iznāk kareivji. Pēc neliela pārskrējiena tie atkal ienirst pazemē un pēc tam izskrien jau pa pāriem, pie tam viens tūlīt jāšus uzsēžas otram. Skudra, kuru nes, piespiežas nesējas vēderam un tik cieši pieglauž abus taustek|us un visas sešas kājiņas, ka gandrīz nav pamanāma.

Desmitiem pāru virknītēs virzās uz nolūkotās ligzdas pusi.

Parasti Rossomyrmex uzbrūk Proformica nasula skudru pūžņiem.

Ja pārgājiena laikā tiek pazaudēts virziens, pārīši izirst un skudras, ceju meklēdamas, izklīst pa labi un pa kreisi, izvanda visas spraugas. Tikko ligzda atrasta, iebrucēji, strauji salaužot saimnieku pretošanos, iebrūk iekšienē un drīz vien aiziet ar Proformica skudru kokoniem. Šajā reizē visas skudras pašas iet kājām, nesot augšžokļos guvumu.

Un tā iebrukums laimīgi pabeigts, svešās kūniņas atgādātas mājās un iemestas pazemes kamerās. Še kūniņas nobriest un no tām iznāk darba skudras. Tūlīt pēc izšķilšanās viņas bez liekas kavēšanās ķeras pie darba.

Un tā Formica fusca un Formica rufibarbis strādnieki labo un būvē ejas un kameras svešā ligzdā, baro citas sugas skudras un kāpurus, mazgā tos, pārnēsā kravas; ja vajadzīgs, aizsargā skudru pūzni no ienaidniekiem un atkal, ja ir vajadzīgs, pārcelšanās reizē pārnes ligzdu no vienas vietas uz otru.

īsāk sakot, kaut arī viņām jāatdod spēki citai sugai, kaut arī viņas ar savu dzīvi veicina seno ienaidnieku uzplaukumu un savairošanos, gan Formica fusca, gan Formica rufibarbis, iznākušas no kokoniem svešas ligzdas kamerās, uzvedas tāpat kā mājās.

Paši ligzdas saimnieki, kuri, medījot svešas kūniņas, parādīja tik daudz spēka, veiklības un atjautības, mierīgos mājas apstāk|os bieži izrādās pilnīgi nespējīgi strādāt un patstāvīgai dzīvei nepiemēroti.

Ja skudru amazoņu ligzdās ir Formica fusca vai Formica rufibarbis, vai Formica cinerea, vai pat divu trīs sugu strādnieki un kūniņas vienlaicīgi, amazones zeļ. Pašas vien šīs skudras ir tik nevarīgas, ka pat tad, ja tās bagātīgi apgādā ar vislabāko barību un atstāj tām kāpurus un kūniņas, kuriem vajadzētu rosināt uz darbīgumu, viņas tomēr neko nedara, nespēj baroties un beigu beigās iet bojā bada nāvē.

Taču, tikko šajā grupā ielaiž kaut vai vienu Formica fusca, viņa tūlīt, aptaustījusi amazones ar antenām, ķeras pie darba: vienu pabaro, otru aiznes sāņus, rūpējas par kāpuriem, visu saved kārtībā. Ļoti interesanti, ka uz svešās saimes īpatņa pieskaršanos ligzdas saimnieki atbild tā, it kā viņi būtu sakrustojuši antenas ar saviem ciltsbrāļiem.

Diezgan interesanti ir iepazīties, kā šeit izklāstītie fakti aprakstīti vecās grāmatās. Gandrīz visās it kā par kaut ko pašu par sevi saprotamu runā par asiņainiem skudru kariem, par kareivīgām un valdonīgām skudrām vergu īpašniekiem un saviem kungiem līdz nāvei uzticīgām skudrām vergiem. Daudzos — visbiežāk aizjūras sacerējumos dažādu iemeslu dēļ tiek atkārtots, ka skud- ras-vergi ir «melnie», «tumšādainie», ka tās dzimušas zem sveša jumta, neapzinās savu stāvokli un ir tikpat laimīgas kā brīvībā.

Nav grūti saprast, kam ir izdevīgi šie izdomājumi par skudrām svešu ligzdu iekarotājām, par labklājībā dzīvojošām skudrām vergiem, par cēlsirdīgajām skudrām vergu īpašniekiem. Tās patiešām ir pasaciņas pieaugušajiem, pasaciņas reakcionāru un kolonizatoru, plantāciju īpašnieku un rasistu — nēģeru nīdēju vajadzībām! Viņus, bez šaubām, pilnīgi apmierina tāds fantāzijas lidojums. Viņiem nav nekas pretī atrast dabā kaut ko imperiālistiskajiem kariem līdzīgu, kaut kādu šķietamu verdzību …

Nav vajadzīgs minēt, vai skudras apzinās savu stāvokli un cik laimīgas viņas var būt vispār un it īpaši svešas sugas ligzdā. Bet nevar nedomāt par to, cik dzīvi vēl zinātnē veci, pagātnē izveidojušies uzskati un priekšstati.

Bet kā lai saprot visus šos skudru pārgājienus? Kas tad būtībā ir «skudras — kungi» un «skudras — vergi»?

«Mēs redzam brīnišķīgu pielāgotību visur un ikkatrā organiskās pasaules daļā,» rakstīja Čārlzs Darvins un kā piemēru minēja, konkrēti, āmuli, kas dzīvo uz ābeles zariem un barojas ar tās sulu.

Vai mēs šādu āmuļa un ābeles attiecību kopiju neatrodam Polyergus rufescens un Formica fusca dzīves -veidā? Kāpēc gan arī šo parādību nenosaukt tādā pašā vārdā — parazītisms!

Asins skudras un skudras amazones tiešām ir Formica fusca parazīti. Taisnība, šis nav tāds šablonisks gadījums, kad parazīts, nonācis saskarē ar barojošo organismu, uz tā dzīvo (kā āmulis uz ābeles zariem). Gadījumā ar skudrām parazīts (amazones) pats iegūst un nogādā savā ligzdā organismu, kurš to baro (Formica fusca) un uz kura rēķina aug un attīstās parazīta saime.

Zinātnei šie gadījumi ir ārkārtīgi interesanti. Interesanti, ka ir kukaiņu sugas, kuras pašas sev barību neiegūst, bet visā pilnībā barojas ar citas sugas kukaiņu iegūto barību. Interesanti, ka divas dažādas sugas var apvienoties vienā veselā. Interesanti, ka parazīti nav vienkārši atsevišķi kukaiņi, bet vesela saime un ka dažu sugu saimes dzīvo uz sveša rēķina tikai īsu laiku un da|ēji, bet citām pastāvīgi nepieciešams svešu spēku atbalsts.

Bet izbeigsim aplūkot šādas ainas skudru pasaulē. Jo vairāk tāpēc, ka bez laupīšanas un parazītisma pastāv arī citas sakaru formas, kad divas sugas izdara viena otrai vitāli svarīgus pakalpojumus. Tā ir dažādu skudru savstarpējā palīdzība, «simbioze — miermīlīga asociācija, kas dibināta uz savstarpēju labumu», kā izskaidroja K. Timirjazevs.

Viņš papildināja: «Mums ir piestāstītas pilnas ausis ar vārdiņu «cīņa», pie tam pilnīgi ačgārni saprastu, visrupjākajā, šaurākajā nozīmē, ka ir kaut kā sevišķi patīkami padomāt par šo mierīgo dabas stūrīti, kur divas nedomājošas būtnes rāda saprātīgas savienības piemēru, kas virzīts uz abpusēju labumu.»

Iepazīsimies ar šiem nedomājošo būtņu sapratīgas savienības piemēriem.

SALDAIS LIETUS UN MILTAINĀ RASA

kādreiz klusā un nomaļā, nezālēm aizaugušā vietā bija uzsākta interesanta statistika par desmit purva usnes apdzīvotājiem. Augus visrūpīgākā veida pārbaudīja no pamata līdz galotnei, ar lupu apskatīja katru centimetru uz stumbra, katru lapiņu, katru padziļinājumu lapu padusītē pie kātiņa.

Uzskaitīja ne tikai vabolīti vai gliemezi, bet arī katru laputi, katru lapu blusiņu, vissīkāko tauriņu kāpuru vai olu dējumu, ko apskatē konstatēja.

Tajā pašā reizē uzmanīgi nogrieza dažas nātres un pa daļām salika blīvi noslēgtos stikla traukos, un aiznesa pārbaudei uz laboratoriju. Tāpat tur nogādāja kodīgo gundegu, platkājiņu, pīpeņu un pieneņu ziedus. Meža klajumā nogrieza liepas, ozola, apses, kļavas un bērza lapas dažādās vainaga daļās un turpat uz vietas sīki izpētīja.

Un atkal katru olu, katru kāpuru, katru kūniņu, katru kukaini uzskaitīja.

Dienasgrāmatās pakāpeniski radās ieraksti, kas stāstīja par to, kā no pavasara līdz rudenim mainās katra auga apdzīvotāju sastāvs.

Maijā uz usnes konstatēja dažas laputis. Pēc mēneša to bija simtiem. Ar snuķīšiem ieurbušās lapu apakšpusē, neizkustoties no vietas, tās sūca auga sulu, auga un vairojās novērotāja acu priekšā. Pēc tam uz usnes parādījās mušu un ziedmušu kāpuri, kuri jūtami samazināja

laputu skaitu. Vēlāk uz dažiem augiem tika konstatēti moluski.

Katru sīku gliemežvāciņu iezīmēja ar krāsainu zīmuli un tādā veidā noskaidroja, ka moluski vairākas dienas uzturējušies uz viena auga. Lēni .viņi līduši pa lapām, atstājot mirdzošas, mitras pēdas.

Cikādes, bez šaubām, neiezīmēja: tiklīdz tai pieskaras, tā jau pievelk kājiņas un nokrīt kā beigta. Bet ne vienu reizi vien atrada tādas, kas caurām dienām sūca barību uz vienas un tās pašas lapas.

Augusta vidū uz usnēm parādījās mārīšu kāpuri. Kādu trīs dienu laikā viņas pilnībā notīrīja augus no laputīm un ķērās pie ziedmušām, kuras arī pēc dienām divām iznīcināja.

Kad vasaras beigās rēķinus noslēdza, izrādījās, ka uz apsekotajiem augiem, piemēram, uz usnēm, visvairāk dzīvo laputis; ziedu vainadziņos, kur arī vienmēr konstatēja ne mazumu dažādu sugu kukaiņu, visvairāk bija tripšu un atkal laputu.

Līdz ar pastāvīgajiem novērojamā stūrīša apdzīvotājiem še uzskaitīja arī pagaidu apmeklētājus, tādus kā ķirzakas, kamenes, spāres. Pēc vizīšu skaita pirmo vietu viesu vidū ieņēma skudras.

No tālākā kļūs skaidrs, kāpēc skudras cītīgāk nekā citi kukaiņi apmeklēja šo iecirkni. Bet vispirms jānoskaidro cits jautājums: kāpēc tieši laputis skaitliskā ziņā pārspēj visus pārējos uz augiem dzīvojošos kukaiņus?

Laputis ir tik bezpalīdzīgas un tik mazas — pavisam no pusmilimetra līdz 5—6 milimetri garas… Liekas, visā pasaulē neatrast nekaitīgākas un neaizsargātākas, lēnīgākas un maigākas būtnes. Sai dzīvajai pilītei, kas ietērpta tikai puscaurspīdīgā hitīna apvalciņā, labāk nepieskarties. Pietiek neuzmanīgi piedurties — un tā izzūd, atstādama tikko jaušamas pēdas uz pirkstiem un uz lapiņas vai stiebriņa.

Bet ne tikai neizturīgais apvalciņš liecina par laputu nepielāgotību pašaizsardzībai.

Ar savu muti tā nespēj nodarīt bojājumus kādai citai būtnei: viņai nav ar ko pārkost pretinieka ķermeņa ap- valciņu. Laputs mutes uzbūve pielāgota tikai sulu sūkšanai no augiem.

Uz lapas sēdoša laputs laiku pa laikam izdala mazu, gaišu pilienu. Tā nav inde, ari ne apdedzinošs šķidrums, ne atbaidošas smaržas avots. Tās ir barības atliekas — laputs neizmantoto cukuru šķīdums. Ar asām pakaļkāju kustībām, kas atgādina spārdīšanos, laputs aizsviež šo saldo pilienu tālāk no sevis. Kukainis parak ilgi paliek uz vienas vietas un, ja neaizmestu atkritumus sāņus, tad vienkārši noslīktu tajos.

Laputu apakškārta, kurā ir vairāki simti sugu, barojas uz daudzu tūkstošu sugu augiem.

Zaļganās iegarenās laputis konstatētas zem rožu lapām un uz dzinumiem; sīkas, kā krellītes, salātkrāsas laputis dzīvo uz ābelēm, bumbierēm, cidonijām; tumši pelēkas un brūnganas — uz bērziem; melnas — uz kļavām. Uz skuju kokiem barojas garkājaino resno Lach- nus sugas. Uz magonēm, balandām, bietēm, uz pupām dzīvo vienas laputis, uz graudzālēm — citas.

Kā nepārtraukts birums laputis var noklāt jaunos zariņus, stublāju galotnītes, lapu apakšpusi, pat saknes. Ar snuķīša aso sariņu urbjiem ieurbušās augu audos, vadaudu sistēmā, šīs sīkās radības pakāpeniski piebriest no augiem izsūktās sulas.

Par kukaiņa izsūkto barības daudzumu var spriest pēc šāda piemēra: laputs, kas sūc liepu sulu, dienā izdala gandrīz 25 miligramus pilienu — dažas reizes vairāk par savu svaru.

Tieši no šiem saldajiem un lipīgajiem pilieniem rodas medus rasa, kas vasarā klāj koku un krūmu pameža lapotni, graudzāles. Smagi, biezi pilieni sariet lapu malās un visu laiku krīt uz apakšējiem augiem, uz zāli un zemi.

Saldais laputu atkritumu lietus dažkārt vairākas dienas pēc kārtas smidzina birzīs, ozolu audzēs un jauktos mežos. Lapas kļūst tumšas no lipīgā mitruma un kā ar miltiem aplīp ar jauno laputu «krekliņiem», kas nomesti ādas maiņas laikā. To ir tik daudz un lapas pārklājas tik lielā platībā, ka šī «miltainā rasa» var likties kā īpašs atmosfēras nokrišņu veids.

Laputīm kukaiņu pasaulē ir neskaitāmi daudz ienaidnieku. Dažādas vaboles, ērces un plēsīgie ziedmušu kāpuri, mārīšu kāpuri un pieaugušie īpatņi, zeltactiņu kāpuri, kas gluži pamatoti iesaukti par «laputu lauvām», izdzer un apēd jaunās un vecās laputis. Laputu ķermeņos parazitē jātnieciņi. Spārnotās laputis, kas sapinušās timekļos, izdzer visvisādi zirneklīši un zirnekļi. Bet, par spīti visam, dažādu sugu, ģinšu un dzimtu koki un krūmi, viengadīgu un daudzgadīgu augu lapas un dzinumi ir nokaisīti ar miriādēm laputu.

Kā tad galu galā neaizsargātās laputis spēj eksistēt, ja viņas iznīcina tik daudzi un dažādi ienaidnieki?

Ir aprēķināts, ka sīkā, magoņu sēklas lielumā, neaizsargātā laputu mātīte spēj īsā laikā tā savairoties, ka tās pēcnācēji varētu visu Zemi noslīcināt seškājaino, snuķaino pilieniņu okeānā.

Precīzāk izsakoties, laputs nemaz nav tik auglīga. Ir ne mazums kukaiņu, kuru mātītes atstāj simtkārt vairāk pēcnācēju. Laputu daudzums nav izskaidrojams ar vienas mātītes pēcnācēju skaitu, bet ar katru gadu dzimstošo paaudžu skaitu, ar kukaiņu nobriešanas tempiem.

Jau ir atklāti vairāki cits par citu āķīgāki noslēpumi, pateicoties kuriem laputis spēj tā vairoties.

Pirmkārt, atšķirībā no vairuma citu dzīvu būtņu, kas vienmēr dod divdzimumu paaudzi, laputīm visas pavasara un vasaras paaudzes sastāv tikai no mātītēm.

Otrkārt, arī atšķirībā no vairuma zinātnē pazīstamo sugu laputu mātītes, tikko nākušas pasaulē, spēj uzreiz turpināt savu dzimtu. Daudzas laputis ir dzīvdzemdētā- jas, bet, ja vairojas ar olām, tad no olas uzreiz izķepurojas pieaudzis kukainis. Ikkatra paaudze attīstās neparasti ātri. Mēdz teikt, ka laputs, kas piedzimusi no rīta, līdz vakaram paspēj kļūt par vecmāmiņu.

Tas viss ir taisnība, bet ir vēl viena laputu bioloģijas īpatnība, kas uztur to eksistenci. Sī īpatnība saistīta ar skudrām, kas, kā jau minējām, bija viscītīgākās nomaļās, nezālēm aizaugušās vietas apmeklētājas.

Tāpēc par skudru sakariem 'ar laputīm pastāstīsim sīkāk.

LAPUTIS UN CITAS DZĪVĀS RADĪBAS SKUDRU PūZNI

pirmās vairāk vai mazāk siltās saulainās dienas Krimā iestājas marta beigās un aprīļa sākumā. Ja šajā laikā ātri atsedz Lasius ligzdu, tad pat pieredzējusi acs starp tumšajām, drudžaini kustīgajām skudrām ne vienmēr un ne uzreiz pamanīs neveiklo laputu lēno kustēšanos.

Laputis atrastas daudzu sugu skudru pūžņos.

Nav nekāds brīnums, ja augsnē atrod tārpu vai zemes vēzi ar varenajām racējkājām, bet laputs ar neaizsargāto, caurspīdīgo, kailo ķermenīti, dažkārt ar mirdzošajiem, maigajiem spārniņiem — kā tā še eksistē?

Lai to izzinātu, pavasara sākumā, tikko nokūst sniegs, pasekosim Lasius skudru ligzdas izejām augsnē jau pagājušajā gadā iezīmētajā vietā. Bez šaubām, jāapbruņojas ar pacietību. Beidzot izdodas ieraudzīt, kā uz līdzenās, lietus nogludinātās virsmas parādās pirmās atveres, kas pakāpeniski top lielākas. Kaut kas neredzams izsviež no pazemes melnas, mitras, uz pelēkās augsnes labi saskatāmas piciņas.

Beidzot no vienas izejas izskrien skudra, pēc tās — otra, trešā… Nākošajā dienā atvērto eju daudzums pieaug, un drīz tiek ierīkoti ceļi uz tuvākajiem bērziem. Un tad seškājainie izlūki jau lien pa baltajiem stumbriem, steidz pa zariem, pāriet no pumpura uz pumpuru, ar antenām pieskaras pumpuru gludajam apvalkam.

Aprīļa sākumā kokiem plaukst pirmās lipīgās lapiņas, pavisam mazītiņas, bet jau līdzīgas īstajām bērza lapām.

Skudras jau no paša rīta ir kokā! Visu dienu viņas steidz pa stumbru augšā un lejā, aptausta lapiņu pēc lapiņas, pārskrien pa zariņiem augstāk un tālāk, pēc tam atgriežas, lai sāktu koka izpēti no jauna. Tikai ap saules rietu, apsekojuši visu vainagu, pa stumbru nolaižas pēdējie izlūki.

Nākošajā dienā vai pēc vienas dienas karstā pēcpusdienas stundā no galvenās ejas piltuves aiz skudrām, lēni virzoties pa nogāzi, izlien liela laputs. Viņu pavada veikla skudra. Pēc tam no piltuves iznāk vēl citas laputis, ko tāpat apsargā skudras. Nedaudz pabijušas svaigā gaisā, viņas visas atgriežas pazemē … Bet pēc dienām divām viņas vairs nedodas īslaicīgā pastaigā zem klajām debesīm, bet pavisam pārce|as no pazemes laukā. Un, lūk, uz daudziem paplaukušajiem bērzu pumpuriem kustas bezspārnotas laputis. Katru laputi apsargā liela skudra.

Ja no rīta tādu skudru viņas postenī iezīmē, tad otrreiz viņu var atrast še vakarā, kaut arī būtu jau tumšs un vējains. Taču otrā rītā uz koka neatradīsiet ne tās skudras, ne laputis, kuras še bija naktī. Dienā laputis no jauna parādās, bet naktī atkal pazūd kā cauri zemei izkritušas.

Un apmēram tā ari ir: skudras patiešām aiznes laputis pazemē.

Reti kurš nav redzējis kaķi, kas nes aklu kaķēnu, vai suni ar kucēnu zobos. Lai cik parasts šis skats, redzot to, dvēseles dzijumos vienmēr izjūti mulsu izbrīnu: kur viņi varēja to iemācīties?

Bet šeit skudra nes žokļos laputi. Viņa to noņēmusi no zariņa un neskartu nogādā ligzdas pazemes galerijās.

Laputs, pievilkusi kājiņas, guļ skudras žokļos nekustīgi, kā beigta. Uzreiz pat nevar pamanīt, ka viņa dzīva. Atņemt laputi skudrai nav tik vienkārši: viņa tur kukaini stingri un nedomā palaist. Tikai ja ar kaut ko piespiež skudru un neļauj tai kustēties, viņa atver žokļus, un laputs, kas šķita beigta, pēkšņi atdzīvojas un aizskrien tik žigli, cik vien šī neveiklā būtne spēj.

Kā skudras pārnes laputis, var novērot pavasarī pirms aukstas nakts vai vasarā dienas vidū pirms negaisa. Laputu pārnešanu var novērot arī sevišķi skaistā laikā, kad zariņš tik pilns ar laputīm, ka skudras pārsviež savus aizbilstamos uz citiem — vēl brīviem zariņiem un pat uz citiem kokiem.

Tikai tad, kad iestājas pavisam silts laiks, laputis tiek palaistas «brīvībā». Bet ne pilnīgā brīvībā.

Uz zemas ābelītes, kuras vainagā var brīvi no visām pusēm apskatīt jebkuru zariņu un kuras pakājē augsne labi saskatāmas melno skudru Lasius ligzdas izejas, vienu zariņu iezīmē ar dzeltenu krāsu. Skudru, kas uz šī zariņa apsargā lielu, zaļu laputi, tāpat iezīmē ar dzeltenu krāsu.

Tagad nav grūti pārliecināties, ka laputis neklejo pa koku, kā pagadās: skudras daudzas dienas pēc kārtas sargā un neatstāj bez uzraudzības vienas un tās pašas laputis.

Ne-jau ilgi skudras apsargātā laputs ir vientuļa. Bet, iekams vēl pasaulē nāk viņas pēcnācēju pirmā paaudze, laputs ar garo snuķīša saru pārdur auga šūnu apval- ciņus, piekļūst tā vadaudiem un sāk sūkt ar cukuriem bagātās vielas. Viņas gans laiku pa laikam pienāk pie tās un te ar vienu, te ar otru taustekli pieskaras laputs vēderiņam. Seit jāpiebilst, ka, pēc daudzu naturālistu domām, tām laputu sugām, kuras neizdala vasku, vēderiņa gals no mugurpuses atgādina it kā skudras galvu ar mutes orgāniem un taustekļiem. Laputs anālā astīte līdzīga skudras apakšlūpai, bet šifoni astītes sānos novietoti līdzīgi skudru tausteklīsiem. Līdzību vēl pastiprina tas, ka, skudrai tuvojoties, laputs paceļ vēderiņa galiņu un sakrusto savas īpatnējā veidā kustīgās pakaļējās ekstremitātes ar skudru antenām. Turpretī tām laputīm, kas izdala vasku, vēderiņa gals vienmēr ir piesegts ar bezveidīgu vaska slānīti; un, lai cik daudz medus rasas tās arī izdalītu, skudras nepievērš tām nekādu uzmanibu.

Antenu un šifonu saskaršanās ir īpaši nozīmīga gan laputīm, gan arī skudrām vārtsargiem, kas ar galvu aizsedz ligzdas ieeju. Laputs vēderiņa galu, cik uziet, var kutināt ar adatu, spalviņu, sariņu, matiņu — tā nekādi nereaģē uz šādu skudru ielūguma atdarinājumu.

Antenu pieskārieni ir nepārprotami: laputs izdala saldu pilienu, un skudra tūlīt uztver to ar mēlīti.

Piepildījusi guziņu, skudra pamet laputi un dodas uz ligzdu, bet parasti nenonāk līdz tai. Satiekot pa ce|am ciltsbrāli, abas sakrusto antenas tā, ka pēdējā sastingst gaidas un pastiepj pretī savu mēlīti.

Atdevuši pretimnākošajai saldo nastu, skudra ar iztukšotu guziņu atgriežas pie laputīm, bet barību saņēmusī aizsteidzas uz ligzdu.

Ja laputīm blakus nav skudru, viņas ar asu pakaļkāju kustību aizsviež izdalītos pilienus. Ja koku pastāvīgi apmeklē skudru furažieri, laputis noteikti gaida medus rasas vācējās.

Nosaukums, kuru Linnejs devis laputij, «Formicarium vacca», tas ir, «skudru govs», kā redzams, ir trāpīgs.

Ir arī spārnotas laputis. Viņu plānie un mirdzošie jumtveidā sakļautie spārniņi ir pārāk gari un traucē furažieriem noņemt saldo pilienu. Lai atvieglotu šo uzdevumu, skudras bez īpašām ceremonijām apgriež savu slaucamo lopiņu spārnus.

Tūlīt pēc saules lēkta, tikko izzūd rīta vēsums, pirmās skudras izskrien uz iestaigātā ceļa un dodas pie augiem, uz kuriem dzīvo laputis. Pēc neilga laika paralēlā virzienā uz ligzdu sāk lodāt furažieru virkne ar pilnām guziņām.

Visērtāk šīs abas pretimnākošās straumes novērot uz koka stumbriem: skudras steidzas pēc barības uz augšu un virzās af barību uz'leju. Un jau tūlīt redzams, ka tās, kas atgriežas, ir apaļākas, lielākas. Var savākt un nosvērt kādu simtu ir vienu, ir otru. Svara starpību viegli konstatēt pat uz visvienkāršākajiem laboratorijas svariem.

Blīvi pārklājušas dzinuma galotnīti un lapu paduses, laputis sūc barību, bet skudras pilnīgi aizņemtas ar pilienu vākšanu. Uz jaunā dzinuma maigā fona bezspār- naino laputu masā krasi izdalās skudras tumšās kontūras, kura ar taustekļu pieskārieniem steidzina vienu no kukaiņiem.

Un pēkšņi kaut kas izjauc šo mierīgo ainu.

Mārīte — ieapaļa, spoža, sarkana bumbiņa ar melniem punktiņiem un tievam kājiņām — ir vēl diezgan tālu, bet skudra jau pārtraukusi slaukšanu un pacēlusi antenas.

Ja mārīte nok|ūtu līdz laputīm, tām labi neklātos: šis par dievgosniņu dēvētais kukainis ir īsts laupītājs, šaušalīgs rīma.un spēj iznīcināt laputis masām. Bet skudras to nepieļauj. Gluži kā gani, kas pamanījuši vilku, viņas metas aizstāvēt savu ganāmpulku.

Strauji apcirtusies, pirmā skudra, skrienot pāri laputu ķermeņiem, metas pretī ienaidniekam. No lapas apakšpuses iznirusi, pa kaklu pa galvu mārītei pakaļ skriedama, otra skudra uzbrūk no aizmugures. Vēl no kaut kurienes parādās trešā, ceturtā … Viens moments — un mārīte pat nepaspēj pacelt un izplest priekšspārnus lidojumam, kad skudras viņu jau ir saķērušas. Un, kaut arī viena lokās mārītes spēcīgajos žokļos, citas jau grauž viņas kājas. Tikai tad, kad laupītājs atkāpjas, viss nomierinās.

Tagad skudrām nevajag sevišķi skubināt laputis. Jau pēc pirmā antenu pieskāriena parādās piliens: kamēr skudru nebija, laputis nemaz nemēģināja atsviest izdalījumus.

Skudru apsardze paglābj laputis no daudzām likstām un nedienām ne tikai uz zemes.

Lai par to pārliecinātos, jāieskatās pazemē, protams, ne visai dziļi, tikai līdz saknēm, uz kurām ligzdo laputis. Tomēr to vajag izdarīt-tā, lai neiztraucētu šos vārīgos kukaiņus.

Vislabākais izdiedzēt stikla caurulēs dažus vērmeļu augus, bet, kad saknes jau tik stipri attīstījušās, ka spiežas klāt stiklam, caurules piestiprina Lasius niger vai Lasius alienus skudru pūžrm tuvumā un no virsas apber ar zemi."

Pēc kāda laika, notraušot no caurulēm zemi, var redzēt visu, ko skudras tur dara: kā viņas nogādā spārnotās laputu mātītes zem zemes un novieto uz saknēm; kā pēc tam nograuž laputīm vairs nevajadzīgos spārnus; cik regulāri nosūc laputu izdalītos pilienus.

Pie visa stāstītā vel piebildīsim, ka skudras aizsargā laputis ne tikai no citiem kukaiņiem, bet arī no svešām skudrām".

Zemajai ābelītei, kuru jau reiz pieminējām un kuras viens zariņš bija iezīmēts ar dzeltenu krāsu, kādreiz uzbruka sarkanās skudras, kas mēģināja pielavīties laputīm. Melnās skudras neatkāpās, tās lielā skaitā aplenca stumbra pamatu un nelaida sarkanās klāt. No ligzdas uz sadursmes vietu steidzās papildspēki.

Tādas cīņas var novērot arī ap dzelksni, uz kura dzīvo melnās laputis (tās apmeklē sarkanās skudras), un pie jaunas priedes pamata, kur dzīvo Lachnus ģints laputis.

Pēc visa tā, par ko šeit runājām, nebūsim sevišķi pārsteigti, uzzinot, ka skudras, apsargājot savas laputis, tur pūžņos laputu mātītes un ka tās tur dēj olas. Skudras — un ne viena suga vien — saglabā dzīvas laputis un to olas, aplaiza tās, pasargā no pārliecīga mitruma vai sausuma, no karstuma vai aukstuma, no laupītājiem.

Bez tam vasarā skudras paslēpj laputis īpašos veidojumos. Lūk, dievkrēsliņš, kura stumbra vidū ir it kā neliels bumbveidīgs izaugums. Sis izaugums ir ar tukšu vidu. Tas salipināts no zemes un smilšu piciņām. Apakšā atstāta šaura atvere, kas kalpo skudrām par eju. Nolaidušās pa stumbru uz zemes, skudras no diev- krēsliņa nokļūst pie savas ligzdas.

Ja pārgriež skudru izbūvēto bumbu, skatienam atklājas maza velvēta zemnīca ar gludām sienām, kuras patvērumā dzīvo liela laputu Aphis euphorbiae kolonija.

Zemnīcas, ko skudras izbūvē laputīm, bieži paliek nepamanītas. Noteikti vajag kaut vai vienreiz redzēt šo veidojumu, vajag kaut vai vienreiz pašam izdarīt šo mazo atklājumu, un tad izrādīsies, ka tas nemaz nav tāds retums.

Ar smiltīm apbērts zāles stiebriņš nav liels un no skata ne ar ko nav ievērojams .'.. Zemes piciņā uz koka zariņa arī, šķiet, nav nekā ievērojama. Bet, ja nav slinkums izsekot visam tam, kas notiek smilšu apvalciņa vai zemes pinkulīša tuvumā, tad drīz kļūst skaidrs, ka te nav nekas cits kā skudru «govju kūts».

Uz ceļtekas pavasari laputis dzīvo zem ziedvārpiņas, bet vēlāk pāriet zem piesaknes lapām. Skudras laputu paslēpšanai bieži izmanto lapu plātnes. Apberot ar zemi plato lapu malas, skudras paplašina telpu zem tām, izveido pie tām ejas no ārpuses.

Uz cigoriņiem skudras laputīm uzbūvē nelielas smilšu caurulītes, kas aptver stublāju un tā zarojuma pamatu.

Uz koka stumbriem dzīvojošām laputīm skudras izveido velves no augu smalkumiem un koku putekļiem.

Ap apses zariņiem, diezgan augstu virs zemes var redzēt no sapuvušas koksnes šķiedrām salīmētus dobus gredzentiņus ar atverēm -t- ejām.

Vajag tikai izārdīt paslēptuvi — un pēkšņi pārsteigtās laputis mēģina bēgt. Bet garie snuķīši tik dziļi ieurbušies auga audos, ka uzreiz tos neizvilksi. Skudras, kas metas pie savām laputīm, palīdz no visa spēka, un snuķītis izstiepjas kā stīga.

Tātad skudras aizsargā laputi ne tikai no mārītes un citām plēsīgām sugām. Zemnīcas, nojumes, ko izveido virs laputu sakopojumiem, — ari tā ir aizsardzība: aizsardzība no tiešās saules staru iedarbības, no lietus gāzēm, no parazīta jātnieciņa. Un, protams, arī no citu sugu skudrām.

Ja celtni izjauc, skudras tūlīt aiznes laputis uz ligzdu un atnes atpakaļ tikai tad, kad zemnīca atjaunota.

Daudzējādā ziņā šie veidojumi ir interesanti, bet tomēr pats interesantākais ir tas, ka tie ir dažādi un netiek celti pēc šablona. Pat tad, ja šīs smilšu paslēptuves laputīm taisa vienas saimes skudras, blakus, uz viena auga stiebriem, arī tad tās ir dažādas.

Skudru sakari ar laputīm nav vienīgie šāda veida sakari. Jau mums pazīstamās skudras Oecoplitjlla sma- ragdina barojas ar bruņutu izdalījumiem. To pašu var novērot starp skudrām un tauriņu kāpuriem.

Vienu tādu skaistu gadījumu par skudrām un tauriņu zilenīti, ko nesen izsekojuši Austrālijas naturālisti, ir vērts atstāstīt sīkāk.

Vasaras sākumā zilenīša mātīte padziļinājumā pie akācijas lapas pamata izdēj pusotra — divus desmitus olu. Pēc tam viņa pārlido uz otru, trešo, ceturto vietu, lai izdētu olas arī tur.

Sajā laikā simtiem skudru no tuvākās ligzdas jau drūzmējas ap svaigi izdētajām olām, tekā pa zariņu uz augšu un uz leju. Viņas nes žokļos smilšu graudiņus un 110 tiem izveido virs olām velvi, kuru vēlāk pārvērš veselā cietoksnī. Pie ieejas, aizsedzot to ar galvu, novietojas skudra sargs.

Dažkārt uz akācijām ir simtiem šādu veidojumu.

Paiet noteiktais laiks — un no olām izšķiļas kāpuri.

Pa lapas kātiņu sargi izved tos pastaigāties un apsargā, kamēr viņi grauž pielāpu eļļas dziedzerišus. Vakara kāpurus no ganībām dzen atpakaļ zemnīcā, bet tos, kas noklīst no ceļa, ar taustekļu sitieniem piespiež atgriezties uz pareizā ceļa.

Paiet neilgs laiks — un kāpuri pieaug. Bet, iekams viņi kļūst par iekārojamu un labi pamanāmu laupījumu kukaiņēdājiem, zemnīcas izeja izrādās par šauru un viņi vispār vairs neiziet laukā. Rūpes par viņu barošanu uzņemas skudras. Viņas izgrauž no akāciju lapu apakšpuses vismaigākās audu daļiņas un šo barību nogādā zemnīcās.

Taisnība, tagad gan skudras ne tikai baro kāpuriņus, bet arī pašas sāk mieloties ar viņu izdalījumiem. Viņas ar taustekļiem noglāsta gūstekņu ķermeņa izaugumus un matiņus, un tie savukārt izdala pilieniņus, ko skudras kāri uzlaiza. Driz pēc šiem izdalījumiem ierodas jau veselas furažieru virtenes. Bet tad kāpuri iekūņojas un, ietinušies kokonā, aizmieg.

Šķiet, tagad nu skudru interesei vajadzētu atslābt, bet viņas tomēr turpina gādāt par kūniņām un pārtrauc apsargāt tās tikai tad, kad no kokoniem iznāk tauriņi.

Tauriņa zilenīša un Austrālijas skudru simbioze ir diezgan līdzīga kāda šīs pašas dzimtas Āfrikas tauriņa un skudru simbiozei. Tauriņu pelēkie kāpuri ar melnajiem punktiem, kuri dzīvo izaugumos uz akāciju lapām, arī baro skudras ar savu dziedzeru saldajiem izdalījumiem.

Ir atklāti arī sarežģītāki gadījumi. Skudras gādā, piemēram, par dažu Psecadina ģints tauriņu sugu kāpuriem, tieši no viņiem nekāda labuma negūstot. Bet tauriņa kāpuri barojas ar cietsēklcs lapam: bojājot tās, viņi izraisa «auga asaras». Un skudras, kas pašas nespēj sakost lapas, uzlaiza līstošo sulu …

Visos šajā nodaļā izklāstītajos gadījumos skudras tā vai citādi saistītas ar dažādiem augiem tikai ar kādu kukaiņu palīdzību, kuri barojas uz šiem augiem.

Ne mazāk interesanti notikumi atklāti tajos gadījumos, kad par skudru un to barojošo augu starpnieku kalpo sēnes. Bet uz šo stāstu vajadzēs pagaidīt.

KROKODILA ASARAS, GULBJA DZIESMA, SKUDRU SKOPULĪBA

jau grāmatas sākumā tika dots solījums iztirzāt fabulu par Spāri un Skudru.[2] Šis klasiskais sižets, sākot ar Ezopa laikiem, ne vienu reizi vien izmantots gandrīz vai visu pasaules tautu fabulas.

Tomēr jāatzīmē, ka fabulas ne par šo, ne par to sacēlušas neslavu skudrai, bez jebkāda pamata apvainojot viņu skopulībā.

Sava daļa vainas piekrīt arī rakstniekam Krilovain.

Ezops tiešām runā par sienāzi, kas griežas pie skudrām pēc palīdzības, kuras, kā sacīts fabuiā, «skaidrā ziemas dienā žāvēja vasarā savāktos graudus».

Patiešām ir tādas skudras, kas vasarā vāc graudus. Piemēram var minēt skudras pļāvējas, par kurām tālāk būs pastāstīts sikāk. Tāpat ir pilnīgi iespējams, ka dienvidos, karstajā Grieķijā, arī ziemā skudru ligzdā vēl ir graudi, kam nepieciešama žāvēšana. Bet Krilovs nerakstīja par Grieķiju; Krievijas līdzenuma apstākļos nevar būt runas ne par barības žāvēšanu ziemai, ne arī ziemā. Bez tairi vidējos platuma grādos skudras vispār neuzkrāj ne dzīvnieku, ne augu barības rezerves.

iznāk, ka dabā nav tādu skudru, kuras varētu uzskatīt par pazīstamās fabulas varonēm.

Skudru alkatību, skopulību, taupīgo gādību var, acīm redzot, pielīdzināt melnās vārnas drūmajai ķērkšanai —

pareģojumam, pēdējai gulbja dziesmai vai liekulīgajām krokodila asarām.

Ja bezrūpīgajam sienāzim būtu jēga uzplīties, lai skudra to apgādā, tad, pirmkārt, ne jau ziemu, kad ligzdā nav krājumu, un, otrkārt, bez šaubām, ne .jau skudrai pļāvējai, kas vāc graudus. Ja iet ciemos, tad jāiet vasarā — pirms lietus, piemēram, kad daudzas dienvidu sugas izveido barības krājumus; un jāiet, bez šaubām, pie skudrām, kas ievāc medu. Medus ir vilinošs gan veģetāriešiem, gan plēsoņiem.

Skudru pūžņos, kā zināms, nav šūnu kā bišu ligzdā, nav šeit arī vaska podiņu medum: ne tādu kā amerikāņu bitēm meliponēm un arī ne tādu kā mūsu kamenēm. Skudru ligzdā vispār nav nekādu trauku šķidrai barībai. Un tomēr šeit ir medus.

Vasarā uzmanīgi izrakņājot dažu sugu Camponotus vai Formica pūžņus, izdodas atrast labi slēptas, ērtas kameras, kurās rindās karājas strādnieki ar normālu galvu un krūtīm, bet šausmīgi uzpūstu vēderu. Tās ir dzīvas skudras.

Ar augu saldo sulu un laputu un bruņutu saldajiem izdalījumiem pilnā guziņa tā izspīlē vēderu, ka tas kļūst līdzīgs nobriedušai, gandrīz caurspīdīgai ogai, dažkārt krietnas jāņogas lielumā.

Sajā dzīvajā traukā novietoto saldo barību sauc par skudru medu.

Ja saimei, kurā ir šādas skudras, izbaro iekrāsotu sīrupu, tad barības glabātāju vēders nokrāsojas sīrupa krāsā — rozā, dzeltens, zils. Uzcienājiet šo saimi ar pāris mušām — un dzīvo 'kannu caurspīdīgais saturs saduļķojas. Acīm redzot, skudru medus izgatavošanas receptes nav pārāk stingras.

Bez šaubām, skudru medus atšķiras no bišu medus, un ligzdā tā nav tik daudz, lai varētu saglabāties līdz pavasara dienam, bet tomēr tā ir īsta barības rezerve, ar kuru saime kādu laiku var izdzīvot.

Austrālijā, piemēram, kur agrāk nepazina medus bites, zemes pamatiedzīvotājiem medus skudras līdz šim laikam skaitās gardums.

Skudru ligzdas tur velti neposta. Vietējām ciltīm saglabājušās senas ierašas. So ierašu jēga — skudru pūžņu aizsardzība. Toties skudru medus savākšanas sezonā modu meklēt iziet tūkstošiem mednieku ar kārbām vai miecētām ķenguru ādām, kurās ieliek ēdamās medus skudras no daudzām ligzdām.

Skudru medus ir skābens; iespējams, tas izskaidrojams ar nelielu skudrskābes piejaukumu. Medu izmanto dabiskā veidā, un no tā izgatavo dažādus ārstnieciskus un atspirdzinošus dzērienus.

Medus skudras lidz šim laikam vāc un dzērienus no skudru medus gatavo ne tikai Austrālijā, bet arī Centrālās Amerikas zemēs. Ko tur teikt, šis gardums ir tikpat izsmalcināts kā kaltēti siseņi vai arī uz tama- riska dzīvojošās sīkās bruņuts Trabutina mannipara sausie atkritumi, kuri, pēc zināmiem nostāstiem, savā laikā bija pasludināti par debess mannu. Mannipara arī nozīmē «mannu gatavojoša». Kā redzam, dažu atkarīgo zemju tautu uzturs salīdzinājumā ar bībelē pieminētajiem laikiem nav sevišķi uzlabojies.

Bet atgriezisimies pie medus skudrām.

Lai izsekotu, no kurienes viņas parādās, maija vidū stikla ligzdā ievietoja apmēram simt citu citam pilnīgi līdzīgus mums jau daļēji pazīstamās sugas Proformica nasuta strādniekus un divpadsmit kāpurus. Mātīšu ligzdā nebija, nebija ari medus skudru.

Pēc vienas diennakts mākslīgās ligzdas apdzīvotājus piebaroja ar saldu sīrupu. Pieēdušās, cik lien, skudras apmainījās ar barību. Savstarpējā barošana turpinājās visu dienu, un pret vakaru bija redzams, ka daži strādnieki ir pamatīgi pieņēmušies apmēros, vēders tiem kļuvis stipri apaļš. Nakošajā rītā tas bija vēl skaidrāk redzams: vieniem skudru strādniekiem vēders joprojām palielinājās, bet citiem pat samazinājās.

Pagāja vēl viena diena — un desmit vai ducis mēģinājuma skudru kļuva neveiklas, mazkustīgas. Viņas tagad bija pusotras reizes lielākās par vislielākajiem strādniekiem.

Kad ar iekrāsotu sīrupu piebaroja un novēroja vairākas medus skudras uzreiz, konstatēja, ka piebarojums nesadalās visās glabātavās vienlīdzīgi: dažās saturs tāpat kā iepriekš palika bezkrāsains!

Bet, lai cik bagatigi skudras visu vasaru baroja ar cukuru un olbaltumu, uz rudeni mākslīgajās ligzdās vairs nebija neviena strādnieka ar uzpustu vēderu. Tas arī ir saprotams: dabā taču skudras tikai vasarā dabu saldo barību, bet rudenī, kad pazūd laputis, ogļūdeņražu pieplūdums ligzdā izbeidzas. Acīm redzot, skudrām ir izstrādājusies sezonāla rakstura spēja uzkrāt šķidru barību.

Pavasarī ligzdās parādās pirmie dzīvie barības trauki, bet vasarā pūžņu dziļumā jau var atrast ar kājām griestos ieķērušos apaļvēderaino medus skudru rindas. Viņas karājas kā šķiņķi žāvētavā. Ja kāda skudra nokrīt, viņa tā arī paliek: darba skudras viņu izdzers un barību atdos tām, kas vēl karājas.

Furažieris pēc atgriešanās ligzdā aizlien līdz medus skudras galvai un, sakrustojis ar viņu antenas, atdod atnesto porciju. Barību iepilda medus skudras vēderā, kamēr viņa ņem pretī.

Tajā laikā, kad furažieri nes barību ligzdā un nodod to glabāšanai saviem uzbriedušajiem ciltsbrāļiem, pārējie izmanto šīs rezerves. Pieskrienot te vienam, te otram medus glabātājam, viņi izstiepj pretī taustekļus un nolaiza atrīto pilienu.

Daudzi ligzdas apdzīvotāji, kā redzam, sakrusto antenas ar medus skudru, bet šo pieskārienu nozīme ir dažāda. Atbildot uz vienu — barība tiek pieņemta un norīta, atbildot uz citiem—"atdota, atrīta.

Cik liela ir medus skudras kā barības rezerves nozīme? Jau runājām, ka Proformica nasuta medus skudras ir nelielas; taču ir sugas, ar kuru guziņā glabāto medu var pabarot vismaz simt strādnieku gandrīz vai desmit, piecpadsmit dienas ilgi. Bet vienā ligzdā pat vidējos platuma grādos ir vairāki desmiti medus skudru.

Tagad atstāsim ligzdas, kurās dzīvās skudras guzi- ņās glabā ogļūdeņražus, kas pakāpeniski tiek patērēt i grūtā laikā, un ielūkosimies tādās, kur skudras nevis vienkārši glabā ārpus mājas savāktās rezerves, bet pastāvīgi izaudzē sev pazemē koncentrētu barību ..,

Bet-tas jau ir nākamās nodaļas temats, kurā ir runa par skudru un dažādu augu sugu attiecībām, tikai ne ar kukaiņu, bet ar augu starpniecību, šajā gadījumā ar sēņu starpniecību.

SKUDRAS LAPU GRIEZĒJAS

visi skudru pētnieki atzīmē, ka mai neiznīcināmā, spēcīgā tropisko zemju augu valsts spēj uzturēt negausīgās skudru lapu griezēju sugas no Alta ģints.

Pietiekami daudz izsaka jau šo skudru ligzdas lielums: ejas un kameras aptver dažkārt desmitiem kubikmetru augsnes.

Apakšzemes celtņu trīskāršais tīklojums ir bezgala samudžināts, bet tā ārējās kontūras kopumā gandriz vienmēr atgādina olu, kas nostādīta ar strupo galu uz augšu. Apmēram olas centrā atrodas vislabāk aizsargātā mātes kamera. No tās uz visām pusēm izraktās ejas ved uz visapkārt iekārtotām kamerām ar olu un kāpuru paketēm, kā arī uz kūniņu noliktavām. No šīs ligzdas daļas, ko aizņem augošās paaudzes, atiet jaunas ejas uz neskaitāmām plašākām kamerām, kurās nogatavojas barība visas saimes vajadzībām. Centru ar mātīti un viņas pēcnācējiem apņem it kā ārējs barības apvalks, līdzīgi kā olā dzeltenumu apņem baltums.

Atla ligzdas virszemes celtņu plāns ir vēl sarežģītāks.

No augstajiem (bieži vairākus metrus) un masīva- jiem (dažkārt tie sasniedz pat desmit metrus diametrā) lapu griezēju izveidotajiem uzbērumiem uz visām pusēm atiet šauras, bet zālē labi saskatāmas taciņas.

«Laiks,» saka ungāru paruna, «un skudras atstāj pēdas pat akmenī.» No ausmas līdz ausmai — daļai Atta

ģints sugu galvenokārt naktī — pa savām trasēm virr zās rūsganu, garkājainu skudru virknītes ar lapu gabaliem augšžokļos. Pretī no ligzdās nepārtraukti izskrien citas, jau, acim redzot, atstājušas savu kravu mājās.

Ceļi, pa kuriem virzās lapu griezēju virknes, ved no ligzdas ieejām uzbēruma pakājē pie apkārtējiem kokiem.

Uzrāpušies kokā, furažieri — lielas skudras ar stipriem žokļiem kā kareivjiem — piekļūst pie lapām un ar visām sešām kājiņām ieķeras lapas plātnes malā. Pakāpeniski virzoties no pieķeršanās vietas pa apli, skudra ar augšžokļiem kā ar šķērēm izgriež krietnu plātnes gabalu.

Sažņaugusi žokļos izgriezto plātnīti, lapu griezēja steidzas ar kravu lejā, uz ceļu, pa kuru virzās pārējie furažieri. Un, lūk, jau pie ligzdas ieejām plūst dzīvi, zaļi skudru tūkstošu strautiņi.

Paragvajas, Brazīlijas, Argentīnas lapu griezējas uzbrukumu sāk tā: vislielākie īpatņi ar vislielākajiem žokļiem, sasniedzot koka vainagu, pārzāģē lapu kātiņus. No koka nolīst zaļš lietus, un lapas blīvā slānī pārklāj zemi.

Pie nokritušajām lapām pieskrien nedaudz mazākas skudras. Tās ar asajiem žokļiem sagriež zaļās plātnes strēmelēs. Citas tās pašas ligzdas lapu griezējas, vēl mazākas par tām, kas saimnieko koka, un mazākas ari par tām, kas graiza lapas uz zemes, satver nogrieztās lapas, iziet uz ceļa un pievienojas uz ligzdu skrejošo nesēju vilcēju virknei.

Lapas gabals bieži sver vairāk nekā pats furažieris. Citos apstākļos tāda krava skudrai nebūtu pa spēkam. Taču taciņas gultnē, ko nogludinājušas un nomīdījušas tūkstošiem un tūkstošiem lapu griezēju, skudra ātri nokļūst pie mērķa.

Lapu nesēji skrien, žokļos sažņauguši zaļās lapas gabalu. No augšas tie gandrīz nav redzami: lapu plātnīte pārsedz katru nesēju līdzīgi lietussargam.

Ne velti Aita ģints skudras sauc arī par lietussargu skudrām.

Nav joka lieta, ja šīs skudras uzbrūk augļu dārzam. Milzīgie koki ar varenajiem vainagiem vienā naktī par- vēršas melnos, kailos skeletos. Un tikai visuzmanīgākie sargsuņi žēli smilkst, kad viņiem garām tumsā klusi slīd furažieri, aiznesot koka zaļo ietērpu.

Nebija tik vienkārši noskaidrot, kur Atla pazemes labirintos nonāk svaigās lapas un kas ar tām tur notiek.

Tagad jau tas viss ir zināms.

Lapu gabali, kas atnesti ligzdā un še nodoti skudrām pieņēmējam, tiek stipri sasmalcināti.

Acromyrmex ģints skudras, piemēram, sagriež lapas gabalus šaurās strēmelēs, bet pēc tam apbrīnojami izveicīgi berž, skrubina, gludina, sakrauj un sajauc zaļo masu, ļoti veikli izdarot visas operācijas ar žokļiem un sešām kājiņām.

Sasmalcinātie zaļumi tiek nolikti ligzdas malējās kamerās. Mitrums, kas iztvaiko no šīs masas, un siltums, ko tā izdala, padara tumšos apakšzemes dobumus līdzīgus siltumnīcām. Sajās siltumnīcās Aita skudras, bagātīgi mēslojot 110 lapu zaļumiem izveidotās dobes, audzē sev sēnes uzturam.

Ko nozīmē — «bagātīgi mēslojot»? Lai arī cik tas dīvaini, teiktais jāsaprot burtiski: kamerā skudra, ar priekškājām turot zaļās masas gabaliņu vai sēnītes piciņu, pieliek to vēderiņa galam. Vēderiņš izliecas uz priekšu un izdala pilieniņu, ko pinkulītis uzsūc. Sis moments tagad jau ir zināms ne tikai no novērotāju stāstiem un zīmējumiem, bet apstiprināts ar precīzām fotogrāfijām mākslīgajās ligzdas.

Paiet neilgs laiks, un apakšzemes dobes mēslotā augsne kamerā lecektī jau visa pārklāta ar biezu sēņu mi- cēliju.

Vienos skudru pūžņos aug pelējuma sēnes, citos ce- pursēnes. Starp citu, sīciņā cepursēnīte Rosites gongij- lophora — tāla mušmiru radiniece — nav atrasta nekur citur kā tikai lapu griezēju ligzdās.

Tātad zaļā plūsma, ko uzsūc lapu griezēju ligzda un kas pazūd tās iekšās, nav tieša barība un pat ne barības izejviela, bet tikai masa, uz kuras var audzēt sēni.

Taču ne jau pati dobē izaudzētā sēne ir skudru barība. Skudras sēni pie pamata apgriež un apgrauž, bet nogrieztās daļas nomet. Tās būtībā tikai apmēslo seņotni. Caurspīdīgie pilieni, kas parādās griezuma vietās,. tiek kāri uzlaiziti. Ar laiku šajās vietās izveidojas uzaugam» — sacietējumi. Drīz dobi sedz caurspīdīgu, kniepadatveidīgu, šikām ampulām līdzīgu, olbaltumvielām bagātu uzaugumu klājiens.

Šādus uzaugumus sauc (un šis nosaukums ir ļoti iegājies) par skudru kolrābjiem. Tieši kolrābji ir lapu griezēju galvenā barība un it kā sēņu kultūrās audzēšanas gala mērķis pūznī.

Tā zaļās lapas, kas vēl nesen uzsūca saules staru enerģiju, ligzdas tumsā pārveidojas un apakšzemes nišu mitruma un siltuma iespaidā rada barojošu masu, ar kuru barojoties izaug jaunas lapu griezēju paaudzes.

Jau runājām, ka zaļumus lecekšu kameru piepildīšanai gatavo pašas lielākās skudras, bet sīkākās sadala zaļo masu ligzdas iekšienē. Vismazākās skudras nodarbinātas tieši ar sēņu kultūru dobē. Sēņotnes biezajos džungļos, kas aizpilda kameras noliktavas, saimnieko tieši viņas. Sēņotnes izkniebšana, lai novērstu sporu veidošanos, — viņu darbs.

Aita ģints sugu mātītes ir ārkārtīgi nemierīgas un viegli uzbudināmas. Ja tās ievieto mēģenē, viņas cenšas grauzt stiklu. Ja mēģenei, kas turēta tumsā, uzlaiž tievu gaismas staru, skudras izrāda savu neiecietību, uzbrūk gaismas staram, cenšas to saķert un pārzāģēt ar augšžokļiem.

Tas tomēr netraucēja iždarīt novērojumus un noskaidrot, kas jaunā, tīrā ligzdā notiek ar sēņu ieraugu, kuru atnesusi līdzi jaunā ligzdas dibinātāja.

Neilgi pirms aiziešanas no dzimtā pūžņa mātīte paslēpj gabaliņu sēņotnes «vaigu maisā». Atgriezusies 110 kāzu lidojuma, mātīte iekārtojas digļkamerā, ar kuru sākas jauna kolonija. Jau pēc dienas, izspļāvusi sēnīti un apslacījusi ar saviem ekskrementiem (to arī pirmoreiz izdevās redzēt tieši mākslīgā ligzdā ar jaunām Atta skudrām), viņa sāk audzēt seņotni.

Otrā mēneša beigās mātīte paspējusi izdēt dīgļkamerā zināmu daudzumu olu, no kuram vairumu gan pati apēd. Bet kāda daļa olu tomēr saglabājas, un no tām izšķiļas kāpuri.

Mēslojumā sēņu dobe ligzdā sāk kuplot.

Mātīte ar augšžokļiem izkniebj sēnes, un otrā mēneša beigās sēņotnes perifērijā parādās pirmie kolrābji. Tos apēd mātīte'pali, bet daļēji izbaro ari kāpuriem: tas ir liels atbalsts nākamās saimes locekļu izbarošanā. Drīz viņi nāks pasaulē.

Pirmās darba skudru paaudzes ligzdā, kā vienmēr, sastāv no sīkajām formām — liliputiem, bet tieši tie labāk par visiem pielāgoti sēņotnes apkopšanai. Skudras lilipuli brīvi kustas audzēs, nes mēslojumu tieši uz dobēm, izkniebšanu izdara ne tikai sēņotnes malā, kā to dara mātīte, bet arī centrā. Sēne sakuplo arvien ātrāk, taču pašas skudras liliputi vēl neēd nogatavojušos kolrābjus, bet'apmierinās ar kodumu vietās tekošo sulu.

Viņas it kā saskaņo kolrābju parādīšanos ar jauno ciltsbrāļu iznākšanu no kokoniem. Šie ciltsbrāļi ir krietni lielāki, ar pilnīgāk izveidotu mutes aparātu, ar stiprākiem žokļiem. Šīs skudras, iestiprinājušās ar sēni, sāk veidot ceļu uz brīvību.

Kādā mēģinājumā pirmajiem no ligzdas iznākušajiem furažieriem pameta baltās un dzeltenās rozes ziedlapiņas. Ziedlapiņu gaišā krāsa ļāva izsekot, kas ar tām notiek, un redzēt, kā skudras sagriež un ienes ziedlapiņas ligzdas dziļumā, bet tur, sasmalcinājušas vissīkākajos gabaliņos, beigu beigās paliek zem sēņotnes.

Tādā veidā noskaidrojās, ka strādnieki, kuri pirmoreiz iznāk no ligzdas, kas tik ilgi dzīvojusi uz savu rezervju rēķina, nemeklē ne barību, ne laupījumu… Pirmo furažieru pirmais ieguvums izrādījās paredzēts tikai tam, lai uzturētu procesu, kas norisinās dobē. Ieguvums tiek izlietots sēņotnes uzturēšanai. Tā ir organiskā mēslojuma svaiga porcija.

Ar laiku furažieri iznāk laukā arvien biežāk. Sēņu dārzs kļūst krāšņāks, pūžņa iedzīvotāji aug, un mātīte pamazām atbrīvojas no vecajām nodarbībām. Viņa vairs nepievērš uzmanību kūniņām, kuras vēl nesen pārnesa no vienas vietas uz otru, pēc tam viņa atsakās arī no vecāko kāpuru apkopšanas. Drīz visi kāpuri pilnībā pāriet jauno strādnieku gādībā. Tikt galā ar jaunās paaudzes izbarošanu viņiem palīdz sēņotne, kas tagad dod tik daudz barības, ka visa kolonija ātri pieņemas spēkā.

Seit aprakstītas īpatnības, kādas novērojamas pie skudrām, kas audzē barību apakšzemes sēņu audzētavās, var likties kā brīnumaina pasaka. Taču tas ir tikai vēl viens simbiozes, divu sugu savstarpējās palīdzības, gadījums.

Skudru attiecībās ar laputim, bruņutīm vai tauriņiem abas savstarpējā palīdzībā saistītās sugas ir kukaiņi. Skudru lapu griezēju attiecībās ar mušmires radinieku savstarpējā palīdzība apvieno kukaiņa sugu ar sēņu sugu. Sajā gadījumā, tāpat kā iepriekšējos, nevis viena, bet abas puses izmanto kopdzīves priekšrocības.

Starpsugu savstarpējā palīdzība dažkārt ir tik daudzpusīga, ka, caur un cauri pārņemot divu sugu dzīvi, tā var saliedēt abas it kā vienā. Līdz ar to šī veidojuma divējādā daba vairs neatklājas tiešā novērošanā.

Zinātniekiem bija krietni jāpapūlas, iekams viņi konstatēja, ka ķērpji, piemēram, nav viens vienīgs organisms, bet divu dažādu augu — sēnes un aļģes simbioze. Sajā piemērā simbiozes priekšrocības ir sevišķi uzskatāmas: zaļās aļģes baro sēni ar ogļskābo gāzi, ko tās saules gaismas ietekmē uzņem no atmosfēras, sēne apgādā aļģi ar minerālsāļiem, ko iegūst, pakāpeniski noārdot koksni un iežus. Sausos apstākļos, kad aļģei būtu jāiet bojā, to uztur sēne. Kad trūkst organisko barības vielu un sēnei pašai būtu jāiet bojā, to baro aļģe. Gan sēne, gan aļģe spēj dzīvot atsevišķi, vairoties atsevišķi. Bet uz koka mizas vai uz gludas klints, kur nevar izdzīvot ne sēne, ne aļģe, tās spēj eksistēt tikai ķērpja veidā, kas aug, attīstās un vairojas kā divu dzīvu būtņu apvienojums.

Tātad simbioze ir abpusēji izdevīga. Vai tādas abpusēji izdevīgas ir arī skudru un sēņu attiecības?

Skudrām sēnes, kā redzējām, ir pilnīgi nepieciešamas. Bet kāds labums sēnēm no skudrām?

Apdomājot atbildi, atcerēsimies, ka Rosites gongylo/j- hora, piemēram, aug tikai lapu griezēju pūžņos un vairāk nekur nav sastopamas. Acīm redzot, tieši še, skudru ligzdā, sēne atrod visu nepieciešamo dzīvei.

Skudras barojas ar kolrābjiem. Bet vai skudras neiz- baro sēnēm sulīgo zaļumu, vai nemēslo augsni, vai neaizsargā no postoša aukstuma, neapgādā ar nepieciešamo mitrumu? Un pat tas, ka skudras, nograužot sporu nesējus, neļauj sēnēm vairoties ar sporām, nemaina lietas būtību, tāpēc ka jaunās mātītes, aizlidojot no dzimtās ligzdas kāzu lidojumā, kā zinām, vaigu maisā aiznes sev līdzi dažas sēņotnes šūnas.

Tā iznāk, ka arī pats skudru un sēņu izplatīšanās process jau it kā saplūdis kopā.

Iepriekš citējām K. Timirjazeva vārdus, ka agrāk bioloģijā visi runājuši par «cīņu», kas saprasta pilnīgi aplami, ]oti primitīvā un šaurā nozīmē…

Patiešām, agrāk (tagad labi zināms, kā to izskaidrot) dabā redzēja tikai vienu vienīgu cīņu, plēšanos, konkurenci, iznīcināšanu, kad stiprākais apspiež vājāko, un pat, kā mēs nesen pārliecinājāmies, karus, laupīšanas, vergus, vergu īpašniekus.

Cīņa un konkurence patiešām pastāv, bet tā ne tuvu nav visa daba. Dzīvās dabas dzīvē savijas cīņa un savstarpēja palīdzība, savstarpēja iznīcināšana un simbioze. Turpretī vēl līdz šai dienai "gandrīz vai visos mācību līdzekļos un grāmatās, tikko sāk runāt par simbiozes parādībām, tūlīt piemin jau no skolas sola bezgala apnikušos piemērus par ķērpjiem un par vēzi vientuļnieku un aktiniju. Sic gadījumi tiek tik neatlaidīgi atkārtoti, it kā tie būtu vienīgie piemēri.

Bet, kā redzējām, pat viena pati skudru pasaule, kurā piemērs par skudru lapu griezēju kopdzīvi ar viņu barotāju sēni ir tikai piliens jūrā, pārliecina mūs, ka simbioze, sugu savstarpējā palīdzība, dabā izplatīta daudz plašāk, nekā mēs domājam.

SKUDRAS PĻĀVĒJAS UN SKUDRAS DĀRZNIECES

ja nu esam sākuši runāt par skudru 'simbiozi ar citām sugām, jānorāda vēl uz vienu parādību, kura bieži paliek nepamanīta un kuru vajag kaut reizi redzēt pāšam, un tad turpmāk bez veltīgiem meklējumiem atradīsies vēl citi piemēri. Izradās, gar ceļmalām, kas ved uz dažu sugu skudru pūžņiem, nereti ir zaji apstādījumi: skudru trases no abām pusēm apņem augu rindas.

Nedaudzu pūžņu apkārtnē uz skudru ceļiem izkaisīja dažādu augu nogatavojušās sēklas un pavēroja, cik ātri un kādā secībā tās savāc furažieri. Noskaidrojās, ka dažu augu sēklas skudrām ir ļoti vilinoša ēsma.

Taču garšīgākā ir ne jau pati sēkla, bet sulīgais, gaļīgais tās audu izaugums, ko botānikā sauc par sēkl- sedzi.

Ja apkārt pūznim pārmaiņus nokaisa veselas zemzā- lītes sēklas, no sēklām atdalītos izaugumus un sēklas bez izaugumiem, skudras tūlīt aiznes visas sēklsedzes, pēc tam ķeras pie veselajām sēklām; izoperētās sēklas bez izaugumiem vēl ilgi paliek uz ceļa.

Bet kāpēc augiem attīstas sēklas ar izaugumiem, kas iekardina skudras?

Pati par sevi sēklsedze augam tieši it kā nebūtu nepieciešama. Tās nozīmi var salīdzināt ar nektāra lomu ziedos.

Nevienam ziedam nektārs nav vajadzīgs, taču tas, kā visi zina, pamudina lapsenes, kamenes, bites un mušas apmeklēt ziedus, bet, apmeklējot ziedus, kukaiņi veic svešapputi, bez kuras sēklas bieži nemaz neaizmetas. Nav nekāds brīnums, ka ar cukuriem, e]ļām un olbaltumiem bagātās sēklsedzes mudina skudras savākt sēklas. Bet kāpēc tas vajadzīgs' augam?

Vējš vai gaisa plūsma uzķer lidojošo pieneņu sēklu lidpūkas vai kļavu sēklu spārneņu plāksnītes. Kukaiņi, zvēri, putni iznēsā sēklas, kam ir zobiņi, āķīši kā dadžiem vai lipekļi kā šāvējgurķiem. Graudeņi un sēklas ar korķa vai gaisa pludiņiem peld ūdenī.-Mežrozīšu spilgtais augļapvalks piesaista putnu un dzīvnieku uzmanību, bet pašu sēklu blīvais apvalciņš pasargā tās no sagremošanas dzīvo būtņu kuņģos.

Ja runājam par sēklsedzēm, tad uz šo «ēsmu» uzķe- ras skudras. Tādā veidā arī izplatās dažu augu sēklas.

Rudzupuķu sēklām ir pavisam nīkulīga lidpūka, un vējš sēklu aiznes tikai mazliet sāņus no mātes auga; tālāk to aiznes skudra, kuru pievilinājusi nelielā sēkl- sedze. Smaržīgo vijolīšu, struteņu, nārbuļu sēklās sēkl- sedze ir tik attīstīta, ka tūlīt krīt acīs. Baltdadžu sēklās skudras ēsmai izmanto tajās saglabājušas irbuļa atliekas. Lielās strutenes sēklās skudras apēd uzmilzušo vīlīti, dižciltīgo kaņepeņu vai vizbulīšu sēklās — plāksnīti pie augļa pamata, lakšu un baltstarīšu sēklās — visu ar eļļām piesātināto sēklapvalciņu, skarblapju dzimtas augu Sēklās — kopā ar augli nobirušo pieziedlapas daļu, kas satur eļļu.

Atradusi sēklu ar izaugumiem, skudra nes to uz ligzdu 10, 30, 70 un vairāk metru attalumā. Daļa sēklu nesot nokrīt un pēc tam uzdīgst. Tāpēc gar skudru ceļu veidojas dažkārt diezgan biezas augu rindas.

Ligzdā atgādātās sēklas tiek noliktas rezervei. Atkritumos, kas no dažu sugu skudru pūžņiem vasarā tiek izmesti pa trim četrām reizēm, vienmēr ir daudz sēklu, taču visas jau bez izaugumiem. Šīs sēklas, kā rāda mēģinājumi, spēj digt un var normāli attīstīties.

Starp graudēdajām skudrām īpašu vietu ieņem pļāvējas ravētājas, kas barojas ar graudiem un pieblīvē savas noliktavas ne vien ar tiem, bet arī ar nezālēm.

Skudras patiešam stiepj ligzdās «nezāļu» — savvaļas augu sēklas: vīrceles, veronikas un matuzāles. Viņas arī var — un tādu skudru ir sevišķi daudz sausajos apgabalos dienvidos — savākt uz lauka pabiras un pat nogriezt augošās, nobriedušās graudzāļu vārpiņas.

Pirmsrevolūcijas laikā; kad ežas, kas sadalīja laukus, bija pastāvīgas nezāļu audzētavas un kaitīgo kukaiņu paslēptuves, skudras pļāvējas Messor barbarus Aizvolgas sausajos rajonos sanesa savās noliktavās dažkārt vairāk nekā 50 kilogramus graudu no desetīnas — apmēram desmito daļu no tā laika ražas.

Bet Aizvolgas graudu vācēju apetīte sniedz tikai vāju priekšstatu par to, ko spēj dienvidu rajonu visrijīgākās skudras — pļāvēji.

Austrumu zemju seno likumu sakopojumos bija pat speciāli paskaidrojumi par to, kam pieder graudi skudru pūznī: vai tā zemes gabala īpašniekam, uz kura atrodas skudru pūznis, vai tā lauka īpašniekam, no kura skudras ievākušas labību.

Skudras pļāvējas dienā karstā laikā bieži nemaz neatstāj ligzdu un iziet medībās tikai pēc saulrieta. Kļūst vēsāks; skudras atsedz dienā aizdarītās ejas, izskrien no ligzdas un dzīvi rosās'pa tās virspusi.

Drīz vācējas, dažkārt pa trim četrām rindā, izklīst uz visām pusēm. Aizgājušas kādu gabaliņu no ligzdas, viņas pazūd dažādos virzienos. Tagad tikai nejauši izdodas pamanīt kādu pabiru nesēju skudru vai skudru, kas rāpjas augšup pa stiebru, vai tādu, kas jau darbojas ap vārpiņu. Pļāvēju nogrieztās vārpiņas nokrīt zemē, un tur tās uzlasa nesēji. Un nesēju visapkārt ložņā milzum daudz.

Daudzas pļāvējas jau steidz atpakaļ uz skudru ceļiem. Ik pēc metra viņu straume kļūst blīvāka. Ligzdas tuvumā tās virzās nepārtrauktā virknē un katra žokļos nes sēkliņu, grauda kripatu vai vārpiņu, bet nereti tikai čaumalas plēvīti un dažreiz pat nekam nederīgu smilšu graudiņu.

Nepaiet necik ilgs laiks, kopš pirmās grupas izgāja no pūžņa, un a'r barību apkrauto pļāvēju avangards jau plūst ligzdā.

Kaut kas līdzīgs notika arī pie lapu griezējām, kas piegādā zaļo masu. Pļāvējās tomēr ligzdā nenes lapas, bet nobriedušus graudus.

Kas ar tiem notiek turpmāk?

Pļāvējas būvē ligzdas dziļi cietajā zemē, un atrakt parasti izdodas tikai augšējās galerijas. Taču ir noskaidrots, ka tieši še skudras šķiro graudus, noņem no tiem apvalkus, noplēš mizu.

Pēc lietus, tikko atkal sāk sildīt saule, skudras izņem savilgušās sēklas no ligzdas pazemes nodalījumiem, iznes virspusē un izliek sausajā zālē. Šaudoties pa plānā kārtiņā izkaisīto barību, viņas apmaisa graudus. Daži graudiņi paguvuši pat uzpūsties un piebriest. Nu ko tad! No tiem vieglāk novilkt neēdamo mizu, bet bez tās grauds labāk žūst. Jo sausāks grauds, jo labak tas glabājas. Bet skudras taču liek graudus dziļi novietotās mitrās pazemes kamerās.

Kāpēc grauds skudru pūznī neizdīgst?

Kādreiz domāja, ka pļāvējas apsmidzina to ar savu skābi. Pēc tam izteica domas, vai skudras nenonāvē dīgli kaut kādā citādā veidā… Gan viens, gan otrs pieņēmums izrādījās nepareizs: sēklas zčm zemes tomēr dīgst, tas tikai nav redzams. Tikko sēkla uzpūšas, piebriest un parādās vissīkākais asniņš un saknīšu aizmetņi, skudras nekavējoties nograuž gan asniņu, gan saknītes.

Dīgšana turpināsies bez asna, un visa sēklas ciete pakāpeniski pārvērtisies šķīstošos cukuros.

Jau senie grieķi noprata, ka skudras savāktajos graudos veicina iesala rašanos. Tomēr barības turpmākās pārvērtības pūznī ilgi palika neizzinātas. Izrādījās, skudras ar masīvajiem augšžokļiem (daži autori tos sauc par graudu dzirnām) pārkož un sasmalcina graudus un pakāpeniski pārvērš iesārti brūnā sīku drupaču masā, kādu bieži var redzēt izkaisītu ap skudru pūzni. Nē, ne, tās nav smiltis! Tie ir putraimi, ko skudras jebkurā izdevīgā gadījumā rūpīgi žāvē: mitri tie bojājas. Nav vajadzīga sevišķi smalka garša, lai sajustu, ka tic ir rūgti.

Bet arī putraimus sasmalcina vēl smalkāk. Skudru malums ir tik smalks, ka bieži nav iespējams noteikt, no kādām sēklām milti iegūti. Bez cietes graudiem tajos konstatētas olbaltuma šūnas, augu pūciņas, ziedu pu- tckšņlapu drumsliņas.

Tiklīdz skudras šo maisījumu vairs neuztur sausu, pelējums pārņem miltus ar saviem mīkstajiem taustekļiem un pārvērš tā, ka tos viegli spēj uzņemt strādnieki.

Šeit aprakstītajā stāstā ir vēl kāds sīkums, kuram būtu jāveltī uzmanība.

Kad skudras mitrās sēklas iznes no ligzdas žāvēšanai, daļa paliek neuzlasīta, un veselās sēkliņas agrāk vai vēlāk sāk dīgt.

Tas notiek vairākas reizes vasarā un no gada gadā. Beidzot pūžņa ieejas pakāpeniski apņem dobes ar augiem, kas izauguši no sēklām, kuras- sanestas ligzdā baribai, un tagad apgādā skudras ar graudiem.

Gandrīz pirms simt gadiem jau aprakstītas skudru rīsa plantācijas ap bārdainās Teksasas skudras Pogono- myrmex barbatus ligzdām.

Dažkārt šī auga audzes aizņem desmitiem kvadrātmetru ap skudru pūzni.

Pastāvēja pat uzskats, ka skudras vēl iesēj rīsu plantācijās, kad augi kļūst retāki. Tagad visi it kā vienojušies par to, ka rīsi paši iesējas ar pabirām, bet skudras tikai izravē dobes. Skudru pļāvēju sugas daudzās grāmatās tieši tā arī sauc: skudras ravētājas. Ar saviem asajiem žokļiem viņas pie saknes nogriež graudzāles, kas piesārņo skudru rīsa dobes. Tā plantācijas kopj ne tikai bārdainās Teksasas skudras vien.

Mūsu meža skudru ligzdas, piemēram, ari no vienas vietas apņem barības augi. Seit vērtīgi paši barības augu stiebri, un ne tikai barības nozīmē vien.

Urālu skudras Formica uralensis ligzdas, piemēram, apņem vīgriezes, spirejas un ligzdām cauri izaugušas vērmeles vai graudzāles. Šie augi ar saknēm un dzinumiem saista un nostiprina pūzni, aizsargājot to no vēja un karstuma.

Arčekas grēdas ziemeļu nogāzē Kuzņeckas Alatau rajonā uzkrīt daudz sniega. Pavasarī sniegs kūst lēni, un augsne ilgi ir stipri mitra.

Grēdas dienvidu nogāzē sniega maz, augsne sasalst dziļi un bez tam tiek izskalota. Tomēr skudras dzīvo abās nogāzēs.

Pirmais skudru pūznis, ko pētnieki atrada, bija neliels, ar konusveida kupolu. Pūznim visapkārt auga spēcīgas ziemeļu madaras.

Šis augs skudrām ir sevišķi vērtīgs: tā ziedi ir ba- gāli ar aromātisku un saldu nektāru. Ziedošo madaru stublāji ir daudz augstāki par pūžņa kupolu. Biezās audzes blīvi ietver ligzdu zaļā lokā, kas aizsargā pret vēju. Cauri šim lokam dažādos virzienos aizvijas skudru taciņas. Svarīgi arī tas, ka dienvidu nogāzēs ziemā ap stublājiem ilgāk saglabājas sniegs — tas silda augsni, mazina bargā sala iedarbību.

Arī otro uz grēdas atrasto skudru pūzni apņēma ziemeļu madaru audzes. Tieši tāpat bija ar trešo un ceturto.

Beidzot skudru meklēšana uz grēdas bija pavisam vienkārša. Pietika saskatīt madaru audži, un tādas smaržīgas saliņas vidū noteikti slēpās pūznis.

Uz abām grēdas nogāzēm madaras bija sastopamas tikai ap skudru ligzdām. Acīm redzot, ziemeļu madaras var še augt tikai ap skudru pūžņiem. Vai nu tas tāpēc, ka augsne ap pūzni ir dziļāk uzirdināta, samitrināta, nesalīdzināmi bagātāk apgādāta ar gaisu nekā sablīvējusies, cieta zeme, vai ari tāpēc, ka skudras, kā mēs jau zinām, apmēslo augsni. Tā, acīm redzot, ir ari zināmā mērā siltāka.

Iznāk, ka skudru pūznis augiem, tāpat kā augi skudrām, ir barības avots, dzīves pamats.

Augu un skudru sakari var izpausties visneparastākajās formās.

Dienvidu puslodes tropiskajos mežos ir koks Cecropia imbauba. Tā gaišā miza un lielās, pirkstveidīgās, apakšpusē baltās lapas ir tik neparastas un skaistas, ka tās noteikti atceras visi, kam gadījies ceļot šajās vietās. Retāk, bet tomēr daudzi atzīmējuši, ka šo koku dobajos stumbros dzīvo skudras ar tādu pašu skanīgu sugas nosaukumu — imbauba. Bet tikai daži savos aprakstos piemin, ka Cecropia augšējā stumbra daļā ir tikko pamanāms ieliekums. Pats interesantākais ir tas, ka ieliekuma vielā stumbra sieniņas ir ļoti plānas un tieši šeit skudras izgrauž eju un iekļūst stumbra dobumā. Seit apmetušās, skudras aizsargā augu no dažnedažādiem kukaiņiem — kaitēkļiem.

Ir aizdomas, ka art dažas orhidejas aug un izplatās, tikai pateicoties skudrām. Orhidejas aug tropisko koku vainagā. Tās ir otrā stāva augi — epifīti. Pēc dažiem novērojumiem, epifītu sēklas no zemes uznes skudras.

Sakuplojušo epifītu no visām pusēm sedz gaisa sakņu sirmās krēpes, kas krīt lejup biezās, sudrabotās šķipsnās. Gaisa saknes uzņem un dzer lietus valgmi, dzer tvaikiem piesātināto gaisu. Nekas nespēj aizvietot skudrām šo gaisa dārzu. Tas saglabājas pats un saglabā savus apdzīvotājus pat stipro tropisko lietus gāžu periodā, kad tiek noskalots viss, kas nav aizsargāts virs zemes, applūdināts viss uz zemes un apslīcināts viss pazemē.

Un tā esam pārliecinājušies, ka iespējama skudru — laputu, skudru — tauriņziežu, skudru — graudzāļu, skudru — sēņu un skudru — koku savstarpēja palīdzība… Tāpat arī līdzās dažādām parazītisma formām pastāv divu sugu skudru pagaidu vai pastāvīga kopdzīve, skudru sugu savstarpēja palīdzība, kad skudras ne tikai dzīvo kopā, bet arī pastāvīgi vai laiku pa laikam izdara viena otrai vitāli svarīgus pakalpojumus ligzdu celtniecībā, to aizsardzībā, barības iegūšanā…

Tagad, kad apskatītas dažādu skudru sugu cīņas un sadarbības dažadās formas, iepazīsimies vēl ar tām dzīvās dabas norisēm, kuras, stingri vērojot, nekādi nevar uzskatīt ne par cīņu, ne par savstarpēju palīdzību un kurās cīņa un savstarpēja palīdzība, parazītisms un simbioze saplūdušas un savstarpēji savijušās tik dīvainā veidā, ka šīm attiecībām pat neatradīsi nosaukumu.

citas skudru pūžņos dzīvojošās būtnes

ja saulainā vasaras dienā dārzā vai nezālēm aizaugušā vietā paceļ kādu plakaniski guļošu, siltu kaļķakmens plāksni, tad pa miiro augsni, kas pēkšņi atklāta saules stariem un sausā gaisa karstajai elpai, paniski skrien un šķirbās un plaisās pazūd zem plāksnes dzīvojošās skudras. Viņas skrien, nesdamas žokļos kāpurus un kūniņas. Kopā ar tām slēpjas zem akmens plāksnes patvērušies daudzkāji, kailgliemfži, neveiklās pelekas mitrenes, kustīgās, lokanās spiļastes. Visvisādas dažāda lieluma un formas vabolītes, ko negaidīti pārsteigusi gaisma un karstums, apveļas, ievilkušas galvu un piespiedušas sev klāt visas sešas kājas un taustekļus tā, ka uzreiz zaudē kukaiņa izskatu un pārvēršas bezformīgā piciņā, it kā saplūst ar zemi.

Ja kukainis izliekas par mirušu, vajadzīga milzīga pacietība, lai sagaidītu, kamēr šķietami neelpojošās būtnes parāda pirmās dzīvības zīmes: bailīgi atliec taustekļus, uzmanīgi pastiepj galvu.

Visi šie šķietamie miroņi pilnībā atdzīvojas tikai pēc krēslas iestāšanās un naktī pazūd bez pēdām.

Kas tie par kukaiņiem? Kāpēc viņi bija skudru ligzdā zem akmens plāksnes? Vai tas nav vienkārši gadījums?

Līdzīgi atradumi ir pārāk bieži, lai tos varētu neņemt vērā. Acīm redzot, daudzi kukaiņi dzīvo kopā ar skudrām skudru ligzdās un jūtas tik labi, it kā viņi še būtu atraduši visu dzīvei nepieciešamo.

Un nav par ko brīnīties.

Skudru pūznis — tā ir gatava, klusa un labi aizsargāta paslēptuve, siltas, tumšas, mitras un tajā pašā laikā vēdināmas kameras. No pavasara līdz rudenim katru dienu ligzdas saimnieki nes še daudzveidīgu, svaigu un sātīgu barību. Skudru gaida atkritumi arī var vilināt citus kukaiņus. Un skudru olu un kāpuru paketes, kūniņas, kaudzītēs izkaisītas pa kamerām, pēdīgi paši ligzdas saimnieki — vai tas nav vilinošs kārums?

Tāpēc nav nekāds brīnums, ka skudru pūžņus gandrīz vienmēr apņem milzīga līdziedzīvotāju svīta.

Iepriekš šo to pastāstījām par skudru virszemes ienaidniekiem — zvēriem, putniem, zivīm, kukaiņiem. Sie ienaidnieki uzbrūk pūznim no ārpuses. Apakšzemes, iekšējo ienaidnieku skudrām nav mazāk kā ārējo.

Daudz līdziedzīvotāju mīt pašās ligzdās, citi mājo ligzdas tuvumā, tā vai citādi tiecas tuvāk ligzdas rajonam.

Mirmekofili — tā sauc dzīvās būtnes, kas mīt skudru pūžņos, — jau daudzus gadu desmitus uzdod kukaiņu dzīves pētniekiem neparasti grūtas mīklas.

Mirmekofilu sugu ir tūkstošiem. Pie tām pieskaita laputis, bruņutis un citus kukaiņus, kas dzīvo ar skudrām simbiozē, tāpat arī milzum daudz lielo, neveiklo vaboļu un sīkās,,žiglās vabolītes, gausas, plakanās blaktis un sīkstās erces, kuras, šķiet, ne ar ko nebaro skudras.

Vieni svešinieki apmierinās varbūt tikai ar gatavā mājokļa siltumu un mitrumu, citi uzvedas kā īsti šakāļi, apēdot beigtās skudras, un pat uzbrūk dzīvajām.

Daļa svešinieku ligzdo tajās pašās kamerās, tajās pašās ejās, kur saimnieki, daļa slēpjas blakus vai pa kaktiem, aklās, aizbirušās ejās un galerijās. No šejienes viņi izdevīgā gadījumā izskrien, lai piesviestu savu olu skudru olu paketei vai, gluži otrādi, lai no paketes aizstieptu skudru kāpuru pašu barībai.

Vienus iedzīvotājus saimnieki neievēro, otrus ne visai labi ieredz, trešiem pat izrāda uzmanību. Visumā še var sastapt gan nekaunīgus laupītajus, gan sīkus zaglēnus, gan lišķīgus diedelniekus, gan bezkaunīgus pansionārus, gan pieklājīgus viesus …

Daudzi pūžņa apdzīvotāji un sevišķi sīkās vabolītes ir joti līdzīgi cits citam un dažkārt arī ligzdas saimniekiem — it kā vienādie dzīves apstākļi būtu atstājuši viņu izskatā līdzīgas iezīmes.

Aplūkosim dažus mirmekofīlus uzmanīgāk. Te, piemēram, vālīšvaboles. Tā kā pazemē konstatētas laputu mātītes, ko skudras slauc, lai iegūtu saldo barību, nav nekāda pamata brīnīties, ka še pajumti atrod arī pusaklās sīkās-vālīšvabolītes. Uz vālišvabolišu ķermeņa dažādām daļām ir dziedzeršūnas, kuru izdalījumi skudrām ir pa prātam. Vālīšvaboles, liekas, pat nemitinās skudru pūznī, bet dnzāk tiek šeit turētas.

Lasius ligzdās dzīvojošā vabolīte Claviger testaceus, tāpat kā vālīšvaboles, izdala šķidrumu, ko skudras uzsūc, un arī pati izlūdzas no viņām barību. Claviger ģints vabolīte izdara to pilnīgi tāpat kā skudras. Aprakstīto gadījumu varētu uzskatīt par parastu divu sugu simbiozi, ja vien Claviger testaceus šajā pašā ligzdā neēstu skudru kāpurus. Iznāk, ka vabolīte parazitē pūznī, bet tajā pašā laikā ari piebaro skudras.

Sevišķi bieži laupitaju lomā ir daudzās ar kaut ko cita citai ļoti līdzīgās straujās, mazās īsspārnainās vai pavisam bezspārnainās plēsīgās vabolītes. No tām skudru ligzdā visbiežāk sastopami stafilinīdi.

Dažādas Mijrmedonia vaboļu sugas, kas mitinās Lasius un Formica pūžņu aklās alās, barojas ar beigtām skudrām, bet var nobeigt arī slimās un sakropļotās. Dažkārt viņas baros pa vairākām kopā uzbrūk atsevišķiem furažieriem, kas atgriežas mājās ar ieguvumu.

Kādas Tapinoma ģints sugas skudru ligzdas kaktos mitinās vabole Myrmecia phussi. Mākslīgās ligzdās skudras diezgan ātri, dažkārt jau pēc dažām stundām, iznīcina vaboli. Bet brīvībā tā ligzdās neiznīkst, izvairoties no saimniekiem, kuri pie pirmās izdevības cenšas apšļākt vabolīti ar indi.

Vabolīte Mijrmecia baidās no skudrām, izvairās satikties ar viņām. No vabolēm bombardētājām, kas pa anālo atveri izsviež kodīgu eksplodējošu šķidrumu, baidās pašas skudras. Viņas tā baidās no bombardētājas sprādziena, ka pēc šāviena pa galvu pa kaklu bēg prom no vabolītes. Un tomēr skudras pašas atgādā ligzda šo dzīvo «pašgājēju lielgabaliņu». Arī vabole tiecas uz skudru pūzni.

Sastapusies ar skudru netālu no ligzdas, vabole sastingst, bet, ja skudra beidzot saķer viņu aiz kājas, nokrīt un, kamēr viņu ievelk ligzdā, visu laiku izliekas par beigtu. Kad vabolīte atgādāta ligzdā un «atdzīvojusies», ap viņu sāk drūzmēties skudras. Tās vilina vaboles priekšmugura ar matiņiem, kas izdala barojošu sekrētu. Bombardētāja, iespējams, atrod skudru pūznī tikai klusu vietu ligzdošanai.

Visiem pazīstamā rožu vabole negaida, kamēr skudras atstiepj viņu ligzdā… Kadu nopelnu dēļ viņai tiek dota pajumte un vai tā izmanto vēl kaut ko bez svešā siltuma un augu barības — nav zināms. Bet, ja pade- žurē pie Formica skudru pūžņa, diezgan bieži izdodas redzēt, kā rožu vabole, atgriezusies no lidojuma, nolaižas uz kupola sausajām pabirām, ātri ierokas tajās un iekļūst ligzdas iekšienē kā savās mājās. Tajā pašā laikā citas rožu vaboles, raibos priekšspārnus mirdzinādamas, no iekšas atrok kupola gružus, iznāk paugura virsotnē un aizlido.

Kāds Brazīlijas tauriņš dēj olas uz lapām koka skudru ligzdu tuvumā. Ar to mātītes rūpes par pēcnācējiem beidzas. No olām izšķīlušies kāpuri steidzas uz skudru ligzdu, bet pašā ligzdā nenonāk. Viņi ierīkojas starp ligzdas sienām, kur izaug, iekūņojas, pārvēršas par tauriņiem. Viņu ķermeni, kājiņas un sākumā pat spārnus blīvi sedz matiņi, kas aizsargā kukaini no skudrām un saglabājas līdz tam laikam, kamēr tauriņš pilnīgi nobriedis, lai izkļūtu no ligzdas un aizlidotu.

Tauriņam tas ir izdevīgi, bet skudras nekādus zaudējumus necieš.

Bet pāriesim pie citiem daudzveidīgiem un sarežģītiem gadījumiem, kur attiecības, lai ari kādas tās izskatītos, caur un cauri ir parazītiskas.

Dažu sugu skudru pūžņos sastopamas ērces, pieklājīgi, var pat sacīt — labi audzināti ubagi. Sīkā gard- ēde piespiež skudru alrīt barību, kuru nekavējoties nolaiza. Visumā liekēde cenšas pēc iespējas mazāk traucēt savu barotāju. Ja uz skudras apmetusies viena ērce, viņa ierīkojas zem galvas un, piesitot ar skudru antenām līdzīgām priekškājām, aicina pabarot sevi. Ja uz skudras dzīvo parazīti pāra skaitlī, tie izvietojas simel- riski vēderiņa abās pusēs — it kā lai skudra nezaudētu līdzsvaru …

Skudru pūžņos, kur mitinās ērces, bieži dzīvo arī zemes vēži, kas savukārt ēd ērces. Zemes vēzis tomēr neaprobežojas tikai ar ērču medībām, bet ēd arī saimniekus. Viņš ne tikai aplaiza tos, bet arī, pielavījies pie skudru pāra, kas apmainās ar barību, atgrūž vienu skudru, ieņem tās vietu un uzsūc otrās atrīto barību.

Kam gan viņš vajadzīgs skudrai? Parazīta iznīcinātājs, bet viņš pats taču ari ir parazīts.

Daudz kas vēl nav skaidrs trīskāršajā — skudru, zemes vēžu un ērču kopdzīvē. Nāks laiks — šis kamols būs atšķetināts, tāpat kā beidzot atrisinātas miklas, kas saistās ar Lomechusa strumosa un Atemeles ģints vabolēm.

Sīkās, neparasti veiklās un ātri skrejošās vaboles, pateicoties gludajiem priekšspārniem un elastīgajiem vēdera gredzeniem, viegli pārvietojas pazemes labirintos. Jāpiebilst, ka viņas dzīvo tikai šeit un vairāk nekur nav sastopamas.

Skudras neaprakstāmā rijībā aplaiza vabo|u ķermeņa zeltaino matiņu pušķīšus, uz kuriem parādās barojoši izdalījumi. Vabole var ari nodot skudrai barības pilienu, ko tā kāri uzlaiza. Savukārt arī skudras baro vaboles ar atrīto barību.

Līdz šim brīdim nekā jauna stāstījumā nav.

Nekas sevišķi jauns nav arī tas, ka skudras, kas baro vaboli, spēj izbarot arī tās pēcnācējus. Līdzīgi piemēri ir jau bijuši. Taču šajā reizē konstatējam kaut ko pilnīgi muļķīgu: par vaboles kāpuriem skudras rūpējas vairāk nekā par savējiem.

Ligzdas saimnieku pārmērīgā, viesmīlība nonāk pat tiktāl, ka briesmu brīdī viņi vispirms glābj vaboļu kāpurus un var pamest likteņa varā ne tikai savas saimes kāpurus, bet arī kūniņas. Skudru»devīgums, izbarojot svešus pēcnācējus, ir tiešām neizmērojams. Viņas izbaro vaboles kāpuriem skudru mātītes izdētās olas un atdod viņiem pat barību, ko atņem saviem kāpuriem.

«Viņas līdzinās dzērājiem, kas šņabja glāzītes dēļ spēj atraut saviem bērniem pienu!» — tā par skudrām, kuru pūžņos mitinās Lomechusa ģints vaboles, rakstīja viens no pagājušā gadsimta naturālistiem.

Tādā ligzdā skudru kāpuri, kuriem būtu jāattīstās par mātītēm, paliek neizbaroti. No viņiem rodas nīkulīgas un bālas pusmātītes pusstrādnieki, ko sauc par «ķēniņienēm darba tērpā». Beidzot ligzdās, kur ieviesušās Lomechusa vabolītes, skudrām pietrūkst spēka normālai dzimtas turpināšanai un tās aiziet bojā.

Lomechusa strumosa dzīvo kopā ar asins skudru Formica sanguinea. Vabolītes Lomechusa radiniece Atemeles kaitē citām Formica. sugām. Formica un Campono- tus ģints skudru ligzdās Amerikā dzīvo Xenodusa cava — vēl viens bīstams piedzīvotājs liekēdis, kas arī noēd skudrām visu tik cītīgi, ka jauno mātīšu vielā saimēs rodas vairoties nespējīgas pusmātītes pusstrādnieki un saimes iet bojā.

Tagad jau ir zināmi daudzi gadījumi, kad nevar saprast, kur beidzas laupīšana, kur sākas pusparazitisms vai pilnīgs parazītisms, kur vienpusīgs izdevīgums un kur simbioze.

Un, liekas, antenas, kas vienmēr un visu prot paredzēt, kas tik precīzi vienmēr atrod katras skudras un visas saimes dzīvei vajadzīgo ne tikai tekošai dienai, bet arī nākotnei, tik nekļūdīgi atšķir strupceļu no brīviem ceļiem, kaitīgo no derīgā, savējos no svešiem, draugus no ienaidniekiem, šoreiz, šajos gadījumos noteikti atsakās klausīt. Šķiet, ka barība, ar kuru Lomechusa, Xenodusa, Atemeles un tām līdzīgu ģinšu vabolītes pieradina pie sevis ligzdas saimniekus, pilnīgi iznīcinājusi skudru antenu jutīgumu. Vēl vairāk, šķiet, ka svešā barība veicina svešu antenu signālu uztveršanu, dezorganizē saimes dzīvi un galu galā noved pie bojā ejas.

SAKRUSTOTO ANTENU PAROLE

rakstnieks Vjačeslavs Siškovs stāstā «Taigas vilks» min kādu, starp citu, interesantu gadījumu, ar kuru der iepazīties visiem tiem, kas interesējas par skudru dzīvi.

«Es vērīgi palūkojos uz tuvāko priedi un biju pārsteigts: priedes stumbrs divu aršīnu augstumā mirdzēja saulē kā ugunīgi sārtiem rubīniem klāts.

—   Tie ir odi, — sacīja Baklanovs. — Sasūkusies zirga asinis, kamēr mēs braucām, un tagad no mūsu ugunskura dūmiem kļuvuši pavisam gurdeni… — Viņš pasmaidīja, piecēlās un aizgāja paklejot pa taigu.

Es piegāju kokam klāt. Stumbrs kā ar gatavām brūklenēm nosēts ar odiņiem, kas, pietūkuši no asinīm, gandrīz vai plīst pušu. Es aizskāru vienu, otru: nekust no vietas, nelido — piedzērušies vai arī saldi snauž.

Pienāca Baklanovs un ielika odu sārtajā barā divas lielgalvainas skudras.

Tās palūkojās visapkārt, pieskrēja pie tuvākajiem odiem, rūpīgi aptaustīja viņu uzpūstos vēderiņus, lietišķi iepazinās ar «barības lauka» topogrāfiju, saskrēja kopā, piere pret pieri, apspriedās ar taustekļiem un ar galvu pa priekšu laidās lejup.

—   Tagad sāksies, — sacīja Baklanovs.

Pēc stundas ceturkšņa odu baram pielavījās organizētas skudru grupas. Nekavējoties sākās rosīgs darbs.

Skudras pa pāriem pielīda piedzērušajam odam, ar priekškājām veikli saķēra un lika uz muguras trešajai skudrai. Tā, elsdama pūzdama un turēdama odu aiz kājām, stiepa viņu kā piedzērušu … Nomocījusies — jau uz zemes — skudra nometa asinssūcēju un grīļodamās palika uz vietas. Divas citas skudras uzlika nastu uz muguras trešajai, jau citam savam biedram, un devās tālāk. Drīz vien priede bija tīra.

— Labu darbu padarījām, — piezīmēja Baklanovs, — nelietīgo mūdzi atdevām gudram radījumam — skudrai.»

Sis diezgan spilgti aprakstītais gadijums prasa no entomologu viedokļa komentārus. Bet te vēl jāvērš uzmanība uz kādu detaļu: skudras, atradušas bagātā loma vietu, ātri atveda furažierus, kas vāca barību lidz tam brīdim, kamēr visa bija sanesta ligzdā.

Jau runājām, ka skudra līdzīgi trim mušām var kaut vai lauvu apēst. Tiešām, jebkuras sugas furažieris, atnācis ligzdā ar ieguvumu un nodevis savākto barību, ne tikai pats atgriežas ieguvuma vietā, bet ved sev lidzi jaunus vācējus.

Taču, iekams runājam par to, kā skudras atved uz ieguvuma vietu jaunus furažierus, jāzina, kā viņas pašas atgriežas ligzdā.

Vācēju furažieru gājienu rādiuss dažkārt ir simtiem metru garš un tātad desmittūkstoš reižu pārsniedz paša kukaiņa izmērus. Bez šaubām, ja saime dzīvo uz vietas un furažieri pakāpeniski apgūst medību zonu, viņu atgriešanās ir saprotama. Bet ir taču arī klejotājas skudras, kas pastāvīgi maina ligzdošanas vietu un tomēr nekļūdīgi atrod atpakaļceļu. Tātad to nosaka ne tikai dzīvošana uz vietas. Bet kas tad?

Piecpadsmit tūkstoši skudru sugu sniedz uz šo jautājumu, protams, ne jau piecpadsmit tūkstošus, bet katrā ziņā diezgan daudz atbilžu.

Dažām palīdz daļēji mums jau pazīstamie ceļi, kas ,aizstiepjas no ligzdas uz visām pusēm kā koka saknes. Jo vecāks un skudrām bagātāks pūznis, jo tālāk iet skudru ceļi un jo vairāk tie sazarojas. Pa šīm trasēm šurp un turp droši virzās skudru virknes. Ja kādu skudru noņem no ceļa un noliek sāņus, viņa ilgi un haotiski šaudās, kamēr atrod kādu ceļa atzarojumu un atkal uzsāk drošu skrējienu.

Ir arī tādas skudras, ap kuru ligzdām nav izveidotas trases. Seit medībās iziet ļoti daudz furažieru, kuri grupās skrien pa dažādiem gadījuma maršrutiem. Pēc kāda laika viņi atgriežas, pie tam bieži skrien nevis pa savām pēdām, bet taisni, it kā viņiem orientēties un atrast atpakaļceļu palīdzētu kāda neredzama saite, kas pastāv starp ligzdu un tai apkārt lodājošām skudrām.

Interesanti atzīmēt, ka daudzas skudras ir pilnīgi aklas vai vismaz slikti redz, tā ka parastās redzamās ceļa zīmes viņām maz var palīdzēt. Starp redzīgajām skudrām, kas dzīvo tuksnesī, piemēram, ir pat tādas, kuras, šķiet, orientējas pēc zvaigznēm.

Pazīstamais Tunisas mirmekologs Sanči uzskata par pierādītu, ka dažas tuksneša skudras dienā spēj saskatīt zvaigznes. Kukaiņu saliktās acs garās, šaurās fasetes ar vienu vienīgu gaismas jutīgu šūnu galā Sanči salīdzina ar dziļu aku, no kuras dibena arī cilvēks dienā, saulei spīdot, var saskatīt zvaigznes.

Sanči sarakstīja pat kaut ko līdzīgu filozofiskai poēmai dzejā par mazo skudru, kas likusi cilvēkam pacelt acis no zemes pret debesīs peldošajām lielajām planētām; par niecīgo skudru, kura gaišā dienā atrod debess zilgmē tālu zvaigzni, kas kļūst par tās ceļvedi; par vājo skudru, kura līdzīgi zemes gudrajiem ceļo ar drošu kompasu; par kautrīgo skudru, kura ar gaismas diedziņu piesaistīta zelta zvaigznei un neatlaidīgi iet uz savu mērķi.

Par dzejoļa tēmu var strīdēties. Taču nevar atstāt bez ievērības mēģinājumus, kuri pierāda, ka tuksneša skudrām, kam trūkst virszemes orientieru, zvaigznes ne tikai naktī, bet arī dienā kalpo par gaismas kompasu.

Citu sugu skudrām palīdz saules stars, kas tāpat noder par orientieri.

Agrāk daudzi uzskatīja, ka skudras atstājot uz ceļa smaržu zīmes, pie tam taciņas labā un kreisā puse smaržojot dažādi un šī smarža liecinot, kurp ved ceļš — no pūžņa vai uz pūzni. Bet tas nav pierādīts. Toties ir konstatēts, ka skudras pēc ceļā patērētā barības daudzuma spēj noteikt noietā ceļa garumu, atstatumu no ligzdas.

Uz sliekšņa furažieri sagaida pūžņa sardze, kas neielaiž svešiniekus, bet dod ceļu savējiem.

Rodas jautājums: kā skudras atšķir savus ciltsbrāļus no svešajiem?

Lasītājs jau, bez šaubām, ir sen pamanījis, ka jebkuras sugas skudras savā starpā sazinās ar antenu pieskārieniem.

Par to raksta arī Siškovs — viņa lielgalvaino skudru pārītis, konstatējis bagātu ieguvumu, «apspriedies ar taustekļiem».

Antenu pieskārieni var būt dažādi: vienpusēji vai abpusēji, īslaicīgi vai ilgstoši, aprauti vai slīdoši. Antenas. var skart visu otrās skudras ķermeni vai tikai atsevišķas vietas. Pieskaršanās var izplatīties pa visu taustekļa viciņu vai aprobežoties ar noteiktu posmiņu rajonu. Un dažādi vicas posmiņi uzņem vienus kairinājumus un neatbild uz citiem.

Tieši ar noteiktu vicas posmiņu palīdzību skudras nosaka piederību saimei.

Skudra, kurai nogriezti abi taustekli, neatšķir savus ciltsbrāļus no citiem, nesaņem nekādus signālus, nedzird nekādus aicinājumus. Mēs jau zinām, ka viņas nereaģē pat uz naidīgu skudru sugu pieskārieniem. Bet citi saimes locekļi izturas pret operēto kā pret savu ciltsbrāli, atšķir savas saimes beztaustekļainos īpatņus no svešiem.

Ja skudru izpeldina 70° spirtā un pēc tam tūlīt ap- žāvē saulē, viņa izturas tā, it kā nekas nebūtu bijis. Tādu skudru dzimta saime sagaida atturīgi un aizdomīgi, bet tomēr uzņem savā vidū, un tikai daži ciltsbrāļi izturas pret viņu naidīgi.

Taču pietiek notriept skudru ar saspiestu skudru sulu no citas saimes, nemaz nerunājot par citas sugas skudru sulu, tūlīt dzimtajā ligzdā to uzņems naidīgi un nonāvēs, apšļācot ar skābi.

Tātad poļu paruna, ka «ik skudriņa priecājas par skudriņu», ne visos gadījumos attaisnojas. Tiešām — skudras priecājas par skudru tikai tad, ja uztver dzimtās ligzdas smaržu. Spirta vanna atņem šo smaržu. Svešas skudras sula ietērpj kukaini svešā smaržīgā tērpā, bet par tādu skudru skudra nepriecājas.

Mēģinājumi, kuros tiek pētīti skudru saimes smaržīgie mundieri, prasa lielu noteiktību. Šeit vajadzīga tāda rūpība un pedantisms, kas droši vien var likties pārmērīgi, dažkārt komiski, bet kas tomēr nepieciešami ka precizitātes garantija.

Nedrīkst it īpaši pieskarties mēģinājuma skudrām ar rokām. Tas izjauc smaržu nimbu, bet dažreiz hitīns uz ilgu laiku piesātinās ar jaunu, svešu smaržu, kas vēlāk mēģinājumā nemanāmi traucē, sajauc visas kārtis.

Skudras drīkst ņemt tikai ar spirtā izmazgātu un pēc tam nožāvētu pinceti. Saņemt drīkst, bez šaubām, ne jau aiz vēderiņa, ne jau aiz galvas un, pats par sevi saprotams, ne aiz taustekļiem, bet tikai aiz kājiņas.

Tāpat nekad nevajag pārāk stipri apgaismot ligzdu, arēnu, ekrānus; labāk tos pēc iespējas apēnot.

Ja nepieciešams noliekties, lai apskatītu skudru, nedrīkst elpot tai virsū. Siltums vai varbūt citas izelpotā gaisa īpašības uzbudina skudras, baida, krasi izmaina viņu uzvedību. Vienkārša kartona .naska, kas aizsedz muti, novērš šīs briesmas.

Un vēl: ja skudras pieder pie tādas sugas, kurai ir laba redze, tad jācenšas izvairīties no straujām kustībām. Jākustas tā, lai kukaiņi nevarētu to pamanīt.

Sevišķi smalkos mēģinājumos, kur nedrīkst būt nekādu orientieru, ligzdas turēja laboratorijā ar gludām, tumšām sienām un pats eksperimentētājs strādāja melnā virsvalkā ar melnu masku.

Taču mēģinājumos, par kuriem runāsim turpmāk, tik ārkārtēja piesardzība nav nepieciešama. Nav jau tik sarežģīti noskaidrot, kas notiks tajā skudru pūznī, kur atgriezušies veiksmīgi furažieri, kurus sardze ielaidusi ligzdā.

Kādā veidā izlūki paziņo citām skudrām par savu atradumu? Kā citas, saņēmušas signālu par barību, nokļūst pie tās?

Vienkārši novērojumi parāda, ka parasti jau pēc nedaudz minūtēm pirmais furažicris atrod netālu no pūžņa novietoto trauciņu ar medu. Pēc kāda laiciņa, nedaudz ilgāka, kāds nepieciešams, lai aizskrietu uz māju un bez sevišķas kavēšanās atgrieztos pie trauciņa, pie tā jau saradušies diezgan daudz barības vācēju. Drīz viņi še mudžēt mudž.

Ja vienlaicīgi tādā pašā attālumā no tā paša skudru pūžņa noliek vēl otru trauciņu ar medu un visas atnākušās skudras pakāpeniski noņem, iekams viņas paspējušas ar barību atgriezties ligzdā, tad tikpat ilgā laika sprīdī otru trauciņu apmeklē tikai daži furažieri.

Bet turpināsim mēģinājumu, noliekot jaunā vietā trešd trauciņu ar saldo barību. Tagad, kamēr pirmais fnra- žieris dzer un tā vēderiņš klust apaļš, lēnām pamēģināsim viņu ar krāsainu zīmi iezīmēt. Aizņemts ar barības uzņemšanu, vācējs to nemana un pieēdies aizskrien. Neaizturēsim viņu. Lai skrien. Ja trauciņam piekļūs cita skudra, iezīmēsim jauno vācēju ar citu krāsu, trešo — ar trešo krāsu.

Agrāk vai vēlāk še salasīsies vesels skudru bars un starp viņām noteikti būs tā, kuru iezīmēja pirmo. Šiem furažieriem sekos citas un viņu skaitā atkal iezīmētās.

Skaidri redzams, ka pie bagātā ieguvuma jaunos furažierus atveduši mūsu izlūki.

Turpināsim mēģinājumus mākslīgās ligzdās un pasekosim, kā uzvedas skudras, atgriežoties ligzdā pēc speciāli viņām izliktas ēsmas atrašanas.

Izlūks nelien dziļās kamerās, bet paliek vienmēr ligzdas augšējā daļā. Uzbudinājumā, kas ir jo ilgstošāks, jo bagātāki barības krājumi atklāti, viņš sakrusto taustekļus ar visām pretī nākošajām skudrām un pēc tam kopā ar viņām traucas uz izeju.

Atliek tikai noskatities, kā izlūks aizved savervētās skudras pie mērķa.

Mākslīgā skudru pūžņa labi izolētas arēnas tuvumā nolikta cepešpanna ar ūdeni. Tajā uz diviem, vienādiem paliktņiem, kas novietoti netālu viens no otra, stāv divi vienādi trauciņi: viens ar medu vai, vēl labāk, ar dzīviem kāpuriem, otrs — tukšs. No katra trauciņa uz arēnu pārsviesti tiltiņi — pārbīdāmas kartona sloksnītes.

Trauciņā ar medu vai kāpuriem ielikta skudra. Sadzērušies medu vai paņēmusi žokļos kāpuru, viņa sāk skraidīt šurp un turp un meklēt atpakaļceļu, beidzot pa kartona tiltiņu pāriet uz arēnu un skrien uz ligzdu.

Sakrustojusi še vairākas reizes antenas ar citām skudrām, mūsu skudra atstāj atradumu un steidz uz izeju, bet no šejienes atkal uz arēnu. Aiz viņas virzās saver- veto skudru virknlte. Tās skrien lēnāk, nedaudz atpaliek no iezīmētās, varbūt tāpēc, ka skrējienā ar taustekļiem it kā pārbaudot pieskaras ceļam.

Iezīmētā jau aizskrējusi līdz tai vietai, no kurienes viena papīra sloksnīte ved pa labi — pie trauciņa ar kāpuriem, otra pa kreisi — pie tukšā trauciņa. Pārbaudījusi ceļu ar taustekļiem, viņa bez svārstīšanās pagriežas pa labi un dodas pie trauciņa ar ēsmu.

Bet tagad, kamēr pārējās skudras vēl nav atskrējušas lidz sloksnīšu dalīšanās vietai, jāapmaina kartona tiltiņi ar vietām. Tikai to nevajag darīt ar rokām, bet kaut vai ar pinceti, ja nav automātiskā pārslēdzēja.

Un, lūk, skudru virknīte jau ir pie sloksnīšu dalīšanās vietas. Visu laiku ar taustekļiem pieskardamās papīram, skudras cita pēc citas pagriežas pa kreisi un pa pārvietotajām pirmā furažiera pēdām aiziet pie tukšā trauciņa . ..

Tagad visos sīkumos atkārtosim mēģinājumu no sākuma.

Atļausim iezīmētajai skudrai vēlreiz izziņot ligzdā par atradumu un furažieriem pa priekšu iziet arēnā, bet pēc tam ar pinceti aizvāksim viņu. Kas tagad notiks ar pārējām?

Furažieri ir stipri apmulsuši. Nonākuši līdz vietai, kur vadoņa pēdas izzūd, viņi šaudās šurp un turp,, daudzi beidzot atgriežas ligzdā, citi uzbudināti un haotiski turpina skraidit pa arēnu un visu pārmeklēt. Dažiem izdodas nokļūt lidz sloksnīšu sadalīšanās vietai, un tur vieni dodas pa kreisi, citi pa labi.

Tādā kārtā īstā vieta tiek no jauna atrasta, bet tas notiek krietni vēlāk, un to atrod daudz mazāk skudru.

Ar šo varētu mēģinājumus izbeigt, bet ļoti interesanti ir paskatīties, kas notiks, ja divas dažādi iezīmētas skudras noliktu — vienu pie trauciņa ar trim četriem skudru kāpuriem pa labi no arēnas, bet otru — pie trauciņa ar simts kāpuriem pa kreisi.

Abas skudras paņēma augšžokļos pa kāpuram un steidzās uz ligzdu, bet pēc kāda laika atgriezās pie sava atraduma. Un, kaut gan abas nogādāja ligzdā tikai pa Vienam kāpuram, pirmā atveda sev līdzi tikai piecas skudras, bet otrā — pie lielās kāpuru paketes turpat vai pussimtu strādnieku.

Bet pēkšņi furažieris atrada arēnā piespraustu zirnekli, kuru nekādi neizdevās izkustināt no vietas, un viņš atgriezās ar tukšu guziņu un tukšiem augšžokļiem. Nekādu paraugu atnest ligzdā skudra šoreiz nevarēja. Bet tomēr viņai seko savervētie mednieki, un drīz zirneklis, saplosīts sīkos gabaliņos, ir nogādāts ligzdā, bet arēnā palikusi kaila entomoloģiskā adatiņa.

Lai kādu ēsmu atrastu furažieri — barību vai kāpurus, viņi aicina sev līdzi citus ar vienu paņēmienu — sakrustojot taustekļus. Un, acīm redzot, ar šo signālu var paziņot svarīgus sīkumus par atradumu.

īstenībā arī par kūniņu mednieku vai citu ienaidnieku parādīšanos tiek signalizēts šādā pašā veidā: skudras skraida, sit vēderiņu pret zemi, sastingst uz mirkli un atkal metas skriet, pieskaras pretimnākošajām ar taustekļiem. Augšžokļu dziedzeri pie tam izdala smirdošu sekrētu, ko mēs ar pilnām tiesībām varam nosaukt , par skudru pūžņa trauksmes signālu. Lapu griezēju Aita «signāls», kā noskaidroja bioķīmiķu mikroanalīzes, pēc sava ķīmiskā sastāva ir citronskābes aldehīds, pļāvēju Pogonomyrmex — svieslskābes aldehīds, etilamins. Vienas skudras dotā signāla darbības rādiuss ir tikai dažus centimetrus liels, bet to uzņem un tūlīt nodod tālāk visas apkārtējās skudras. Līdz ar to signāls izplatās kā strauja ķēdes reakcija.

Sādi radītā trauksme pārņem visu ligzdu neticamā ātrumā. Tas vēlreiz apliecina, ka skudru pūznis nav vienkārši liela skudru kopmītne, bet ļoti cieši saistīta, vienota vesela saime.

Tādā kārtā antenas spēj nodot visdažādākos signālus, arī tādus, kam ļoti svarīga nozīme skudru pūžņa aizsardzībā.

Lai iegūtu labāku priekšstatu par visu, kas še stāstīts, nepieciešams izdarīt nelielu atkāpi un atcerēties dažus jau agrāk pieminētus faktus.

Atgriezīsimies, piemēram, pie skudru virknitēm, kas, izārdījušas iekaroto ligzdu, atgriežas mājās, nesdamas iegūtās trofejas. Ne jau visas skudras nes kūniņas: kolonnā ātri var atrast gan kareivi ar tukšu kokonu, ko tas pa ceļam nosviedis; gan otru ar milzīgu tēviņa kūniņu, kuru arī pa ceļam nometīs; gan tādu skudru, kura nes vecu beigtu skudru; gan tādu, kas nenes nekā; pat

tādu, uz kuras sēž svešas sugas dzīva skudra… Dažreiz vifknītē cita aiz citas skrien skudras, kas neko nenes vai nes visu ko, tikai ne strādnieku kūniņas. Un tomēr beigās, kad sanāk visas skudras, izrādās, ka uzbrukumā iegūtas galvenokārt kūniņas un tieši strādnieku kūniņas.

Skudru pļāvēju virknltēs, kas steidz uz pūzni ar vārpiņām un graudiem, vienmēr ir skudras ar zemes, piciņām, smilšu graudiņiem, mizas gabaliņiem. Un tomēr beigu beigās ligzdas izveidojas graudu noliktavas.

Tieši iāpat no sēklām un graudiem, ko nesēji pazaudē pa ceļam uz ligzdu, agrāk vai vēlāk izaug zaļo apstādījumu alejas, bet no graudiem; kas pēc žāvēšanas atstāti apkārt kupolam, pakāpeniski saaug graudzāļu sējumi, kas baro skudru pūzni.

Tāds «beigu beigās», tāds «agrāk vai vēlāk» novērojams skudru ligzdas jebkurā stūrī, visā, kas notiek saimē. Skudra nes graudiņu, bet gar ceļu izveidojas zaļa josla; skudras iznes pa zemes piciņai, bet izveidojas jauna kamera, jauna eja, ligzda. Tieši tā vieni celtnieki (mēs jau to redzējām) stiepj no kupola virsotnes skujiņas un zaru gabaliņus iekšā ligzdā, bet citi izskrien tiem pretī, iznesot no ligzdas tieši tādu pašu kravu; tā tas norisinās ilgstoši, daudzas dienas pēc kārtas; rezultātā virs ligzdas izveidojas kupols — uzbērums ar raksturīgu veidu, formu, īpašībām.

Sī raksturīgā skudru bioloģijas iezīme jāatceras vienmēr, sevišķi, ja runājam par tām saitēm, kuras tūkstošiem kukaiņu lielo saimi saliedē vienā veselā.

Šeit galvenais celtniecības, uzbrukuma, aizsardzības, barības ieguves, peru audzēšanas ierocis ir augšžokļi; galvenais pieaugušo savstarpējās ēdināšanas un galvenais kāpuru barošanas rīks — mēlīte; galvenais sazināšanās rīks, orgāns, kuru lieto savstarpējās ēdināšanas procesā un celtniecībā, barības ieguvē, kā arī aizsargājoties un uzbrūkot, īsāk, visās saimes dzīves norisēs, ir antenas.

OPERĀCIJA «FORMICA»

mūsu stāsts par skudrām, par viņu saimēm un sugām tuvojas beigām. Sajā laikā mēs paguvām ielūkoties dažādās pasaules zemēs un iepazīties ar visneparastākajām skudru sugām. Kopā ar zinātniekiem un naturālistiem mēs iekļuvām sarežģītās pazemes ejas, virszemes un gaisa ligzdās, kopā ar pētniekiem neatrāvām skatienu no stikla un ģipša pūžņu skatāmajiem lodziņiem. Mums garām aizslīdēja mazu dabas brīnumu virknes, ko tagad noslēgs vēl viens, bet šoreiz cilvēka radīts brīnums.

Taisnību sakot, šī stāsta pirmā lappuse aizsniedzas diezgan senā pagātnē. Jau apmēram pirms tūkstoš gadiem iznākušajā ķīniešu krājumā ar dīvaino nosaukumu «Vistas ribas» kopā ar citiem interesantiem jaunumiem var izlasīt, ka Kantonas provincē cīņā ar citruskokiem kaitīgiem kukaiņiem izmanto skudras.

«Vistas ribās» stāstīts, ka dārzkopji pērk skudras no cilvēkiem, kuriem skudru ķeršana jau kļuvusi par specialitāti. Skudru mednieki darbojas šādi. Blakus ligzdai noliek vaļēju vērša pūsli ar kaut kādu eļļu. Treknās ēsmas vilinātas, vienkāršajā slazdā drīz salasās milzum daudz skudru. Pūsli ar skudrām stingri aizsien, pēc tam aiznes uz dārzu, pakar zarā, pārdur un izlaiž skudras brīvībā. Uzticīgas savam paradumam, skudras izklīst pa koka vainagu, apēd kukaiņus un attīra koku no kaitēkļiem.

Ķīnas dienvidos Oecophijlla smaragdina skudras vēl līdz mūsu dienām izmanto cīņai pret kukaiņiem — dārzu kaitēkļiem.

Pa virvēm, kas izvilktas starp zariem, vai pa garām bambusa kārtīm, kas savieno vainagus, skudras pāriet no koka uz koku. Oecophijlla apēd kukaiņus, kas urb] stumbru, zarus, lapotni, iznīcina augu blaktis, tauriņus, kāpurus. Atšķirībā no daudzām citām skudrām viņas necieš arī laputis, taču neēd tās, bet vienkārši aizdzen no kokiem. Oecophijlla būtu teicami sargi, ja viņas nebūtu tik labvēlīgas pret augļu kokiem sevišķi kaitīgajām bruņutīm. Bruņutis šīs skudras neaiztiek, viņas pat audzē tās, tāpat kā citu sugu skudras audzē laputis. Tādēļ ķīniešu citrusu audzētāji izmanto Oecophijlla smaragdina skudras tikai tur, kur nav bruņutu.

Ķīnas ziemeļu subtropiskajos rajonos, kur Oecophijlla ģints skudru nav, citrusaugus nosargā vietējās salcietī- gākās skudru sugas. Šīs skudras piebaro jau no pavasara. Piejūras rajonos viņām dod zivju iekšas, bet, kur nav zivju, dod zīdtauriņu kūniņas vai citu lētu olbal- tumbarību.

Indonēzijā Oecophijlla skudras tāpat apsargā kakao un mango kokus.

Skudras laupītājas dārza aizsardzībai izmanto ne tikai Āzijā. Austrumāfrikā viņas attīra no kaitēkļiem kokospalmas. Sakarā ar to kokospalmas mazāk slimo, dod vairāk un lielākus riekstus. Vidusjūras piekrastes, dārzos skudras iznīcina augļu koku tinējus. Amerikā Teksasā ievestās Gvatemalas skudras Ectotomma tuber- culosum centīgi iznicināja kaitēkļus nevis dārzos, bet kokvilnas plantācijās. Se viņas ļoti labi tika galā ar smecerniekiem. Eiropā tagad mēģina skudras izmantot pat mežu aizsardzībā.

Mežu ir visgrūtāk pasargāt no kaitēkļiem. Jo tas vecāks un vērtīgāks, jo vairāk briesmu tam draud — no priežu pūcītes, nevienādās mūķenes, zāģlapsenēm, sprīž- mešiem. Bet zinātnieki jau sen ir ievērojuši mirstošā mežā — pilnīgi bez lapām vai dzeltējošā — izkaisītus zaļu koku pudurus.

1836. gadā izdotajā grāmatā «Mežu aizsardzība jeb augošo mežu saglabāšanas likumi» ievērojamais krievu mežu zinātnieks Pjotrs Percligins pievērsa speciālistu

uzmanību tam, ka «pirmie kukaiņu kāpuru ienaidnieki ir skudras. Viņas modri medī dažādus kāpurus uz pūznim tuvumā augošajiem kokiem».

Viņš zināja arī to, ka skudras «pat kavē kāpuru iz- šķilšanos no olām. Tādēļ kaitēkļu apsēstā mežā tie koki, kas atrodas skudru pūžņa tuvumā, paliek svaigi un zaļi…».

Arī pēc Pereligina daudzi mežkopji apstiprinājuši, ka vietās, kur koki iet bojā no kukaiņiem kaitēkļiem, ilgāk dzīvi un dzīvotspējīgi paliek tie koki, kuri atrodas tū- vāk skudru pūžņiem.

Jau pirmie speciāli šim jautājumam veltītie novērojumi parādīja, ka no visām tām skudrām, kas apdzīvo vidējo platuma grādu mežus, visvairāk kukaiņus iznīcina tieši tā sauktās sarkanās meža skudras — «rūsganās vai sārti brūnās meža skudras», kā viņas nosauca M. Ruzkijs, kas uzrakstījis par šo tēmu ļoti plašu grāmatu «Krievijas skudras».

«Nav nekādu šaubu,» rakstīja viens no mežu entomoloģijas klasiķiem un arī viens no lielākajiem skudru speciālistiem Kārlis Ešerihs, «ka sarkanās meža skudras, nepārtraukti medījot kukaiņus, spēj apturēt meža kaitēkļu aktivitāti.»

Vairumā gadījumu sarkanās meža skudras vāc arī laputu izdalījumus. Tāpēc viņas spēj izdzīvot arī tad, ja mežos nav pietiekami daudz kukaiņu kaitēkļu, ko varētu izmantot barībā.

Diemžēl mežos parasti kukaiņu kaitēkļu netrūkst, un vairums sarkano meža skudru, atgriezdamās no saviem furažieru reisiem, vienmēr stiepj veselus kukaiņus vai vabolīšu, tauriņu un mušu ķermeņa daļas.

Ja pieņem, ka meža skudras Formica rufa vidēji lielā ligzdā katru minūti sanes trīs desmitus kukaiņu, tad stundas laikā to jau ir vairāk par pusotru tūkstoti, bet dienas gaišajās divpadsmit stundās — ap divdesmit tūkstošu. Kaut arī piecos sešos pavasara un vasaras mēnešos būtu tikai simts siltu dienu, arī tad skudras sanesīs ligzdā ne mazāk par-diviem miljoniem kukaiņu. Tomēr, pēc citiem (jāpiebilst, precīzākiem) aprēķiniem, vasarā vienā ligzda tiek ienesti četri pieci miljoni kukaiņu.

Ja laiku pa laikam atņem, teiksim, tūkstoš skudru furažieriem trofejas un nosaka, tieši kādus kukaiņus viņi nes ligzdā, var pastāvīgi izsekot, cik no tiem ir kaitēkļu.

Formica rufa skudras parasti nemedī tālāk par 250 metriem no ligzdas. Zinot, cik koku aug šajā platībā, nav grūti aprēķināt, no cik liela kaitēkļu daudzuma skudras paglābušas katru koku.

Skudru-mednieku aktivitāte daudzējādā ziņā ir atkarīga no gaisa temperatūras. Vidējos platumos skudras nepamet ligzdu, ja temperatūra zemāka par 5 grādiem; ja temperatūra augstāka par 5 grādiem, furažieri sāk apmeklēt laputis un ievākt barību no viņām; 9 grādu temperatūrā no ligzdas iznāk jau arī mednieki, kuri tomēr darbojas tikai augsnes virspusē, bet, sākot ar 18 grādiem, rāpjas arī kokos. Ja mednieki veic reisus 250 metru rādiusā, laukums, no kura tiek ievākti kukaiņi, pārsniedz 200 tūkstošus kvadrātmetru, bet, ja mednieki paceļas kaut vai 5 metru augstumā, tad viņu apsekotā telpa ir lielāka par vienu miljonu kubikmetru.

Tas nozīmē, ka vienā skudru pūznī no miljona kubikmetru lielas meža telpas tiek sanesti miljoniem kukaiņu.

Tomēr vēl nav skaidrs, vai skudras neizmanto jau beigtus kukaiņus. Tieši tas ir visvairāk ticams: grūti iedomāties, ka skudras spētu pieveikt tos salīdzinājumā ar viņām milzīgos kukaiņus, kuru atliekas stiepj uz ligzdu.

Jaunie novērotāji, apbruņojušies ar mazu lupu, hronometru un milzīgu pacietības rezervi daudzu stundu ilgai gaidīšanai, izdarīja nogurdinošu, bet interesantu mēģinājumu sēriju. Viņi dažādos attalumos no skudru pūžņiem nometa beigtus kukaiņus, dzīvus kāpurus un kūniņas. Izrādījās, ka skudras neaprobežojas ar beigtu kukaiņu savākšanu, bet naigi medī tieši dzīvos.

Ļoti interesanti ir protokoli, kuros sekundi pa sekundei aprakstīta Formica skudru atsevišķu upuru izsekošana.

No šiem protokoliem var redzēt, ka Formica iznīcina ne tikai bezpalīdzīgus, ādas mešanas brīdi pārsteigtus kāpurus, bet arī pieaugušus kukaiņus. Ja kukaiņi ir lielāki par skudru, tad tie parasti ir jaunie, tikko no kokoniem iznākušie un vēl nenosliprinājušies imago vai pieaugušie, kas vel nav paspējuši sasildīties pēc nakts vēsuma un tātad nespēj izrādīt pretestību, ne arī izvairīties no sadursmes.

Formica medību paņēmienu pētīšana parādīja, ka viņas laupījumam uzbrūk barā, neļauj tam aiziet, kož un apšļāc to ar 'skudrskābi, pēc tam beigto kukaini izsūc un, kad tas kļuvis vieglāks, velk uz ligzdu, un beidzot aiznes.

Sīkie kukaiņi tiek nogādāti ligzdā veseli, lielie un smagie — sarauti gabalos. Kokā pārsteigts medījums tiek apdullināts ar skudrskābi un nomests zemē, kur to savāc citi Formica. Viskustīgākajiem kukaiņiem uzbrūk pirmajiem. Tas ir svarīgi.

Starp kukaiņiem ir ne mazums lādu, kuri parazitē uz kaitīgajiem kukaiņiem. Sevišķi izplatīti ir jātnieciņi. Par vienu no tiem — Ephialtes jau runājām grāmatas sākumā. Tie ir tie paši kukaiņi ar garām un pārsteidzoši jutīgām antenām, kuri nekļūdīgi atrod kāpurus pat dziļi koksnē. Jātnieciņi dara cilvēkam derīgu darbu, iznīcinot daudzus sējumiem, apstādījumiem un mežiem kaitīgus kukaiņus. Taču cīņā pret_ kaitīgajiem kukaiņiem, apputinot vai apsmidzinot augus ar indīgām vielām, kopā ar kaitēkļiem tiek iznīcināti arī viņu dabiskie ienaid nieki — jātnieciņi. Tas, protams, ir ļoti slikti. Izvēles iedarbības indes, kuras iznīcinātu kaitēkļus un pasargātu derīgos kukaiņus, pagaidām nav vēl izgudrotas.

Toties Formica skudras iznīcina kukaiņus it kā ar izvēli: paralizētie kāpuri, kuros attīstās jātnieciņu olas, nesaista viņu uzmanību. Tādējādi saglabājas jātnieciņu un citu kukaiņu parazītu jaunās paaudzes, kas neļauj kaitēkļiem pārāk savairoties.

No visa stāstītā kļūst skaidrs, kāpēc meža aizsardzībai izvēlējās tieši Formica rufa.

Un cik interesanti un pamācoši tas notika!

Pēdējā gadsimtā zinātnieki guvuši neparastus panākumus kukaiņu aprakstīšanā. Kukaiņu portreti ir tik pacietīgi, rūpīgi un precīzi sastādīti, tik daudz rūpīgas uzmanības veltīts vissīkākajām uzbūves īpatnībām, ka, šķiet, nekas nav palicis bez uzskaites. Un tomēr — kamēr zinātne aprobežojās ar visu iespējamo iezīmju un īpašību reģistrēšanu un protokolēšanu, nosaukumu — sarkanā meža skudra Formica rufa — ilgu laiku attiecināja uz daudzējādā ziņārdažādām skudrām. Taisnība, bija zināms, ka sarkanā meža skudra var būt liela, vidēja vai maza, bet pārējās šo skudru atšķirības pazuda visvisādās maznozīmīgās, kā tagad ir tiesības domāt, detaļās.

Tikko tās pašas Formica rufa sāka izmantot praktiskām vajadzībām, uz viņām sāka raudzīties savādāk, pa jaunam. Un sistemāliķi saskatīja tās simtreiz labāk un skaidrāk, nekā rāda visspēcīgākā akadēmiskā lupa.

Formica rufa sugai tiešām ir dažādu izmēru strādnieku īpatņi. Bet tagad ir noskaidrots, ka vidējo ķermeņa garumu vien nevar uzskatīt par noteicošo pazīmi.

Starp citu, izrādījās, ka vislielākās Formica — Formica rufa dzīvo lapu koku vai jauktu stādījumu ēnainās vietās un viņu saimē ir viena vienīga mātīte, kas spēj dēt olas. Šī iemesla dē] Formica rufa skudru pūžņi ir ārkārtīgi lēnaudzīgi un, mātītei bojā ejot, ātri iznīkst. Turpretī labi apgaismotās vietās, galvenokārt priežu mežos, dzīvojošās Formica (viņām tagad ir jauns sugas nosaukums — Formica polijctena) mājo saimēs, un katrā no tām var būt simtiem un tūkstošiem apaugļotu mātīšu. Jau šī apstākļa dēļ vien viņas nesalīdzināmi ātrāk par pirmajām savairojas un izveido milzīgas lielu un biezi apdzīvotu ligzdu kolonijas — kopmītnes, kas savstarpēji saistītas ar rosīgiem ceļiem. Beidzot, lapu koku vai skuju koku mežu mēreni ēnainu vietu apdzīvotājas Formica nigricans var dzīvot saimēs, kas izvietotas vairākās ar ceļiem savstarpēji iaistītās ligzdās, bet dažreiz arī vienā skudru pūznī. Tomēr arī šajā gadījumā vienā saimē var būt ap desmit apaugļotu mātīšu.

No trim nosauktajam sugām tieši Formica polyctena skudras ir viscītīgākās un drošākās mežu sargātājas no kaitēkļiem.

Bet pašiem sargātājiem, kā noskaidrojās, nepieciešama sistemātiska aizsardzība vai vismaz aizbildniecība, kas tos atbalstītu cīņā par eksistenci.

Iepriekš jau runājām par dažādiem skudru ligzdu ienaidniekiem vispār.

Tagad var vēlreiz — šajā gadījumā, runājot tieši par Formica, — atgriezties pie šī jautājuma un atgādināt, ka dzeņi un daži citi musu platumos ziemojošie meža putni rok zem pūžņu kupoliem dziļas ejas un, piekļuvuši skudru kamolam, lidz acīm saēdas skudras. Izsalkuši āpši un lapsas arī neapnicina šādu medību veidu, kaut gan, izrokot skudru pūžņus, ēd galvenokārt šeit ziemo- jošos rožu vaboļu treknos kāpurus un pārējos pūžņa «īrniekus». Formica ligzdām kaitē arī citas meža radības, kuras dažkārt ne tik daudz ēd skudras, cik bojā pūžņus. Izkašņātie skudru pūžņi ziemā biežāk izsalst, un pavasarī tos biežāk pārplūdina sniega ūdeņi. Pat vasarā skudras nereti iet bojā izpostītā kupola dēļ, jo tad viņām ir daudz grūtāk uzturēt jauno paaudžu attīstībai nepieciešamo siltumu un mitrumu.

Tomēr, pēc vienprātīga speciālistu atzinuma, vairāk nekā spārnotās un četrkājainās būtnes meža skudrām kaitē cilvēki, kas nodarbojas ar «skudru olu» (kūniņu kokonos) vākšanu putnu barošanai vai kas vāc dzīvas skudras skudru spirta izgatavošanai mājas apstākļos, nemaz nerunājot par tiem, kuri bojā un izjauc ligzdas pavisam bez iemesla, tikai tādēļ vien, lai papriecātos par lielo skudru ņudzekli izjauktajā kupolā. Bet, ja tikai reizi patraucē saimi, pat ne sevišķi stipri izārdot skudru pūzni, tā iedzīvotāji daudzos gadījumos pārceļas uz citu vietu. Jaunajā vietā skudras ne tik drīz pieņemas spēkā un ne uzreiz spēj būt noderīgas mežam.

Tieši šo iemeslu dēļ pirmā palīdzība meža skudrām — vērtīgāko sugu ligzdu aizsardzība. Pūžņus rudenī piesedz ar smalkiem (stiepļu vai kaprona diegu) režģiem — divslīpņu jumtiem vai četrskaldņu piramīdām vai, sliktākajā gadījumā, vienkārši ar sausiem žagariem. Sos pārsegus piestiprina pie zemes ar mietiņiem vai dzintelēm. Noskaidrojies, ka plēsīgie putni un zvēri šādā veidā nomaskētus pūžņus vienkārši nepazīst. Ar sausiem žagariem pārsegtās vai zem piramīdām paslēptās ligzdas paliek neskartas un labi pārziemo. Pavasarī ligzdas atsedz. Nekādā gadījumā nedrīkst izjaukt kupolu.

Pats par sevi saprotams, ka skudru pūznis jāsargā arī vasarā.

Bet vai tāds spēku un līdzekļu patēriņš atmaksājas?

Profesors Mario Pavāns — meža entomoloģijas katedras vadītājs senajā universitātē Pāvijas pilsētā — vairākus gadus nepārtraukti kopā ar pusotra tūkstoša mežkopju un mežsaimnieku no piecsimt Ziemcļitā- lijas mežniecībām uzskaitīja Formica grupas skudru pūžņus. Katru reizi noteica skudru sugu, tādēļ dažkārt vajadzēja analizēt ne tikai strādnieku, bet arī spārnoto tēviņu ārējās pazīmes un uzvedību — tas ļoti atvieglina noteikšanu. Bez tam reģistrēja skudru pūžņa spietošanas laiku, novērtēja saimes spēku, tās stāvokli.

Vgr droši sacīt, ka mēģinājumus skudru etnogrāfijā tādā apjomā neviens nekad un nekur vēl nebija veicis.

Apsekotajā vairāk par pusmiljonu hektāru lielajā platībā bija konstatētas un uzskaitītas ap miljons Formica ligzdu. Tomēr pavisam nedaudzas no tām bija Formica polyctena ligzdas, dažos rajonos šīs sugas pūžņi nemaz nebija konstatēti. Samērā daudz bija Formica lugubris ligzdu. Šīs skudras arī ir diezgan cītīgas kaitīgo kukaiņu iznīcinātājas, bet tomēr mazāk derīgas nekā Fjx- tniia polyctena. Vienlaicīgi noskaidrojās, ka visvairāk mežos ir Formica nigrieans skudru, kas cīņā ar dažādiem meža kaitēkļiem ir vismazāk nozīmīgas.

Uzskaites laikā profesors Pavāns ar palīgiem veica pedantisku mēģinājumu sēriju. Šie rezultāti viņam ļoti noderēja tad, kad skudru pūžņu uzskaite bija pabeigta. Pamatojoties uz šiem pētījumiem, zinātnieks izdarīja interesantu secinājumu, kas deva atbildi uz jautājumu, vai atmaksājas izdevumi skudru ligzdu aizsardzībai.

Ziemeļitālijas mežu skudru pūžņos 570 tūkstoši hektāru lielā platībā dzīvo apmēram 2400 tonnas skudru. Skudras vidējais svars (šeit domāti strādnieki) nepārsniedz 8 miligramus. Strādnieka vienā dienā izlietotās barības svars sastāda apmēram vienu desmito daļu no paša kukaiņa svara. Nav grūti aprēķināt, ka skudras novērotajā rajonā katru dienu apēd gandrīz- 120 tonnu. Ziemeļitālijā skudru ligzdu furažieri aktīvi vāc barību apmēram 200 dienas gadā, tā ka pavisam gada laikā viņas pūžņos nogādā ne mazāk kā 24 tūkstošus tonnu barības, no kurām katrā ir ap 60 procentu dzīvu kukaiņu, galvenokārt meža kaitēkļi — priežu pūcīšu, nevienādo mūķeņu, egļu mūķeņu, zāģlapseņu, sprīžmešu un līdzīgu meža kaitēkļu kāpuri, kūniņas un imago.

Tas nozīmē — lai normāli dzīvotu un attīstītos, skudras katru gadu iznīcina ne mazāk kā 10 tūkstošus tonnu dzīvu kaitēk|u. Kas aprēķinās, cik simtiem tūkstošu tonnu koksnes skudru darbības rezultātā tiek pasargātas no bojāšanās un iznīcības?

Itāliešu mežkopji neaprobežojās tikai ar teorētiskiem aprēķiniem vien, bet strādāja pie skudru pūžņu izvietojuma ģeogrāfiskajām kartēm, noskaidroja vērtīgā meža rajonus, kuros ir vismazāk to sugu, kas vislabāk spēj nosargāt mežu, un beidzot izstrādāja operācijas «Formica» stratēģiskā plāna vispārējo shēmu un de- taļas.

Ja ņem vērā, ka šeit izmantoto skudru ligzdu apdzīvotājus sastāda apmēram 300 miljardi strādnieku, šī operācija jāatzīst par grandiozu.

Vispirms tika atrastas visspēcīgākās ligzdas samērā tuvu ceļam, sagatavots tehniskais inventārs (vienkāršāk runājot, lāpstas, izgatavotas lielas, trīsstūrainas karotes veidā, un viegli, blīvi noslēgti finiera spaiņi, katrs vienu hektolitru liels), instruēti kadri…

Kādā jaukā dienā simtiem mežkopju izgāja grupā pa divi ar savām trīsstūrveidīgajām lāpstām un hektolitra spaiņiem pie iezīmētajiem pūžņiem. Viņi ātri piepildīja spaiņus ar Formica lugubris un Formica polyctena dzīvo ligzdu saturu, noslēdza spaiņus ar vāciņiem un ar nēšiem aiznesa pie braucamajiem ceļiem, no kurienes automašīnās aizveda uz bāzi.

Tajā pašā stundā visus spaiņus novietoja uz lielām autoplatformām un nosūtīja uz agrāk iezīmētajām vietām. Tur jau gaidīja jauni mežkopju simti, kuri ari grupās pa diviem cilvēkiem izvadāja spaiņus pa meža ceļiem un ar nēšiem aiznesa uz iezīmētajiem punktiem, izberot pēc katriem pussimts metriem divus spaiņus, tas ir, divsimts litrus masas.

Izvietoja ar šādu aprēķinu — četras skudru ligzdas uz vienu hektāru.

Visderīgāko skudru sugu ligzdas tādā veidā tika izvietotas jaunos rajonos, citādos mežos, simtiem kilometru no viņu dabiskās izcelšanās vietas (vienā gadījumā pat tūkstoš kilometru uz dienvidiem).

Nākamie novērojumi un pētījumi parādīja, ka pārvietotie skudru pūžņi jau pēc gada, diviem jaunā vietā spēj stipri aizkavēt pat tādu sevišķi bīstamu meža kaitēkļu kā priežu vērpējs izplatību.

Tomēr ne viss gāja tik gludi. Daļa pārvietoto ligzdu neiedzīvojās, citas ilgi nīkuļoja, taču daudzas jaunajos apstākļos izmainīja sugai raksturīgo ligzdu būvēšanas paņēmienu un saveda pūžņus kārtībā, pielāgojoties nepazīstamajiem apstākļiem, izvietoja, kā vajag, mātes un perus, sāka audzēt kupolus un sūtīt savus furažierus, kuri no ausmas līdz rietam apsekoja apkārtni un stiepa ligzdā kāpurus, kūniņas un imago.

SPĪTNIEČU SAVALDĪŠANA

operācijas «Formica» organizators un ģenerālais štābs bija, kā jau teicām, Pāvijas pilsētas universitātes meža entomoloģijas katedra ar profesoru Mario Pavānu priekšgalā. Bet nedrīkst arī noklusēt, ka šīs operācijas idejiskais iedvesmotājs un zinātniskais konsultants bija Vircburgas profesors un Praktiskās zooloģijas institūta vadītājs Karls Gesvalds, cilvēks, kas iepazinis Formica skudras daudz labāk par jebkuru citu pasaulē ne tikai šodien, bet arī jebkad agrāk.

Jau sen, vēl 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā, no zinātnes par kukaiņiem atdalījās speciāli skudrām veltīta nozare — mirmekoloģija, kurā ievērojamu ieguldījumu ar saviem darbiem devuši: šveiciešu zinātnieks Augusts Forels, vācieši Karls Ešerihs, F.rihs Vasmans un Vilhelms Gecs, amerikāņi Viljams Vilers un klejotāju sugu pētnieks T. Šneirls, angļi Džons Le- boks un G. Donistorps, franči Š. Emcrī un Alberts Remjē, kuri, lai izpētītu skudras, apbraukājuši gandrīz vai visu pasauli, krievi V. Karavajevs, G. Eidmans, M. Ruzkajs un daudzi citi, kurus šeit nav iespējams nosaukt. Karls Gesvalds bija jaunas, speciālas mirme- koloģijas nozares dibinātājs. Viņš lika pamatus zinātnei par Formica.

Visu savu dzīvi Gesvalds veltīja šīs skudru grupas pētīšanai." Savus mēģinājumus viņš veica gan labora

torijā, gan dabā; gadiem ilgi novēroja ligzdu veidošanos, augšanu un attīstību, soli pa solim uzmanīgi virzoties uz priekšu dažādu Formica skudru sugu noslēpumu labirintos, apguva visu sugu pazīšanas un atšķiršanas noslēpumus, kas nezinātājam ir pilnīgi neatšifrējami; atklāja atsevišķu īpatņu un veselu saimju eksistēšanas un formēšanās likumus; izsekoja apkārtējas vides ietekmi uz skudrām un, otrādi, skudru iespaidu uz apkārtējo vidi. Gesvalda, viņa skolnieku un palīgu mēģinājumi, raksti un mutiskās uzstāšanās pārliecinoši pieradīja, ka meža skudras ir mežu uzticamie draugi un labdari, modri un čakli mežu aizstāvji pret visāda veida kaitēk|iem. Bez tam Formica sagādā — par to pagaidām maz dzirdēts — nenovērtējamu labumu mežam un cilvēkiem vēl ari ar to, ka uzlabo augsni, bagātinot to ar organiskām vielām, paaugstinot auglību, pastiprinot vēdināšanu un regulējot mitruma režīmu. Skudras bagātina ligzdas apkārtnes floru, regulē tās sastāvu, veicina tādu augu ieviešanos, kuri uztur meža dzīvotspēju un gala rezultātā arī paildzina tā mūžu.

Daudzus gadus Vircburgas formikologs ar neizsīkstošu pacietību, pedantiski aprēķinot līdz pēdējam feniņam, ieskaidroja bērniem un pieaugušajiem, ka ienākumi, ko dod kūniņu vākšana dziedātājputnu barošanai, par prieku to cienītājiem, vai dzīvo skudru vākšana skudru spirta pagatavošanai reimatisma mocīto locītavu ierīvēšanai, ir niecīgi salīdzinājumā ar zaudējumiem, ko mežam sagādā pūžņu izpostīšana. Viņš aicināja savus līdzpilsoņus būt apdomīgiem, gudriem un apzinīgiem, pierunādams un lūgdams viņus sargāt skudru pūžņus.

Kad Rietumvāciju okupēja amerikāņu karaspēks, šis Vircburgas formikologs nebaidījās atmaskot aizokeāna karotājus, kuri apmācību laikā ar tankiem un bruņu mašīnām lauž un kropļo kokus un pamežu, nolīdzina līdz ar zemi skudru pūžņus, radot visus priekšnoteikumus meža panīkumam.

Vai tikai šie bezjēdzīgi izpostītie skudru pūžņi arī neierosināja Gesvaldu domāt par to, ka turpmāk nedrīkst aprobežoties tikai ar esošo ligzdu nosargašanu? Lai atlīdzinātu pūžņu iedzīvotājiem nodarīto zaudējumu,

nepieciešama skudru mākslīga nometināšana un varbūt arī visnozīmīgāko sugu mākslīga pavairošana.

Bet Formica skudras izrādījās diezgan untumainas būtnes un ilgi atsacījās atklāt cilvēkam savas bioloģijas noslēpumus. Kā tas viss tika izdarīts, pastāstīsim, īsumā aplūkojot Ebersvaldes «izmēģinājumu stacijas darbu. Seit Gesvalds noorganizēja pasaulē pirmo skudru audzēšanas fermu.

Sākumā mēģināja agrā pavasarī, tikko saime pamodusies un skudras (mātītes un strādnieki) sāk sildīties saulē, noņemt tās no kupola un izveidot jauna pūžņa pirmsākumu. So pasākumu nedrīkst nokavēt, jo mātites ļoti agri aiziet ligzdas apakšējos nodalījumos, bet jaunais skudru pūznis bez mātītēm, tikai ar strādniekiem vien, nav dzīvotspējīgs. Taču šādā veidā skudru saimes vairojas lēni.

Vajadzēja sākt audzēt masveidā mātītes, kas būtu spējīgas dibināt jaunas saimes.

Tad izvirzījās tik daudz uzdevumu, ka nevarēja saprast, ar ko sākt. Pirmkārt, vajadzēja iegūt pietiekami daudz meža Formica jauno mātīšu, bez tam vajadzēja iemācīties izsūtīt viņas kāzu lidojumā. Uz to pašu laiku bija vajadzīgi arī tēviņi, un arī te nevarēja iztikt bez cilvēka palīdzības, jo meža Formica vienas ligzdas tēviņi un mātītes iznāk dažādos laikos. Vēl bija nepieciešams pēc kāzu lidojuma kaut kādā veidā savākt mātītes …

Meža skudru tēviņi un mātītes no vienas ligzdas iznāk dažādos laikos, bet no dažādām ligzdām — vienlaicīgi, pie tam no vienas ligzdas iznāk tēviņi, no citas mātītes. Sāda dabas pielāgošanās izraisa krustošanos starp dažādu ligzdu īpatņiem. So pielāgošanos izdevās izmantot praksē.

Skudru pūžņu kupolus sāka piesegt ar ietilpīgām piltuvēm, kuru virsotnēs bija neliela atvere. Atverei pierī- koja stikla slazdus. Kad spietošanas laikā no skudru pūžņiem izlido dažviet tēviņi, dažviet mātītes, slazdi tos aiztur.

Tā samērā īsā laikā var iegūt daudz jauno spārnoto kukaiņu. No slazdiem tos izlaiž vienkāršos, ar blīvu sietu norobežotos krātiņos. Tā kā spietošanas laikā izlido vairāk tēviņu nekā mātīšu, tad zem sieta arī palaiž vairāk tēviņu nekā mātīšu.

Bet vai skudras nebrīvē dosies kāzu lidojumā? Jā!

Taisnība, ne uzreiz. Izrādījās, kukaiņi slikti pacieš sauso gaisu saules sakarsētajos krātiņos. Tā arī zināmā mērā izskaidrojams, ka skudras kāzu lidojumā visbiežāk dodas tūlīt pēc lietus. Kamēr augsni zem krātiņiem pietiekami nesamitrināja, skudras nemēģināja lidot.

Tagad gaisa sausumu novērš ļoti viegli: krātiņa pamatu izklāj ar kūdras plāksnēm, bagātīgi salaista un piesedz ar skuju maisījumu.

Tas ir šāviens divos mērķos ar diviem trāpījumiem. Gaisa mitrums krātiņā aicina lidojumā tūkstošiem spārnoto Formica. Tēviņi pēc lidojuma iet bojā un biezā kārtā sabirst uz skuju paklāja. Izlidojušās mātītes atrušina beigtos tēviņus un skujas un mēģina ierakties kūdrā. No šejienes tās bez pūlēm savāc un ievieto pudelēs,'pa divsimt katrā.

Izlidojušās mātītes ir kā dzīva dīgt spējīga sēkliņa, kas spēj likt pamatus jaunai kolonijai. Tomēr, ja šo sēkliņu nomet, kur pagadās un kā pagadās, tā neuzdīgst. Tā līdzinās ciedru riekstam, kurš vislabāk uzdīgst un attīstās uz sapuvuša ciedru celma.

Pudelēs ir simtiem jauno mātīšu. Nav ko domāt visām sagādāt skudru pūžņus bez mātītēm.

Kas tad ir skudru pūznis bez mātītes? Tā, bez šaubām, ir pati celtne ar tajā dzīvojošām darba skudrām un mazuļiem — kāpuriem, kūniņām.

Bet varbūt mātītei, lai sāktu dēt olas, nemaz nav nepieciešama ne celtne, ne skudras, ne kāpuri?

Vai viņa neapmierināsies tikai ar skudrām vien, tāpēc ka celtniecības gruži, acīm redzot, neaizstās pašu celtni, bet kāpuri vai kūniņas vienas pašas diez vai aizvietos dzīvo ligzdu?

Visprecīzāk uz līdzīgiem jautājumiem atbildēs pašas skudras. īsāk runājot, ir vajadzīgi vienkārši mēģinājumi, kas soli pa solim pārbaudītu dažādu pieņēmumu precizitāti.

Un atbilde ir šāda: ne celtniecības gruži, ne augsne no ligzdas pazemes atzarojumiem, ne kāpuri, ne kūniņas mātītei nav vajadzīgi. Viņai vajadzīgas tikai darba skudras, taču nevis viena un ne desmit, bet pēc iespējas vairāk. Seit, kā redzam, izpaužas grupas efekts.

Jaunās mātītes sāk dēt olas no dzīvā skudru pūžņa paņemtajā divsimt litru masā. Sādā veidā samontētās ligzdas ātri kļūst spēcīgas. Pēc kāda laika jaunās saimes jau uzrāda dzīvības pazīmes, bet drīz pa ceļiem uz augošo skudru pūzni sāk stiepties furažieru virknes ar saldās barības kravu no tuvāko koku laputīm un mednieku virknītes, kuri stiepj kāpurus, izdzerto tauriņu kāpuru līķus, kukaiņu ķermeņu daļas.

Sādā veidā eksperimenta rajonā tika nometināti pirmie desmiti jauno — tagad jau spēcīgo — skudru pūžņu.

Tā radās dienests bioloģiskai mežu aizsardzībai pret kaitēkļiem.

Bet, tikko sāka uzkrāties meža skudru audzēšanas praktiskā pieredze, uzreiz kļuva skaidrs, ka ne jau visas sugas ir vienādi derīgas kaitēkļu iznīcināšanai. Izrādījās, ka vislabākā visu sugu kukaiņu mednieka — Formica poli/ciena visas saimes nav vienlīdz labi mednieki.

Saimes, izrādās, atšķiras ar kaut ko ļoti svarīgu: vienas ir kareivīgākas, citas — mierīgākas; pat pēc medību veida saimes ir dažādas.

Bet kā tad iespējama derīgo formu atlase? Un vai ir vērts nodarboties ar Formica skudru labāko sugu audzēšanu?

Skudru pūžņu tīkla izveidošanai mežā izvieto pudeles pēc kvadrātligzdu shēmas. Pudeles ar mākslīgi izaudzētām jaunām mātītēm un nedaudz masas no skudru pūžņa kupola — tas būtībā ir viss, kas nepieciešams, lai pasargātu mežu no pūcītēm, lapu tinējiem, zāģlapsenēm, sprižmešiem un citiem kaitēkļiem. Kaitēkļiem atkarotas zaļojošas varenu mežu platības un lietojamās koksnes kalni — to dod šī nelielā, bet vērtīgā zinātnes uzvara.

Kā vienmēr tādos gadījumos, tas ir tikai sākums, tikai pirmie soļi jaunajā ceļā. Rūsganā meža skudra Formica polijctena sekmīgi iznīcina miljoniem dažādu kukaiņu — meža kaitēkļu, bet neder, piemēram, citu sugu skudru iznīcināšanai. Bet arī starp tām ir ne mazums tādu, no kurām cilvēks vēlētos atbrīvoties. Piemēram, atcerēsimies sējumiem kaitīgos pļāvējus, neciešamās Formica rufibarbis, Tetramorium caespitum, par kurām ne velti saka — neiznīdējamas sugas.

Kaitīgo sugu iznīcināšanai ari ir atrasts līdzeklis: skudra Solenopsis fugax — skudru kaitēklis. Tās ir ļoti sīciņas skudras, kas dzīvo lielāko skudru ligzdās un sava lielā kustīguma un mazo izmēru dēļ gandrīz nemaz nav notveramas. Solenopsis ne tikai noēd visu barību skudrām, kuru ligzdās dzīvo, bet aprij arī viņu kāpurus.

Tās nav pansionāri, bet parazīti: tikko ieviesušās daudzu sugu ligzdās, tās parasti ātri iedragā skudru pūžņu labklājību un ir par cēloni to priekšlaicīgai bojā ejai.

Bet vai skudras derīgas tikai kaitīgu kukaiņu iznīcināšanai? Viņas taču ietekmē arī augsnes veidošanas procesu. Čārlzs Darvins tieši norādīja, ka augsnes veidošanās procesā piedalās ne tikai sliekas, bet arī dažādu sugu dzīvnieki, kas irdrna augsni un, kā viņš rakstīja, «galvenokārt skudras».

Skudru nozīmi augsnes veidošanā atzinuši arī daudzi padomju zinātnieki.

Patlaban grūti iztēloties, kā tiks izmantotas visas šīs zināšanas. Arī Formica skudru nometināšanas pieredze jaunajās lauku aizsargjoslās vēl ir maza. Taču jādomā, ka, ieaudzējot mežus stepju rajonos, skudras var būt ļoti noderīgas gan cīņā par mežu saglabāšanu, gan cīņā par labu ražu iegūšanu.

KO STĀSTA DZINTARS UN PUDELE AR formica skudrĀm

vai jums ir gadījies turēt rokā skudru, kura skraidījusi pa Zemi pirms miljoniem gadu, precīzāk, desmitiem miljonu gadu pirms cilvēka parādīšanās zemes virsū?

Cik daudz domu un jūtu izraisa viens pieskāriens vēsajai dzintara lauskai, kuras iekšienē cauri valgajai, zeltainajai migliņai redzams mūsdienu skudru senča sīkais Siluets! Nav nekādu šaubu — tā ir skudra. Viņu nevar nepazīt. Katrā ziņā pirmajā acu uzmetienā viņa ne ar ko neatšķiras 110 daudzām mūsdienu skudrām, kurām mēs no agra pavasara līdz vēlam rudenim, staigājam garām un nesaskatām, iedami bieži saminam un pat nepamanām to.

Pārdomās tu pagrozi lausku te uz vienu, te uz otru pusi, mēģinot ieskatīties gandrīz caurspīdīgā, minerali- zētā sveķu gabala iekšienē, it kā tur slēptos pati mūžība, pali debess ar zvaigznēm, visas pasaules — tālās un tuvās, esošās un bijušās, pazīstamās un nezināmās.

Desmiti miljonu gadu pirms cilvēka rašanās!…

Sis atklājums ir ļoti nozīmīgs, bet pazīšanās ar skudrām nebūt nav jāsāk ar šo reliktu, kurā paslēpta laika zoba neskartā liecība par kukaiņa astronomisko vecumu. Atkal jāatceras stāsts par lidmašīnas spārnu kaitīgajām svārstībām, kuru novēršanas līdzeklis — spārna smagākā priekšējā mala — dabā pastāvējis jau ilgi pirms tam, iekams cilvēki sāka lidot.

Kas pateiks, cik daudz tādu un vēl pārsteidzošāku atklājumu nesis kukaiņu tālākā izpēte? Katras kukaiņu šūnas uzbūve un darbība noslīpēta desmitiem miljonu gadu ilgā dabiskās izlases procesā. Bet katrs vismaza- kais panākums, katrs solis uz priekšu visa ķermeņa, atsevišķo orgānu, audu mikroskopisko īpatnību, pat vienkārši uzvedības izpētē atklāj arvien ko jaunu un neizzinātu.

Sevišķi daudz svarīgu atklājumu zinātniekus gaida skudru un pārējo sabiedrisko kukaiņu pasaulē. Seit vēl daudz «balto plankumu» tieši to īpašību un atšķirību izpētē, kuras saliedē un satur tūkstošiem un tūkstošiem kukaiņu vienā vienotā saimē.

Uz kā balstās šis skudru īpašības? Kas tās nosaka? Kā tās attīstās un uz ko liek virzītas? Zinātne cenšas atrisināt šos jautājumus, par kuriem cilvēki domā jau sen un jau sen meklē atbildi.

Tautas pasakas, parunas un citi tālās senatnes literatūras pieminekli zināmā nozīmē līdzinās dzintara lauskai ar skudru. Arī tie dārgā apdarē sniedz munis pagājušo laiku drumslas. Tie ir gudrības kristāli, domu graudi, kas radušies neatminamos laikos. Ko stāsta par skudrām šie pagātnes pieminekļi?

Mēs savacām parunas un pasakas par skudrām no daudzām dažādu zemju bibliotēkām. Tika atrasti daudzi vienkārši un sarežģīti, ikdienišķi un cildeni, smieklos dzirkstoši un asarām slacīti stāsti un alegorijas. Bet visos tomēr izskanēja viens un tas pats: stāsts par cilvēku, kurš līdz sirmam vecumam pūlas atklāt skudru pūžņa dzīves noslēpumus un nemitīgi meklē līdzekli, kā varētu tos izdibināt.

Apdomīgi un prātīgi ļaudis jūt līdzi savādniekam, žēlo viņu, pierunā vai gadiem ilgi velk uz zoba un izsmej labsirdīgo meklētāju, kas, atteicies no parastām nodarbībām, turpina ganīt savas skudras un cenšas rast atbildi uz viņu neatminētajiem noslēpumiem.

Taču pienāk brīdis, kad visi apdomīgie un prātīgie ļaudis paliek bez padoma, nespēj tikt galā ar grūtībām, viens pēc otra iziet no spēles, bet uzvar, kā vienmēr pasakās, vienkāršais, savam mūža darbam uzticīgais cilvēks. Palīgā viņam no pazemes iznāk neskaitāmi daudz draugu.

Viņš ir tik ilgi meklējis ceļus, kā piekļūt skudru kata- kombām, ka tagad tur viegli ieiet un satiek sabiedrotos, ar kuriem kopā atrisina visas grūtības, pārvar visus šķēršļus, atmin visas mīklas.

…Jauneklis, nenobijies no briesmīga negaisa, atstāja pajumti, lai apdzēstu zibens aizdedzinātu krūmu. Drosminieks izglāba neparastu krūmu: zem tā slēpās skudru pūznis. Pagāja gadi, bet no uguns izglābtās pazemes pilsētas neskaitāmie iedzīvotāji neaizmirsa savu glābēju. Skudras sameklēja viņu grūtā brīdī. Bendes bija ieslo- dzījuši viņu pazemē. Šeit viņam draudēja bojā eja aiz bada un slāpēm. Un tad pāri cietokšņa vaļņiem un sienām sāka tecēt melnu būtņu straumītes. Skudras nepamanītas dienu un nakti pa pilītei atgādāja iznīcībai nolemtajam cietumniekam avota ūdeni un medus rasu. Citas pa to laiku, ar trauksmes signālu saaicinātas no visas apkārtnes, raka izeju no pazemes… Un, lūk, varonis jau brīvībā …

Sīkā un niecīgā skudra pasakās apveltīta ar burvju spēku. Tā spēj veikt tādus darbus, ko nespēj citas, nesalīdzināmi lielākas un spēcīgākas būtnes.

Skudras, par kurām sacer pasakas, visneparastākajā veidā palīdz savam varonim. Viņas tā pretiniekus padara nekaitīgus. Tumšā naktī viņas var nozāģēt kājas indīgam skorpionam, nogriezt spārnus plēsīgam vanagam, iešļākt acīs indi trakam vilkam … Bet dienā viņas, lasot zvaigznēs, var izvest no tuksneša staignajās smiltīs apmaldījušos varoni, parādīt ceļu uz dzīvinošās valgmes avotu.

Skudras, par kurām stāsta pasakas, paglābj no nelaimes, soda ienaidniekus, apbalvo labdarus …

Un cik daudz blakus šādām pasakām daudzām tautām sacerētas īsas līdzības, kurās darbojas skudra un saule, skudra un sniegs, skudra un sienāzis, skudra un spāre, skudra un fazāns, skudra un balodis, skudra un žurka, skudra un kaķis, skudra un muša, skudra un vārna, un suns, un pele, un circenis, un ērglis, un stārķis, un tīģerjs, un bite, un zivs, un vabole, un skudru lauva, un vienkārši lauva… Un nk daudz'ir zīmīgu fabulu, kurās runā par skudru un bērnu, par skudru un vecīti; par skudru un ķēniņa dēlu, par skudru un nabagu, par skudru un svēto vīru, par skudru un laupītāju …

Dažādos veidos tās pasniedz un māca vienu morāli, pa dažādiem ceļiem noved pie vieniem un tiem pašiem secinājumiem un pamācībām, kas aforismu vai parunu formā atzīst vai apliecina, norāda vai dod padomu:

«Kaut ari skudra vāja, tā spēj akmeņus drupināt.»

«Maza skudra veic lielus darbus.»

«Ik skudriņa priecājas par skudriņu.»

«Skudrai galva kā prosas graudiņš, bet prāta — vesels vezums!»

«Sliņķi, ej pie skudras un mācies čaklumu!»

«Nav daiļrunīgāka pravieša par skudru, kas dzīvo, nebilstot ne skaņu.»

«Barā skudras pat lauvu pieveiks.»

Ne vienu reizi vien agrāk atradās gudrinieki, kuri ieteica visiem tiem, kas saprot, ka dzīve nav iekārtota, kā vajag, pārveidot to pēc skudru parauga. Bibliotēku plauktos stāv biezi, nodzeltējuši traktāti, kas māca cilvēkiem dzīvot pēc likuma, pēc taisnības principiem, tizivot kaut vai kā skudrām pūznī.

Tagad, lasot šīs skudru utopijas, varam tikai iecietīgi pasmaidīt. To laiks ir pagājis uz neatgriešanos.

Šodien cilvēki visās piecās pasaules daļās, virs kurām orbītās lido mākslīgie Zemes pavadoņi un kosmonauti, labi zina, ka ne jau skudru kopienā, ne jau skudru dzīves veidā un kārtībā cilvēkam jāmeklē atdarināšanas cienīgs paraugs. Cilvēki jau zina, kas nepieciešams, lai visi pašaizliedzīgi strādātu un būtu paēduši, lai visi dzīvotu pēc principa: viens par visiem un visi par vienu. Un tādēļ šodien skudrām veltītām vecām pasakām un aforismiem ir daudz dziļāka jēga un saturs.

Ar jaunu spēku šis pasakas atgādina, ka gan skudras, gan skudru pūžņa dzīvē patiešām ir ko redzēt, ir ko mācīties, ir ko izdibināt.

Lai skudras dzintarā liecina par dzīvās dabas inertumu, kā arī par tās varenajiem spēkiem. Bet cilvēki arī zina, ka", ar zinātnes palīdzību laužot inertumu un pakļaujot šos spēkus, viņi paši kļūst vēl spēcīgāki.

Sis spēks gandrīz nekad netiek dots cilvēkiem gatavā veidā. Dažkārt tas rodas no visniecīgākajiem atklājumiem, kas sākumā izmantoti tikai kādās rotaļlietās.

Nemitīgi mācoties no dabas un iemācoties to pārspēt, cilvēks kļūst varens savās zināšanās. Ceļš uz zinātnes virsotnēm ir ilgs, līkumains. Tas ir meklējumu, eksperimentu, sapņu, ieceru, dažkārt traģisku neveiksmju un dažkārt tikai retu, ne vienmēr uzreiz atzītu panākumu ceļš.

Mēs jau zinām, ka dzintara gabaliņam, kas saberzts ar ādu un pievelk sausas plūškoka bumbiņas, piekārtas smalkos zīda diedziņos, nekad nav bijusi nekāda praktiska nozīme. Taču uz šīs parādības pamata, ko demonstrēja kā brmumu, bet kas savā laikā bija zinātnisks atklājums, izveidojās — turklāt nepagāja nemaz ilgs laiks — vispārsteidzošākie elektrifikācijas brīnumi rūpniecībā, transportā, lauksaimniecībā, jaunākie radiotehnikas, radiolokācijas, televīzijas sasniegumi.

Mēs jau zinām, ka kādreiz izpriecu nolūkā svētku uguņošanā palaida daudzkrāsainas raķetes. Un tieši šīm raķetēm ir zināma saistība ar mūsdienu reaktīvajām lidmašīnām, kas lido ātrāk par skaņu, kā arī daudzpakāpju raķetēm, kuras cilvēki arvien drošāk orientē uz starpplanētu lidojumiem.

Tikai par joku kādreiz uzskatīja spānieša Toresa Ke- vedo uzbūvēto elektromehānisko spēlētāju, kas ar balto karali un torni pret melno karali sešpadsmit gājienos uzvarēja jebkuru pretinieku, pareizi paziņoja «šahu» un «matu», bet, ja melnais karalis vairākkārt izdarīja kļūdainus gājienus, atsacījās turpināt spēli.

Franču inženiera konstruētais suns Filidogs, kas paklausīgi skrēja pēc elektriskās bākas aicinājuma un rēja, ja uz viņu krita gaismas staru kūlis, bija tikai rotaļlieta.

Joks bija arī amerikāņu inženieru konstruētais suns. kas pa galvu pa kaklu skrēja uz gaismu un tik muļķīgi aizgāja bojā: prožektora spilgtās gaismas vilināts, tas metās pretī automašīnai un beidza savu neilgo pastāvēšanu zem tās riteņiem.

Konstruktoru izdomas spēle bija arī angļu zinātnieku Elzī, Elmera un Kora izgatavotie bruņurupuči, kas neatlaidīgi devās pretī gaismai un apgāja šķēršļus. Bruņurupuču mehānismi bija noregulēti tā, ka viens no viņiem šķita līdzsvarots, pat flegmātisks, otrs — nervozs, viegli uzbudināms.

Rotaļlieta bija ari franču pētnieku ražojums — pīļtēviņš Zoba un pīlīte Barbara, pārītis, kas pastāvīgi rādīja amizantu skatu: putni pastaigājās kopā, izšķīrās, atkal devās viens pie otra, bet dažkārt izrādīja kaut ko atmiņai līdzīgu.

Bet tieši no visiem šiem laika kavēkļiem un rotaļlietām ir izveidojušies jaunākās tehnikas sasniegumi, tādi kā automātiskās līnijas rūpnīcās un fabrikās, autopiloti aviācijā un arī skaitļojamās mašīnas, mašīnas tulki, «domājošās» mašīnas.

Un vēl viena bērnu rotaļa: skudra vārtsargs, kas ar galvu aizsedz ligzdas ieeju, nepakustas, ja to aizskar ar salmiņu vai matiņu, bet atkāpjas, tiklīdz viņas taustekli skāris otras skudras tausteklis. Sī burvju atslēga atver ne tikai ieeju skudru ligzdā, bet arī palīdz atminēt sakrustoto antenu mīklu.

Skudru antenu saskare ir viens no svarīgākajiem momentiem, kas satur skudru pūžņu iedzīvotājus vienkop. Pakāpeniski noskaidrojas arī citi pamatlikumi, kuri tik ilgi bija noslēpums aiz septiņiem zīmogiem un kuri atklāj, uz kā balstās skudru un citu sabiedrisko kukaiņu saimes viengabalainība.

Un, ja ik sīkums orgānu pielāgotībā un savstarpējā saistībā vai audu un šūnu uzbūvē un darbībā pārsteidz konstruktorus un inženierus ar savu ķīmisko un fizisko būtību, tad skudru saimju dzīves kaleidoskopā biologam uzskatāmi atklājas visapslēptāko dzīvības procesu norise. Maksimāli uzskatāmi skudru saimju pētnieku priekšā- atklājas organiskās dabas likumi, kurai lielās un mazās lietās jākalpo cilvēkam.

saturs

Divi skapji ēkā pie Pils tilta………………………….

Jauna fabula par Spāri un Skudru ….

Sī stāsta varone . ………………………………………….

Kāpēc viņas nekad nestāv mierā ….

Cik to ir, un kādas tās ir? ….. .

Skudru pūžņi un skudru ligzdas………………………

Kāpēc viņas ir dažādas?………………………………..

Stikla ligzdas, krāsainās zīmes………………………

Viena saimes locekļa biogrāfija……………………..

Spārnotās skudras . … ……..

Sēkla, 110 kuras izaug saime

Mežos un stepēs, tuksnešos un purvos . . .

Skudru ienaidnieki…………………………………………

Skudras — «buldogi» un «samta skudras» —

lapsenes……………………………………………………..

«Trakie» un «vajātāji»…………………………………..

Amuļi, ābeles un skudras………………………………..

Saldais lietus un miltainā rasa……………………….

Laputis un citas dzīvās radības skudru pūzni

Krokodila asaras, gulbja dziesma, skudru skopulība .

Skudras lapu griezējas…………………………………..

Skudras pļāvējas un skudras dārznieces . .

Citas skudru pūžņos dzīvojošās būtnes , . .

Sakrustoto antenu parole……………………………….

Operācija «Formica»……………………………………..

Spītnieču savaldīšana…………………………………….

Ko stāsta dzintars un pudele ar Formica skudrām.

Josifs Arona d. Halifmanis "SAKRUSTOTO ANTENU PAROLE

Redaktore I. Kalnciema. Māksi, redaktors J. Svenčs. Telin. redaktore D. Pastare. Korektore M. Starka.

Nodota salikšanai 1971. g. 10. novembri. Parakstīta iespiešanai 1972. g. 7. februāri. Tipogrāfijas papīrs Nr. 3, formāts 84X108/32. 5,75 fiz. iespiedi.; 9,66 uzsk. iespiedi.; 9.76 iz- devn. I. Metiens 30 000 eks. Maksā 46 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulvāri 24. Izdevn. Nr. 24872/J-2417. Iespiesta Latvijas' PSR Ministru Padomes Preses komitejas 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pašūt. Nr. 739.

[1] formica sanguinea sauo arī par vergu skudrām. Tulk.

[2] cypi!k03a h mypaneft — krilova fabula.

Content

Halifmanis Josifs Arona d. Sakrustoto antenu parole

DIVI SKAPJI ĒKA PIE PILS TILTA

JAUNA FABULA PAR SPĀRI UN SKUDRU

Šī STĀSTA VARONE

KĀPĒC VIŅAS NEKAD NESTĀV MIERĀ

CIK TO IR, UN KĀDAS TĀS IR?

SKUDRU PŪŽŅI UN SKUDRU LIGZDAS

KĀPĒC VIŅAS IR DAŽĀDAS?

STIKLA LIGZDAS, KRĀSAINĀS ZĪMES

VIENA SAIMES LOCEKĻA BIOGRĀFIJA

SPĀRNOTĀS SKUDRAS

SĒKLA, NO KURAS IZAUG SAIME

MEžoS UN STEPĒS, TUKSNEŠOS UN PURVOS

SKUDRU IENAIDNIEKI

SKUDRAS — «BULDOGI» UN «SAMTA SKUDRAS» — LAPSENES

«TRAKIE» UN «VAJĀTĀJI»

ĀMUĻi, ĀBELES UN SKUDRAS

SALDAIS LIETUS UN MILTAINĀ RASA

LAPUTIS UN CITAS DZĪVĀS RADĪBAS SKUDRU PūZNI

KROKODILA ASARAS, GULBJA DZIESMA, SKUDRU SKOPULĪBA

SKUDRAS LAPU GRIEZĒJAS

SKUDRAS PĻĀVĒJAS UN SKUDRAS DĀRZNIECES

citas skudru pūžņos dzīvojošās būtnes

SAKRUSTOTO ANTENU PAROLE

OPERĀCIJA «FORMICA»

SPĪTNIEČU SAVALDĪŠANA

KO STĀSTA DZINTARS UN PUDELE AR formica skudrĀm

saturs