Vanags Jūlijs

Stāsti par Daugavu un Lielupi

JŪLIJS VANAGS

STĀSTI PAR DAUGAVU UN LIELUPI .

Pirmā daļa STĀSTI PAR DAUGAVU

LEDUS KAUJA

Piektās klases zēni vispār bija dūšīgi puiši.

Volejbola turnīrā viņi pieveica pat «septītniekus», jo Dižā Dauņa gremdes bija tik zibenīgas un asas, ka dažu vieglāku vīru gāza no kājām nost. Un retais spēja pacelt lik šmaugas svecītes virs paša tikla, kā ceļa Daunim viņa pārinieks Krišiņš.

Arī mācībās piektās klases zēni nebija no aunu pulka, bet matemātikā pirmā skolniece skola bija Viskaļu Zenta. Bet, kad martā rīkoja skolas dārza apkopšanas talku, Dižā Dauņa brigāde veica smagāko uzdevumu: apzāģēja kokiem fašistu okupācijas posta gados nenokoptos ataugu kroņus.

Darīšanas ar Daugavu sākās jau tajās aprīļa dienās, kad caurām naktīm kaut kur upes pusē dunēja dobji sprādzieni un logu rūtis trīcēja kā kara laikā. Krišiņs, kas jau pāris nedēļu ciemojās pie vecmāmiņas Pārdaugavā, kādurlt ieradas klasē ar divu stundu nosebošanos un stāstīja zilus brīnumus. Ledus sastrēgumus bombardējot no gaisa. Lidmašīnas lokiem vien laižoties virs Daugavas un metot īstas bumbas, bet Zaķusalas zēni jau no agra rīta esot laivās un ķeksējot zivis kā no bļodas.

Smaga izskaidrošanās par stundu kavējumu Krišiņam likās neizbēgama, bet pontonu tilts, kas gan bija izņemts jau kopš dažām dienām, viņu tomēr paglāba. Kaut arī labs soļotājs būdams, nevarēja taču Krišiņs apskriet to gaisa gabalu no Akmeņu ielas līdz jaunajam koka tiltam un vēl laikā nokļūt skolā. Tādu rekordu pat no Krūkliņa kājām nevarētu prasīt. Un kas tad visu to būtu noskatījies un aizrautīgi te pastāstījis, ja Krišiņš mazu bridi nepakavējies svarīgo notikumu tuvumā?

Pēcpusdienā notika liela izlūkošana gar Daugavas krastu līdz Andreja ostai un vel tālāk, bet otrā rītā pienāca vēstis, kas interesi kāpināja.

Ledus kauja virs Daugavas dunēja līdz pašai Jersikai un Daugavpilij. Vislielākās briesmas tomēr esot pie Jaunjelgavas. Tur ledus blāķi sadzīti līdz upes dibenam un melnas dūņas arot augšā, veldamies cits uz cita debesskrāpja augstumā. Odens līmenis sakāpis deviņi metri virs normālā un milzīgās straumēs gāžoties pāri aizsargdambim. Pilsēta jau esot zem ūdens. Glābšanas komandas strādājot dienu un nakti, tādēļ nekādu īpašu upuru pagaidām neesot. Lidotāji uz sastrēgumu, kas stiepjoties vai desmit kilometru garumā, nometuši simtiem bumbu, dragādami ledus cietoksni ne sliktāk kā fašistu midzeņus.

Vārdu sakot — īsta kauja!

Dižajam Daunim, visus šos mazliet pārspīlētos stāstus klausoties, pelnu krāsas matu cekuls bija izspūris kā pēc kautiņa, viņš sajūsmā sauca:

— Tur nu gan derētu būt klāt! Ar laivu gar pašiem jumtiem! Zušu būs pilnas paspārnes…

Krišiņam brūnās acis mirdzēja kā kastaņi pēc lietus. Uzlēcis solā, viņš sasita plaukstas un visā vira nopietnībā teica sava mūža spožāko runu — par to, ka viņi neesot nekādi krietni pionieri, ja tūlīt uz vietas nepieteikšoties kādā glābšanas komandā.

Piektajā klasē tomēr bija gan krietni pionieri. Krišiņa ierosinājumu pieņēma ar skaļu jūsmu, bet tālāk par pulciņa vadītāju nelika. Tas paskaidroja, ka tur arī bez viņiem tikšot galā. Un varot gadīties, ka tepat Rīgā būšot vajadzīgi tādi drosmīgi glābēji.

Patiešām, no jūras visu laiku pūta nikns vējš un dzina saspridzināto ledu atpakaļ upē. Ko varēja zināt?

Otrā dienā Tauriņu Vilma atnesa un starpbrīdī visiem priekšā lasīja kādu grāmatu, kur bija apbakstīts, ka Daugava senajos laikos pie Doles salas zarojusies divās daļās. Viens nozarojums gājis no Salaspils taisni uz Juglas ezeru un ietecējis jūrā pāri Ķīšezeram. Pa šo aizmirsto atteku Daugava lauzusies uz juru vēl vairākas reizes, kad pie Doles salas tai aizsprostojuši ceļu ledus sastrēgumi. Tas noticis 1615., 1771. un 1867. gada pavasara palos.

Grāmatā vēl bija rakstīts arī, ka tajā vietā, kur tagad stāvot Rīga, agrāk bijis jūras līcis. Tālos, tālos aizvēstures laikos jūras viļņi skalojušies pāri Ķekavai, Baldonei, Jaunjelgavai — līdz pašiem Daudzeses purviem. Tāpēc šo vielu zinātnieki dēvējot par Rīgas zemieni. Daugava esot vēl Joli jauna upe. Deltā lā savu gultni ļoti mainījusi, radīdama vairākas attekas, kas tagad gan pa daļai jau izzudušas. Vecā gultne vēl labi saredzama, kad ejot pa Duntes ielu. Te — vecās Daugavas labais krasts, bet Sarkandaugava esot vecās gultnes atlieka. Kreisais krasts Daugavai kādreiz bijis tajā vietā, kur tagad Arkādijas dārzs, un tur to vēl it labi varot redzēt. Tuvāk jūrai Daugava sazarojusies divās daļās, apņemdama Man- gaļsalu. Arī tagad pa labējo nozarojumu, ko sauc par veco Daugavu, varot aizbraukt kuģītī vai laivā gandrīz līdz pašai jūrai — pie Vecākiem. Tikai pašā ietekā veca Daugava esot aizsērējusi un Mangaļsala pārvērtusies par pussalu.

— Pareizi!—iesaucās Dižais Daunis.—Tagad es atcfe- ros: kad mēs pērn bijām ciemos pie Vecāķu zvejniekiem, puikas stāstīja, ka Vecās Daugavas galā esot labas līdaku vietas.

Tie visi bija neapgāžami fakti. Tāpēc zēni klusībā apspriedās, ka nebūtu lieki jau laikus noskatīt piemērotu laivcli un apgādāties ar krietnu enkurnieka ķeksi un gumijas zābakiem.

Pēc dažām dienām tomēr pienāca ziņas, ka sastrēgumi uzveikti, mainījās arī vējš, un ledus izgāja jūrā.

Bet interese par Daugavu bija iedegusies.

ŪDENS LIELGABALS

Tas notika pēc tam, kad Krišiņš pastāstīja jaunu stāstu par savu brālēnu Jāni.

Iepriekšējos stāstus — par Jāņa izlūka gaitām pie Gurķa un Radovas meža, kur Jānis bieži gājis dziļi vāciešu aizmugurē, zēni jau vairākkārt bija dzirdējuši. Daži viņu bija arī redzējuši vaigu vaiga un apliecināja, ka Krišiņš nemelo. Jānis tiešām pagājušā vasarā ar kādu zinātnisku ekspedīciju bija apceļojis un izpētījis Daugavu no pašas iztekas Valdaja augstienē līdz jūrai. Viņa brīnumaino stāstu ietekmē Krišiņš izdomāja, ka viņiem pašiem vasaras brīvlaikā vajadzētu sarīkot šādu ekskursiju. Aizbraukt, piemēram, pa dzelzceļu augšup kaut vai līdz Krāslavai, iegādāties tur laivu un laisties pa straumi lejā.

Kad Krišiņš nāca klajā ar šo ierosinājumu, tūdaļ izraisījās jo dzīvas pārrunas. Dižais Daunis domāja, ka labāk tur augšgalā salīgt ar kādu prātīgu un pieredzējušu korņiku un laisties lejup ar plostu. Vairākums, īpaši meitenes, tomēr aizstāvēja braucienu laivā. Ari makšķernieki ieteica laivu, jo plostu nevarēšot vis kurā katrā vietā pieturēt, un tā palaidīšot garām pašus labākos zivju atvarus.

Vienojās par laivu, un piektā klase jau tai pašā dienā pieņēma galīgu lēmumu.

Gluži dabiskā kārtā dalībnieki sadalījās vairākās grupās. Vieni galdnieku darbnīcā ēvelēja un līmēja kastītes kolekciju krāšanai, citi iesēja cietos kartona vākos lielus pelēka papīra albumus herbārijiem, trešie kārtoja savas makšķeres, papildinot auklu un āķu krājumus, remontēja spiningus.

Bija ari tādi, kas interesējās par visām šīm nodarbībām kopā un vēl par daudz ko citu. Krastiņu Peteris meklēja filmu rezerves savam fotoaparātam, bet Sūrumu Arvīds nemitīgi runāja par putniem. Daugavai esot liela nozīme gājputnu tālajos ceļojumos. Pavasaros krūmi Daugavas krastos uzplaukstot ātrāk nekā citur, tāpēc putni tur vieglāk atrodot sev barību. Sūrumu Arvīds cerēja, piemēram, katrā ziņā kāda purva tuvumā naktī noklausīties lielā dumpja maurošanu, ko rāmā laika varot sadzirdēt kilometriem tālu, vai arī atrast kādā niedrājā ūdens strazda pērkli, kas esot liels retums.

Ari Krišiņš bija no tiem, kas interesējās gan par kukaiņu kolekcijām, gan par samu un sapalu ķeršanu. Viņš pat izgatavoja no vecas konfekšu kārbas mailīšu kannu, rūpīgi izsizdams ar naglu uz malkas kluča gaisa caurumiņus kannas vākā, lai zivtiņas varētu elpot un ilgāk uzturētos žirgtas, jo miegainu grunduli pat izkāmējusi līdaka lāgā negrib kampt.

Krišiņa galvenā interese tomēr bija pavisam cita un gluži dīvaina: viņš arvien staipīja sev līdzi kādu noslēpumainu grāmatu, Ko nevienam nerādīja, un nemitīgi prātoja par Daugavas gultnes pētīšanu, par jaunu spēkstaciju būvi, kas būtu vēl daudz lielākas nekā Ķegums, par kanālu no Daugavas uz Dņepru un par dīvainiem ūdens lielgabaliem.

Kad Dižais Daunis pārlieku nicīgā tonī apgalvoja, ka tādu ūdens lielgabalu nemaz nevarot būt, jo visi lielgabali, cik zināms, šaujot ar uguni, Krišiņš iekaisis atšķīra grāmatu un parādīja ar pirkstu:

—  Skaties! Te ir uzzīmēts. Monitors. Ūdens lielgabals. Ar tādiem izraka Maskavas—Volgas kanālu.

Grāmatā tiešām bija aprakstīts, ka ūdens lielgabali ārdījuši kalnus, rakuši kanālu, izkrāvuši smiltis no dzelzceļa platformām un automobiļiem . . . Zīmējumā bija redzams, kā ar zemi piekrauts vilciens pienāk pie koka estakādes, uz kuras stāv monitoru — ūdens lielgabalu baterija. Lielgabalu stobri vērsti pret vilcienu. Pēc komandas ūdens strūklas ar milzu spēku brāžas no lielgabalu rīklēm. Tās sit pa platformām, šauj tieši pret platformās piekrauto zemi — un pusotrās minūtēs platformas jau ir tukšas, vilciens iet pēc jaunas kravas.

—  Nūja,— sacīja Dižais Daunis,— tā ir pavisam cita lieta.

Grāmata par Maskavas —Volgas kanāla būvi tai dienā gāja no rokas rokā. Kā liels zinātājs Krišiņš katram labprāt paskaidroja nesaprotamo, jo viņa brālēns Jānis taču strādāja Ķegumā, un Krišiņš paslepus uz viņa galda bija pārlūkojis dažu labu grāmatu par spēkstaciju celšanu.

Brālēna Jaņa stāsti par paredzamo Daugavas izbūvi bija dziļi iekrituši Krišiņam sirdi. Pārējos tomēr tikai uz brīdi aizrāva ūdens lielgabals. Otrā dienā tas jau bija piemirsts, jo netrūka katram savu rūpju, gatavojoties ekskursijai. Vajadzēja domāt par piemērotu apģērbu un apaviem, apgādāt krietnu mugursomu, labu un asu kabatas nazi, šķiltavas, Daugavas baseina karti, kompasu un daudz vēl citu ceļojumā nepieciešamu mantu un svarīgu sīkumu, nemaz nerunājot par naudu uzturam un laivas iegādei, par ko gan lielākā galvas lauzīšana bija tēviem un mātēm.

Turklāt tas viss iegadījās pašā eksāmenu laikā. Daži skolotāji jau sāka bažīties, ka tāda aizrautīga nodošanās vienai lietai kaitēšot mācību sekmēm. Bet pionieri, pulciņa vadītāja ierosināti, arī te paši atrada labu padomu: nolēma, ka ceļojumā varēs piedalīties tikai tie, kas izturēs pārbaudījumus.

Tā eksāmeni piektajai klasei izvērtās par īstu sacensību, un atpalicēju tikpat kā nebija.

Ekskursijas sākums bija nolikts uz jūnija beigām, bet ceļojumam jau sen viss bija sagatavots un simtkārt pārrunāta katra lieta, kas ar to sakarā. Tāpēc Dižais Daunis ieteica pirmajā svētdienā pēc eksāmeniem izdarīt mazu mēģinājuma braucienu laivā līdz Doles salai, lai noskaidrotu labākos airētājus un kapteiņus lielajam kuģo- jumam.

Laivu dabūja no kāda pazīstama Zaķusalas zvejnieka, un svētdienas rītā, kad tikko sāka zvanīt pirmie tramvaji, notika pārbaudes brauciens pa Daugavu.

LIELIE GRUNDUĻI

Ievērojamas grūtības bija jāpārvar jau pašā brauciena sākumā. Kaut gan rīts bija skaidrs un saulains, tomēr taisni pretim pūta stiprs vējš. Laiva bija divpāru, un Dižais Daunis ar Sūrumu Arvīdu, būdami paši spēcīgākie puiši, pirmie sēdās pie airiem. Krišiņš stūrēja un vēroja, lai neuzbrauktu kādam slīkoņa baļķim vai dziļāk iegrimu- šai tīklu bojai. Vilma un Zenta pārzināja ūdens smeļamo lieksķeri un uzraudzīja kaudzītē sakrautās mugursomas un citas mantas, lai tās nesamirktu.

Airētāji vilka dūšīgi, tomēr Katlakalna priežu puduris Daugavas labajā krastā arvien vēl bija krietnā gabalā. Krišiņam, sēžot pie stūres, likās, ka tas nemaz negrib tuvoties, kaut gan Dižais Daunis jau rauša sviedrus no pieres, nelūkojoties uz dzestro pretvēju, kas piepūta airētāju kreklus kā buras.

Arvīds uz bridi mitējās airēt, pacēla pirkstu gaisā un svinīgi paziņoja:

—  Zīd vest. Septiņas balles, ja ne vairāk.

Krišiņš sacīja:

—  Nekas neiznāks. Vajadzēs vilkt gar krastu.

— Tas gan jauki!—Vilma priecājās.— Mēs būsim kā senie strūdzinieki, kas vilka liellaivas augšup pa Daugavu un Dņepru uz Melno jūru.

Dižais Daunis izskatījās neapmierināts. Palūkojās pāri plecam uz Katlakalnu, aiz kura drīz iegriezās pa labi Sausās Daugavas likums. Taisni iepretim tālumā bija redzami Doles salas meži. Iecirta vēl pāris spēcīgu vēzienu, dziļi atgāzdamies atpakaļ, tad izcēla airus no duļļiem, uzmeta šķērsu pāri laivai un sirdīgi nospļāvās ūdenī.

—  Stūrē uz malu.

Arvīds turpināja airēt. Krišiņš strauji sagrieza stūres turekli uz kreiso. Pēc brīža laivas ķīlis jau strīķēja smilšaino dibenu. Visapkārt te biia vienmērīgi sekls, bet lidz krastam vēl metru divdesmit.

—  Jārāpjas laukā,— Krišiņš sacīja.

—  Traki sekls,— rūca Dižais Daunis.— Vajadzēs briesmīgi garu virvi. Cik metru mums ir?

—  Četrdesmit,— atsaucās Arvīds, meklēdamies mugursomā.— Pietiks uz galvošanu. Kad māte izkar veļu žāvēšanai, iznāk trīsreiz pāri sētai.

Izbriduši krastā, visi sastājās pēc spēka un auguma un sāka vilkt. Laiva sagriezās sķērsu uz krastu un pēc brīža pavisam stingri uzsēdās sēklī.

—  Tā neiet,— Dižais Daunis komandēja.— Tu.. Krišiņ, rāpies atpakaļ laivā par stūrmani, citādi mēs kuģojam tepat kalnā uz tintes fabriku, nevis uz Doles salu.

Krišiņš aizbrida atpakaļ, nostūma laivu no sēkļa, paķēra airi, nostājās laivas priekšgalā un sāka stumties no krasta uz dziļumu kā ar ķeksi. Tā jau gāja gluži labi.

—  Velc, velc, negories!— viņš sauca, juzdamies kā uzvarētājs.

—  Turies, ka nepārkrīti pār bortu!— atsaucās Dižais Daunis.

Visiem kļuva jautri. Meiteņi uzvilka dziesmu par Dauga- viņu māmuliņu. Laiva šņākdama gāja uz priekšu. Drīz izbeidzās sēkļi, varēja vilkt jau gandrīz gar pašu krastu, un Krišiņš atkal lepni nosēdās pie stūres.

Pēc kādas stundas iebrauca Sausajā Daugavā. Visi sakāpa laivā. Airētāji saspļāva saujās. Dižais Daunis teica:

—  Stūrman, izvelc savu hronometru un uzņem laiku. Desmit minūtēs būsim pāri.

—  Pieliec vēl piecpadsmit, ka nepārstiepies,— attrauca Krišiņš un sagrieza laivu taisni pāri uz kuģīša steķiem. Airētāji bija atpūtušies un vilka pilnā spēkā. Pēc īsa laiciņa laivas priekšgals šņirkstēdams atdūrās Doles salas krasta smiltīs.

Kad laiva bija izvilkta krastā un pie sakrautās stutmal- kas atrasta laba apmetnes vieta, zēni steigā attina makšķeres.

—  Man ir naktstārpi,— paziņoja Krišiņš.— Es likšu uz asariem.

Viņš pagājās gar krastu uz augšu, kur lejpus krāces bija piearta kāda nomaldījusies plosta plēne. Uzspļāvis pirmajam tārpam, ielaida makšķeri no plosta pa straumi dziļumā.

Visgarām gar Doles krastu bija aizvējš. Saule jau pakāpusies krietni augstu un sāka sildīt muguras. Meklēdami labākas zivju vietas, zēni izklīda gar krastu kur kurais. Meitenes aizgāja izlūkot salu. Dižais Daunis, klusībā cerēdams uz forelēm, pagājās līdz krācei un iebrida pa glumajām radzēm gandrīz līdz upes vidum. Straume te bija tik spēcīga, ka gāza vai no kājām nost. Putojošie viļņi pludiņu rautin aizrāva visā auklas garumā. Jau nākamajā mirklī Daunis sajuta rokā spēcīgu rāvienu un asi piecirta. Kals atsperīgi saliecās. Vai tiešām forele?

Uz āķa parādījās brūngani pelēka zivs, krietna siļķēna garumā. Satvēris to saujā, Dižais Daunis pirmajā satraukumā savādo spuraini nepazina. Tikai brizdams uz krastu, viņš to aplūkoja mierīgāk un izbrīnā sauca Krišiņam, kas no plosta plēnes visu notikumu vēroja:

—  Milzīgs gruņģis! Savu mūžu tādu neesmu redzējis!

Atskrēja arī Arvīds, kas bija dabūjis tikai dažus

spurainus ķīšus. Grundulis patiešām bija neredzēti liels.

—  Varētu uzrikot palaideni uz līdakām, bet kur tu tādu milzeni liksi uz āķa! Tas jau šķetinās kāsīti vaļā.

Arvīds uztraucās:

— Tādu — uz āķa? Muļķības! No pieciem tādiem tēvaiņiem jau iznāk zupa. Skaties, cik trekns nobarojies!

Tagad brida krācē abi. Tīkliņu piesēja saitē pie jostas, lai ar katru noķerto zivi nebūtu jāskrien malā. Grunduļi patiešām kodās vareni. Spēj tikai vilkt. Un visi tik lieli un spēcīgi, ka rāva kātu no rokām, kad piecirta. Krišiņš tomēr palika uz plēnes pie savām dibenmakšķerēm. Viņš jau rādīja pa gabalu dažus krietnus asarus un par grunduļu priekiem negribēja ne dzirdēt.

Atgriezās meitenes. Tuvējās mājās pusdienā dabūšot pienu. Nēģus nevarot dabūt. Tos zvejojot tikai uz rudens pusi. Mežiņā esot ierakumi. Tur vēl krūmos mētājoties sašautas vāciešu kaskas un sapelējuši zābaki. Uz salas vairākas mājas esot nodedzinātas. To izdarījuši fašisti.

Grunduļu prieki uz krāces ieinteresēja arī Zentu. Izkaulējusi no Krišiņa rezerves makšķeri, viņa drošsirdīgi brida upē. Vilma paņēma grāmatu un atlaidās smiltīs sauļoties.

Zentai aizbrienot uz krāci, no turienes cauri vēja un šļakatu troksnim atskanēja skaļi smiekli un klaigas. Pirmais grundulis viņai norāvās un ar lielu plunkšķi iekrita atpakaļ straumē. Ar nākamo viņa jau drošāk un rāmāk tika galā, tikai pati nemācēja nokabināt no āķa un uzlikt jaunu slieku. Arvīdam bija jānāk talkā. Un iznāca tā, ka sava viņam bija jāliek nost, jo tikko spēja apkalpot Zentas makšķeri, tik labi viņai kodās.

Jautra zveja turpinājās līdz pusdienas laikam, kad redzēja sadzenam lopus no ganībām. Visi sapulcējās apmetnes vietā. Daunis ar lepnumu rādīja tīkliņu, kur lielie grunduļi ņudzēt ņudzēja.

—  Re, kur loms! Būs savi četri kilo.

—  Grunduļi esot loms! Skaties, kur istas zivis!

Krišiņš radīja savu tīkliņu, kur plunčājās prāvi asari

un sapali.

—  Nūja, kad tev naktstārpi. Uz mēslu sliekām tādi nekožas.

Krišiņš patiešām iepriekšējā vakarā pie Pārdaugavas dārzniekiem bija dabūjis zilgalvjus un naktstārpus. Pēdējos vajadzēja medīt tumsā ar kabatas laternu rokā, kad tie izlien no savām aliņam.

Kamēr turpinājās lomu vērtēšanas strīdi, meitenes atnesa kannā pienu. Pēc maltītes visi brīdi atpūtās saulē, mēģināja arī peldēties, bet bradāts jau bija diezgan tāpat, un ūdens šķita vēl samērā vēss. Tādēļ visi jo drīz atkal ķērās pie makšķerēm.

Un tad nāca tas nelāgais notikums.

Ap launaga laiku pari Doles mežam uznāca melns mākonis ar spēju lietusgāzi. Visi samuka stutmalkas pavēnī, bet lielus drīz aprima. Krišiņš pirmais atgriezās uz plēnes pie savām dibenmakšķerēm. Vilma, apnikusi lasīt grāmatu, gāja līdzi. Makšķeres bija iemestas straumes galā no stūra, jo upe tās nesa uz leju. Jāiet bija pāri visam plostam līdz pašai malai augšējā galā, kur Krišiņš uzrīkojis dēlīti sēdēšanai. Plosta baļķi pēc lietus bija kļuvuši glumi un slideni. Krišiņš atsēdās pirmais un sniedzās pēc mazā paegļa kātiņa, kas bija iesprausts pašā plosta stūrī, kad Vilmai, sēstoties uz dēlīša, pēkšņi slīdēja kāja. Viņa spalgi iekliedzās, sagrīļodamās pāri plosta malai. Krišiņš uzlēca stāvus, atrāva meiteni uz plosta pusi, bet pats tai mirklī zaudēja līdzsvaru un atmuguriski ar lielu blīkšķi ievēlās ūdenī.

To redzēja arī no krāces, un visi tūliņ šļakatām vien skrēja malā un steidzās uz plostu.

Krišiņam, atmuguriski krītot un apmetot kūleni, kaut kas it kā samežģījās galvā, sajuka virzieni. Straume viņu tūlīt parāva tumsā zem plosta. Gribēdams iznirt, viņš airējās rokām un kājām taisni dzelmē, kamēr sagrābstīja dibena smiltis. Tikai tad sajēdza, kur virspuse. Apsvieda ķermeni apkārt un spēji grūdas augšup. Visapkārt tomēr bija tumšs. Nākamajā mirkli pakausis sāpīgi atsitās pret kaut ko cietu. Nu Krišiņš saprata, ka ir parauts zem plosta.

Izbailēs ierija krietnu guldzienu ūdens un tūlīt nogāja dibenā. Plosta plēne tomēr nebija visai gara. Uznākot virspusē otrreiz, Krišiņš sprauslādams un sarkans iznira virs ūdens. Dižais Daunis, jau noģērbies, tūlīt metās peldus palīgā. Pēc brīža abi bija krastā.

—  Ko tad tu — lielo asari gribēji nogrābt?—Daunis jokoja, gribēdams uzmundrināt draugu, bet Krišiņam prāts nemaz nenesās uz jokiem.

—  M-man s-salst. . .

—  Nūja, kad tu iedomājies trenēties dziļumu mērīšanā ar visām drēbēm! Tūlīt velcies nost.

Rīstīdamies un spļaudams Krišiņš noģērbās līdz ādai, ietinas Arvīda mēteli un laidās skriet gar krastu, kamēr meitenes izgrieza slapjās drēbes. Arvīda putekļu mētelis tomēr bija pārak plāns, un ar visu skriešanu zobi Krišiņam nemitejās klabēt. Saule pec lietus bija paslēpusies mākoņos, vējš pieņēmies dzestrumā, smidzināja smalka migla.

— Vajadzētu iekurt uguni,— prātoja Arvīds. — Kam ir sērkociņi?

—  M-man paš-šam. . . bet tie vairs ned-der . . . T-tā ir 1-laba mācība.

—  Ja arī būtu — ko tu te iekursi, kad tāda žulga pil no gaisa. Jālaiž tikai mājās,— domāja Daunis.

—  Brauksim gan, vakars nav vairs tālu. Lai Krišiņš sēž pie airiem, sasildīsies,— piekrita Zenta.

Vilma bija tāda kā satrūkusies, juzdamās it kā vainīga Kriši ņa nelaimē.

—  Varētu aiziet uz tām mājām, kur bijām pēc piena. Tās nav tālu. Uzkurinātu plīti, pažāvētu drēbes . . .

—  N-nē,— teica Krišiņš.— N-negribu. Sāks zoboties. Labāk m-mājā.s … Es ai-airēšu.

Un vēl piebilda Arvīdam:

— T-Lu izņem un satin manas makšķeres, es vēl pa- skriešos .. .

A.tceļam sakravājās ātri. Tagad pie stūres sēdēja Arvīds. Krišiņš vilka, cik speķa, tomēr cerētais siltums negribēja atgriezties kaulos.

Tāpat mētelī Krišiņš skrēja no Zaķusalas mājās. Arvīds stiepa slapjo drēbju saini un abas mugursomas. Pie durvīm viņš ātri paspieda draugam roku un teica:

— Trešdien no rīta izbraucam. Sapulcēšanās skolā pulksten septiņos. Neaizgulies.

—  Uhu,— Krišiņš atrūca.— Rīt vēl visu pārrunāsim, kad aiziešu pie tevis.

Krišiņš tomēr neatnāca.

Mēteli atnesa vecmāmiņa. Jautāja Arvīdam par vakardienas gadījumu. Kā tad Krišiņš, tāds prātīgs puika, iekritis upē? Ārsts domājot, ka būšot plaušu iekaisums.

Arvīds izstāstīja visu. Vecmāmiņa apmierinājās.

—  Puika tā gribēja braukt lai ekskursijā. Nu nekā . . .

—  Pasveiciniet, sakiet, ka es viņam pārvedīšu tauriņu kolekciju!

—  Paldies. Pateikšu. Brauciet laimīgi!

ŽURNĀLISTS TENIS SAMTIŅŠ

Kā jau visos tālos un piedzīvojumiem bagātos ceļojumos, arī šoreiz nevarēja izlikt bez savas dienasgrāmatas, kur viss būtu labi un pamatīgi aprakstīts. Sākumā šis uzdevums bija paredzēts Krišiņam, jo viņš allaž prata vissīkāko notikumu tik jauki un dīvaini pastāstīt, ka klausoties tas šķita pat interesantāks nekā tad, kad klausītāji paši to piedzīvoja. Bet Krišiņš gulēja slims, un dienasgrāmatas rakstīšana bija jāuzņemas Samtiņu Tenim, jo viņam «Pionierī» nesen bija iespiests dzejolis par biti.

Turklāt brālis viņam atdāvināja savu veco strēlnieka somu, kur ērti un parocīgi varēja novietot kladi, zīmuļus, dzēšamo gumiju, karti, kompasu, zobu birsti, dvieli un pat makšķeru auklas. Ar šo somu Samtiņu Tenis gluži pamatoti lepojās. Tajā bija divi šķembu izrauti caurumi, par kuriem brālis stāstīja, ka tie gadījušies ziemas kaujās pie Radovas, kad viņu pulks lauzis fašistu nocietinājumus tālās Polas upes krastos. Tenis to vietu smalki izpētīja kartē un zināja stāstīt, ka turpat tuvumā esot arī Lovates upe, kas iztekot Valdaja kalnājā, tai pašā apvidū, kur sākoties aiī mūsu Daugava. Tikai tekot tā upe uz citu pusi un ietekot līmeņa ezerā.

Uz klades vaka Samtiņu Tenis lieliem burtiem uzrakstīja:

PIEKTĀS KLASES CEĻOJUMA ŽURNALS.

Pirmajā lappusē bij.a ekskursijas dalībnieku vārdi — pavisam sešpadsmit. Krišiņa vārdam blakus piezīme ar zilu zīmuli: «Slims no lielo grunduļu dienas.» Pašā augšā: «Vadītājs—Jānis Znotiņš, fiziskās audzināšanas instruktors.» Apakšā kreisajā stūrī: «Iesākts ceļojuma pirmajā dienā, Rīgā, 194… gada 6. jūlijā.» Un pavisam apakšā — labajā stūrī, skaistiem burtiem, ar glītu āķi: «Žurnālists Tenis Samtiņš.» Vēlāk «žurnālists» ar vieglu svītru pārsvītrots un virs tā sīkiem burtiem uzrakstīts: «piezīmju autors».

Labojums bija noticis jau vilcienā, kad ekskursijas vadītājs pārbaudīja kladi un paskaidroja Tenim, ka par žurnālistiem saucot tos ļaudis, kas rakstot avīzēs. Sarunu dzirdēja daži zēni, un Samtiņu Tenis 110 vieglas mēlgaļu mutes uz ilgiem laikiem kļuva par «žurnālistu». Sevišķi ļaunā viņš tomēr šo palamu neņēma, jo daudziem bija vēl asākas.

Otrajā dienā Tenis rakstīja:

«Krāslavā 7. jūlijā. Atbraucām naktī. Gulējām skolā uz svaiga siena. Poc brokastīm šejienes skolotājs stastīja par Daugavas senleju, kas te ap Krāslavu sevišķi plata, bet pie Daugavpils būšot vel platāka. Šo senleju veidojuši lieli ezeri, kas tur gulējuši tajos laikos, kad te bijis šļūdoņa lejasgals. Rādīja skolas pagalmā novietoto akmens stabu, kas še atvests no Daugavas krasta. Tādu stabveida grants akmeņu sevišķi daudz esot divi kilometri lejpus Krāslavas, pie Ādamu kraujas. Tos kā ar cementu sacementējis kaļķainais ūdens, kas stāvus no krasta sūcoties lejup. Tur vairākas vietās ūdens saturot ne vien kaļķi, bet ari dzelzi. Tāpēc Daugavas krasti vietām esot gluži sarkanā krāsā. Nezinātāji šos slāņus dažkārt iedomājoties par dzelzsrudu.

Kad brauksim, tad visu to redzēsim paši. Vadītājs ar Dižo Dauni aizgāja sagādāt laivas.»

Iespējams, ka šī piezīme būtu iznākusi arī garāka, bet skolas pagalmā zēni jau uzkāra volejbola tiklu, un Tenis mudīgi pavilka svītru.

VILIS VĒDZELE

— Zurnālist, vai tu jūti zivju smaku?—jautāja Dižais Daunis, iebrukdams barā un piegrūzdams delnu Tenim pie deguna.— Es jau izpeldējos Daugavā! Odens — kā piens!

Spēle pajuka. Visi apstājās apkārt Daunim. Bet viņš izlikās vienaldzīgs kā maratona meistars iesācēju sacīkstēs. Pirmais nenocietās Sūrumu Arvīds:

—  Kā tad gāja? Laivas dabūjāt?

—       Laivas? Nevar vēl zināt . . . Redzēs, kā būs … Es jau teicu, ka labāk ar plostu . . . Kur tad jums tā jāsteidzas? Deg, vai? Sitiet vien to bumbiņu, kamēr silos sēnes sāk augt.

Dižajam Daunim pa iaikam bija liela mute un āķīgs raksturs. Būdams iielākais kaulos, viņš sev varēja to atļauties. Tomēr Pupuru Pēteris, kas bija gan augumā īsāks, bet krūšu apmērā par astoņiem centimetriem sita pušu un mācēja uz bicepsiem atvāztu nazi mest, nekad viņam negrieza ceļu:

Nolaid seksti, Dižais, un runā par lielu!

Tai brīdī pienāca arī Tauriņu Vilma, kas šodien dežurēja. Nedzirdējusi iepriekšējo, viņa jautāja:

—  Laivas dabūjāt?

Nu arī Daunim likās vieglāk izkļūt no stavokļa. Viņš paķēra bumbu, uzsita augstu gaisā un svarīgi teica:

—       Pilnā kārtība. Pēc stundas paceļam enkuru. Tev, dežurant, vadītāja pavēle: savākt migas un būt visiem gatavība.

—  Viss jau novākts. Piecās minūtēs būsim gatavi.

Sūrumu Arvīds pievāca bumbu un sāka noraisīt tīklu.

Volejbola rīki bija viņa pārziņā. Pārējie steidza sakārtot somas un iekost ceļa kumosu.

Vilis Vedzele pirmais savāca savu somu un izgāja pa vārtiem. Te pavēnī bija mīksts maurs, kur to stundiņu vēl varēja mierīgi atlaisties, jo Vilim acis liptin lipa ciet.

Pēc brīža atskanēja Vilmas bargā dežurantes balss:

—      Kam tās teltenes te vēl mētājas? Vai tās pašas ies uz laivu? »

—      Paskaties sarakstā,— pamācīja Tenis.— Tur atzīmēts, kam kādas kopīgas mantas jāpārzina.

—      Nemaz neskaties,— norūca Dižais Daunis, savilkdams somas siksnu.— Teltenes jāstiepj Vilim. Mekle tikai rokā.

Vilis Vēdzele bija saldi iesnaudies un nevainīgi blisināja acis:

—      Teltenes? Ak tā, jā. Es jau tās stiepu no stacijas. Ellīgi smaga manta. Tagad lai ņem kads cits. Man noberzās kāja . . .

—  Katram jānes, kas tam iedalīts.

—   Teni, vai tu negribētu mainīties? Es stiepšu to žurnālu . . .

Vilma no tiesas noskaitās:

—   Žurnāls nav vis jāstiepj, bet jāraksta. Es ziņošu vadītājam, ka tu atsakies no uzdevuma.

—   Es jau neatsakos, bet man tā kaja … Es varbūt varētu par uguns kūrēju vakarā . . . Laimon, es tev došu vienu spīdīgo pludiņu — mainīsimies! Tu laikam biji tas uguns kūrējs?

Vilma atkal iejaucās:

—   Nav vēl zināms, vai tu maz proti uguni iekurt. Bet Laimons ir strādājis meža. Tu zini, ka uzdevumus sadalīja pēc spējām un prasmes. Un tas kūrēja amats tev liksies vēl grūtāks. Zini, ka norunāts: pašam jāgādā malka.

—   Nūja, pašam gan. Bet līdz vakaram tālu . . . Mainīsimies? Laimon!

—   Labi,— atsaucās Zvirgzdu Laimons.— Esmu ar mieru. Mainīsimies! Es nosīšu teltenes, tu kurināsi uguni. Un to pludiņu tu vari iesālīt. Tikai nedoma vakara izlocīties.

—   Ko tu ar viņu ielaidies!— sauca Daunis.— Vakarā tam būs slapja malka un visādas citas kaites. Tā kā tā pats dabūsi kurināt.

—   Nekas. Tad es viņam ierīvēšu pakausi un mācīšu vilkt vēdzeles no aiām.

—   Labi jau, labi,— Vilis Vēdzele noņurdēja, atkal atlaizdamies zālē.

Pēc brīža viņš jau atkal saldi šņāca, bet Tenis pierakstīja:

«Esam gatavi pacelt enkuru, kā saka Dižais Daunis. Zēl, ka laivām nebūšot mastu. Ja labs ceļavējš, varētu uzvilkt buras.»

DIVI KAPTEIŅI

Laivas jau šūpojas ūdenī — lielas un platas, plakaniem dibeniem, lai ērti slīdētu pāri sēkļiem un krācēm. Katrā divi pāri airu, ķeksis, stūres airis un krietna kārts, tāpat auklas, kur iesiet radzes gabalu, ja grib noenkuroties, un smeļamā liekšķere.

Mūsu ceļotāju bars ar saucieniem nobirst lejā no kraujas un sametas uz akmeņiem kā putni pēc lidojuma. Saule, gaiss, ūdens.

—  Piecas minūtes atpūtai!—sauc dežurante.— Nekur neizklīst!

Brīdinājums šoreiz gluži lieks, jo laivas pievelk visu skatienus kā magnēts. Tās piecas minūtes šoreiz visiem liekas nejēdzīgi ilgas. Tad vadītāja balss:

—  Nu, zēni, kurš no jums tas lielākais navigators? Varbūt kāds ir braucis lejā ar plostu? To iecelsim vienā laivā par kapteini.

Ar plostu pa Daugavu neviens nebija laidies. Bet visi vienā balsī nosauca Dižo Dauni kapteiņa amatam.

—  Kā tu pats domā — varēsi novaldīt to kuģi? Ja ne, salīgsim kādu šejienes puisi, lai nolaiž mūs līdz Rīgai,— jautāja vadītājs.

Dižais Daunis sarka gan, tomēr atbildēja rāmu vīra valodu:

—  Šejienieti nevajag. Nobrauksim paši. Vienu vasaru esmu pa Gauju laidies. Tur dažā vietā iet vēl straujāk.

—  Labi. Tātad — no šā brīža tu esi laivas kapteinis. Otru es vadīšu pats. Komandu sev vari izvēlēties pirmais. Un visiem pārējiem par ziņu: iegaumējiet, ka visām kapteiņa pavēlēm jāklausa bez mazākām ierunām. Ja būs kādi pārpratumi, ziņojiet man! Tagad — sadalieties pa laivām!

No meitenēm Dižā Dauņa ekipāžā pieteicās tikai Tauriņu Vilma un Viskaļu Zenta. Pārējie pieci gandrīz visi gadījās rūdīti makšķernieki un ūdens vīri: Sūrumu Arvīds, Pupuru Pēteris, Zvirgzdu Laimons, Samtiņu Tenis. Liela stīvēšanās iznāca ar Vili. Arī tas par vari lūdzās, lai Daunis ņemot šo savā kuģī. Dižais Daunis gan raustīja degunu un kratījās nost, bet Zvirgzdu Laimons iečukstēja viņam kaut ko ausī, un Daunis pasmējās:

—  Ja esi ar mieru, tad tikai par malaci. Zini, kas ar arklu lec līdz vēderam ūdenī iekšā, kad plosts jānoar. Tu būsi mūsu laivas malacis.

—  Labi jau, labi. Te nav uz plostiem . . . Gan redzēs…

Dižais Daunis pirmais iekāpa laivā un nosēdās stūres galā. Par airētājiem nozīmēja stiprākos—Pupuru Pēteri un Sūrumu Arvīdu. Zvirgzdu Laimons par ķekša vīru, Samtiņu Tenis — priekšgalā par dzijumu pētnieku, meitenes pie mantām un ūdens smelšanas.

—  Kas tad jādara malacim?— sērīgi jautāja Vilis.

—       Pagaidām tu vari šaut vārnas un sautēt sērkokus,— mēļoja Zvirgzdu Laimons.

—      Tev neprasa. Labāk ķer savu ķeksi, re, kur nagla peld! Es runāju ar kapteini.

Daunis svarīgi atbildēja:

—       Malacis ir tikpat kā kuģapuika. Kur pasūta, tur skrien, ja liek, lec arī ūdenī iekšā! Uz kuģa visādās briesmas var gadīties. Ja, piemēram, mēs uzsēžamies uz sēkļa, tad tev pirmais darbs — ūdenī un peilēt laivu no ķērāja nost. Vai atkal palīst apakšā un sūci aizdrīvēt. Saprati?

—       Labi jau, labi. Kas tev te par sūci . . . Vilmuk, palaid mani uz tā platā sola, es maķenīt nosnaudīšos . . .

Bet kapteinis uzgāza saltu:

—       Nekā tu nenosnaudīsies. Kad būs signāls pacelt enkuru, tu nostumsi laivu no krasta līdz dzijumam un tikai tad pats rāpsies iekšā.

—       Dzirdēji?—smējās Zvirgzdu Laimons.— Labāk jau pie laika nomet čības un atroti bikses! Šis te nosnaudīsies, kad citi strādās pie airiem!

Šāda veida pārrunas vēl turpinājās labu brīdi, kad Znotiņš sauca:

—  Kapteini Dauni! Vai viss kārtībā?

—       Kārtībā, biedri vadītāji—Daunis piecēlies braši atbildēja.

—       Tad — labu ceļa vēju! Un turies vienmēr pa dziļumu! Te līdz Daugavpilij daudz nelielu, bet niknu krāču. Es laidīšu nopakaļ.

—       Droši, biedri vadītāj! Manējie visi prot peldēt. Malaci! Pacel enkuru un atgrūdies no krasta!

Vēdzeļu Vilis izkapa un sāka skatīties ūdenī gar laivas malu.

—  Kur tad ir? Tev nav enkura!

—  Bet laiva taču piesieta?

—  Nūja!

—      Tad raisi vaļā.— Un Daunis paklusām norūca: — Jūrnieku valodu nesaprot…

Meitenes uzņēma dziesmu:

Pūt, vējiņi, dzen laiviņu, Aizdzen mani Kurzemē . . .

Brauciens pa Daugavu sākās.

NESKATIES VĪRU PĒC PASTALĀM

Dziesma par Daugaviņu māmuliņu un tiklu dzīšanu laiviņā skan tālu pār ūdeņiem un atbalsojas klinšainajās krastu kraujās. Saule cepina ceļotāju skaustus un muguras, laivām lēni slidot pa vizmaino straumi. Reti, balti mākoņi guļ tīrās un līdzenās virknēs gar apvāršņa malu kā miizvgas laivas. Daugavas senleja abās malās lēzenām terasēm ceļas tālu augšup. Upes straume met lielus likumus gan uz vienu, gan otru senlejas sanu, iegrauzdama krastos dziļus robus. Vietumis krasti šķiet kā dzīvi, jo akmentiņi un zemes pikas nemitīgi slīd lejup un plunkšķēdami krīt pakrastes atvaru dzelmēs. Sādu likumu no Krāslavas līdz Daugavpilij pavisam desmit, pieci katrā krastā.

Straume te samērā lēna, jo ūdens kritums uz vienu kilometru tikai sešpadsmit centimetru. Vietām gan vidū nelielas smilšu sēres, citur palieli akmeņi, ko ūdens nav spējis aizskalot; te straume virpuļo un griež baltas putas, skan kapteiņa komandas saucieni, roka ciešāk satver stūri, airētāji stingrāk atsperas pret brangām. Dižais Daunis jau jūtas kā īsts Daugavas laivinieks un droši vada laivu pāri krācēm:

—  Pievelc uz la-bo! . . .

—  Vēl piespied! . . .

—  Pie-tiek! . . . Ievilkt airus! . . .

Kā lingas laista, laiva pārslīd akmens sēklei, kur straume veļas, baltos burzguļos kuldamas. Plakanais laivas dibens vietām čirkstēdams strlķējas pāri akmenim, kas noskalots glums kā galoda. Tas ir īss mirklis, tomēr visi apklust un stingrāk pieplok sēdeklim, rokas neviļus meklē pieķerties laivas malai, bet tūlīt jau īsā krāce ir garam, un laiva atkal šūpojas rāmā straumes plūdumā, kas te griežas gar stāvo labējo krastu.

Daunis ievelk elpu un atskatās. Arī otra laiva jau ir pāri straujuma vietai. Vadītājs sauc:

—  Stūrē uz malu! Te jauks licis — ieturēsim launagu!

Laivas piestāj krastā. Vadītājs Znotiņš aiziet pāri

kraujai uz tuvējām mājām. Atris somas. Ritinās makšķeres. Slieku meklētāji jau ir augšā uz kraujas un cilā laukmalē sakrautos akmeņus. Bet te tik sauss, ka velti rakt. Daunis ir manīgāks un atrod pāris treknu meslu slieku zern izkaltušām govs lēšķēm. Viņš žigli noskrien leja, iemel makšķeri pastraumē pie zāļu pudura un īsā laikā izceļ pāris spriganu asareļu. Citi mēģina pievilināt raudas ar maizes drupatiņām, bet lāga loma nav nevienam. Vilis Vēdzele jau ir uzkūris uguni un sadrāzis iesmus zivju cepšanai. Saņemdams noķertos asareļus, viņš nicīgi smīn.

—  Tās esot zivis!

—  Ja tuvuma būtu kāda upīte, varētu ietekā sarakt ņurņikus,-— prāto Daunis, bet Vilis izliekas naivs.

—  Kas tu par kapteini, ja taisies savu komandu ar ņurņikiem barot? Vai tad upē zivju vairs nav?

Daunis tomēr neielaižas vārdu karā. Noraisījis makšķeri, viņš pārmaina kātam galotni, sameklē somā spininga spoli un vizuļus, izraisa uzķeramo un klusēdams aiziet gar krastu uz leju. Pēc brīža no līkuma jau atskan klusie spoles tarkšķi, auklai sviedienā strauji izritinotics, un vieglie plunkšķi, vizulim krītot ūdenī.

Sūrumu Arvīds jūtas aizvainots sava makšķernieka godā un aicina Zvirgzdu Laiinonu sienāžu medībās. Uz tiem kožoties sapali un ālanti.

Tai brīdī pa teciņu no kalna nāk kāds zēns. Rokā tam balts bērza makšķeres kāts, basās kājās vecas pastalas, pie jostas neliela liru audekla kulīte, salāpītās nātna bikšeles atrotīlas pāri ceļiem, vaļējais krekls atsedz brūnas krūtis, saulē izbalējušie mati plīvo vējā, zēnam lēcieniem skrienot pa teciņu no stāvās kraujas. Ieraudzījis lejā ceļotāju apmetni, zēns it kā apraujas, gausina gaitu un, apspiezdams mulsumu, sveicina:

—  Labdien! Kā kožas?

—  Sveiks,— atrūc Arvīds, bet Laimons pašapzinīgi piebalso:

—  Kā met, tā ķeras.

—  Kas te jums par zivīm, — saka Arvīds.— Tikpat kā akā. Ne akls neņem.

—  Zivju te pamaz gan,— rātni atteic zēns.— Lejāk pie Sedlinieku atvara, tur ir vairāk. Bet sapalu nelrūkst arī te. Vajag tikai brist krācē un palaist, pa straumi līdz bedres malai — dažreiz tā ņem, ka ne atkauties.

Arvīds neticīgi noskata zēnu no gaiša matu cekula līdz vecajām pastalām. Ko tāds var noķert? Kaķa brokastīm, vairāk nekā!

It kā nopratis viņa domu, zēns strauji pagriežas projām, paiet gabaliņu augšup un droši brien krācē. Iebridis gandrīz līdz upes vidum, atritina makšķeri, sameklē kulītē ēsmu (nevar saprast, ko īsti, tikai redzams, ka nogriež kaut ko no lielāka gabala ar nazi), tad uzmauc uz āķa un, lēnārn šķetinādams auklu no katam piestiprinātas spailes, laiž tāpat bez pludiņa straumē.

Brīdi vērojis, Arvīds parausta plecus.

—  Nāc, Laimon, iesim sienāžus ķert!

Abi draugi uzrāpjas kraujā. Līdzi iet arī dažas meitenes ar tauriņu ķeramajiem tīkliņiem. Nometnē paliek tikai dežurante un uguns kūrējs, kas čuikstina uz iesma desiņas.

Dežurante Vilma sēž uz laivas gala, garlaikodamās plunčājas kailām kājām ūdenī un vēro svešo zēnu uz krāces. Pēkšņi viņa redz, ka tas dīvaini saspringst, saliecas uz priekšu un kātu izstieptajā roka, cik varēdams it kā sniedz kādam, tad spēji atcērt sāņus, satver abām rokām un tur visā spēkā. Var redzēt, ka aukla sastiepjas kā uzvilkta stīga un brīžiem kā nazis šķeļ ūdeni uz vienu un otru pusi. Zēns pārliek kātu pār plecu un šļakatu šļakatām skrien uz krastu. Sastieptā aukla tam aiz muguras velk kādu smagumu, kas nāk līdzi, baltus kūleņus mezdams.

— Skaties, skaties!—Vilma sauc, bet Vilis jau pats ir sadzirdis savādo troksni un redz, ka zēns izvelk krastā lielu, baltu zivi, kas lēkā un spārdās kā negudra. Ari raudu makšķernieki ir vērojuši zēna ciņu ar ūdens nezvēru, un drīz viss pulks salasās ar skaļiem saucieniem ap varoni, skrien arī Arvīds ar Laimonu no kalna.

—  Nudien, sapals!

—  Kas par iniizeni!

- Būs savi pāris kilo.

—  Pusotra būs gan.

Zens izliekas gluži mierīgs, kaut gan var manīt, ka arī viņam sirds satraukta. Drebošiem pirkstiem viņš nokabina zivi no āķa un rāmi teic:

—  Dziļi ierijis, pagāns . . .

Vilis Vēdzele pirmais aptver notikuma reālo pusi. Ar gluži vienaldzīgu izteiksmi vaigā viņš pieklājīgi vaicā:

— Uz ko jūs makšķerējat? Mēs te neatiodam nekādas lādzīgas ēsmas . . .

—  Uz zaļu siļķi,— zēns bez vilcināšanās atbild.

Uz zaļu… Jūs gribat sacīt—uz vienkāršu sālītu

siļķi?

—  Nūja.

—  Nevar būt!

—  Jokus dzen,— norūc Laimons un pagriežas projām. Zēns tomēr dzirdējis viņa piezīmi:

—  Nav nekādi joki. Te visi sapalus uz zaļu siļķi ķer. Var mēģināt arī uz sienāzi, bet jūlija beigās un augustā uz ņurņikiem. Tikai tos bieži noēd . . . Tad jāmauc uz diviem āķiem: pie galvas un pie astes. Bet siļķi ņem droši. Pamēģiniet paši! Es nogriezīšu pāris kumosu.

—  Lūdzu!—Vilis pirmais pastiepj sauju. Atskatījies pār plecu, viņš sauc:

—  Kam te bija makšķere ar tinēju? Tev, Pēter? Aizdod man uz brītiņu.

—  Ko vēl negribēsi! Tev varbūt arī gumijas zābakus vajadzēs no Rīgas pasūtīt, lai nav stilbi jāmērcē.

Pēc briža krācē slaistās jau vesels makšķerkātu mežs. Nevienam tomēr neņem. Svešais zēns drīz brien malā, sacīdams:

—  Te jau izbiedēti. Jāiet uz leju, tur ir vēl viena laba vieta.

Vilis steidzas zēnam pakaļ. Arī Arvīds palūdz gabaliņu siļķes un iet līdzi.

Zēns iebrien upē pirmais. Vilis cieši uz pēdām. Arvīds pieklājīgā gabalā. Pārbaudījis uz pirksta āķa dzeloņa asumu, uzmauc siļķes gabaliņu un, uzmanīgi izritinot auklu no spoles, ļauj straumei nest ēsmu līdz pašai atvara malai, kur tumšie ūdeņi lēnām griežas aplī.

Saule jau iet uz vakara pusi un spīd tieši sejā. Arvīds pieliek plaukstu acīm un vēro auklu. Viegli sastiepta, tā vibrē kā ūdenszāle. Pēkšņi kāds tur, dzelmē, ar tādu sparu cērt uz priekšu, ka gandrīz izrauj kātu no rokām. Spole ir nobremzēta un iztinas ar skaņu tarkšķi.

—  Tiešām — sapals!

Arvīds jūt galā spēcīgu zivi un sāk lēnām ietīt.

Zēns sauc:

—  Klāt ir! Nu tikai diedz uz krastu, citādi aizies kā nelabais.

Arvīds neatbild. Uzķeramais tīkliņš jau pie rokas, kādēļ tad skriet uz krastu un traucēt citiem makšķerēšanu? Viņš turpina ietīt, brīžiem atkal palaizdams, lai zivi nokausētu. Tā tomēr sīvi pretojas. Arvīds ir vilcis dažu krietnu līdaku, bet šai ir pavisam cits atspēriens. Turas pretim, kā siekstā iekodusies, brīžiem šaudamas gan uz vienu, gan otru pusi. Beidzot gluži nokausēts sapals parāda virs ūdens savu bālgano pavēderi un ieveļas tīkliņa.

—  Paidies par mācību,— Arvīds saka zēnam.

—  Nav par ko, — tas atbild. — Nu jau būs jābeidz. Launaga laiks cauri. Bet tu gan izvilki — vai pašu Vidsa- las budzi!

—  Kas tas tāds?

—  Tā pie mums tāda palama … no Vidsaliešu Sapala laikiem. Tas ar fašistiem uz vienu roku ļaudis slaktējis. Viss pagasts viņu tā dēvē. Es tur divas vasaras ganos gāju . . .

LIZDĒNOS

Tai brīdī atskan pulcēšanās signāls. Vadītājs Znotiņš ir atgriezies un pastāsta, ka vietēja komjaunatnes organizācija šodien rīkojot talku jauna darba zemnieka Kalvāna saimniecībā un aicinot viņus piedalīties.

—  Jā, lūdzu, tas ir pie mums Lizdēnos,— saka zēns, kas garāmejot dzirdējis Znotiņa paziņojumu.— Es tūlīt skriešu mājās . . .

Viņš aizsteidzas kalnā.

Samtiņu Tenis paskaidro vadītājam:

—  Tas gan ir krietns puika. Viņš te pamācīja mūsu makšķerēšanas meistarus. Es jau ierakstīju ceļojuma žurnālā: «Kā Latgales zēns Ignats Kalvāns mācīja cienīt zaļu siļķi.» Un nemaz nav lepns!

—  Labi, — saka vadītājs.—Tātad nolemts: līdz vakaram ejam talkā uz Lizdēniem un paliekam šai nometnē pa nakti.

—  Talkā, talkā! Tas ir jauki!—sauc meitenes.

Pie laivām atstāj divus dežurantus un dodas kalnā uz Lizdēniem.

Paveras plašs skats uz ieplaku starp upi un diviem ezeriem. Nelieli pakalni un birzis, lauki un pļavas. Vidū — sādža. Liela daļa ēku, vēl nesen cirstas, gaiši spulgo saulē kā medainas šūnas zaļās zemes galdā. Tās ir jauno darba zemnieku sētas, to zemnieku, kas paaudžu paaudzēm bijuši kalpi un gājēji, sūru sviedru lējēji lielo saimnieku tīrumos. Tikai padomju vara, pašas tautas taisnīgā vara tiem deva šos tīrumus un palīdz celt šīs gaišās sētas, palīdz iekārtot jauno dzīvi.

Lizdēnos ir uzcirsts dzīvojamās ēkas stāvs. Jāvelk augšā sijas un spāres. Tādēļ talka. Kūts un šķūnis — zem viena jumta — uzcelts jau pagajušajā vasarā. Ari maza pirtiņa lejā pie ezermalas, kur paši mitinājušies ziemu. Pats Antons Kalvāns ir mazliet namdaris kā gandrīz visi Latgales gājēju ļaudis, kas kopš agras jaunības staigājuši peļņā, gan grāvjus rakdami, gan ēkas cirzdami, gan uz plostiem, gan citos gadījuma darbos, kad apnīk vergot pie bagātā Zemgales saimnieka par vasaras kalpu. Tagad šie desmit amati, kā smejies, visi lieti derēja: lejā pļavai gar slīkšņa malu jau izrakts dziļš grāvis, un šogad tur zāle līdz jostas vietai; kalnā ap istabu, piesaules pusē skaistās rindās iestādītas astoņpadsmit ābelītes, gar olnīcu līdz pašam ceļam abās malās — ķirši; visu to viņi abi ar dēlu Ignatu ir paveikuši gandrīz nemanot, kā saka — vaļas brīžos. Sākumā gan Kalvāns par kociņiem negribēja ne runāt, kamēr nebūšot visi būves darbi galā, bet Ignats — tas jau nebija novaldāms, tikko padzirda, ka izpildkomiteja dodol zīmes uz Tepes padomju saimniecības kokskolu.

Arī istabiņu viņi uzcirtuši itin kā pa vaļas brīžiem. Koki bija savesti ziemā. Tikko noskrēja sniegs, Antons rītos jau ar gaismiņu ķērās pie šļutes, kamēr atsila zeme un varēja iet tīrumā. Un arī te Antons Kalvāns juta kādu palīdzīgu roku, kas viņu tīri nemanot balstīja visās lietās: zirgu un mašīnu koplietošanas punkta vadītājs pats uzaicināja laikus noslēgt zemes apstrādāšanas līgumu, un visus darbus patiešām veica paredzētajā laikā.

Tas bija neatsverams atspaids, un Antonam iznāca vaļas biežāk ķerties pie cirvja. Katru nedēļu viņš uzlika pa vainagam, un ap siena laiku istabas stāvs bija uzcirsts. Arī grīdas un griestu dēļi, Tīlēnu zāģētavā ēvelēti un spundēti, jau bija savesti un nokrauti glītā grēdā zem nomaļu pajumta; saēvelētas bija arī jumta skaidas, kas bija Ignata pirmais atbildīgais amata darbs pie istabas būves. Logu rāmjus un durvis Antons darināja pats no sausiem priežu dēļiem, kas ziemu kaltējās pirtiņas augšā zem slogiem. Ar izpildkomitejas palīdzību arī ķieģeļi un kaļķis jau bija sagādāti, lai līdz rudens salnām izsistu cauri jumtam skursteni un iemūrētu krāsni un plīti.

Tā nu sagadījās, ka pašā karstākajā pļaujas laikā, kac; siens bija jāvāc, sagrūdās arī būves darbi tik tālu, ka pašu spēkiem vien vairs nevarēja visu veikt. Bet nebija vairs šodien vecie ļaunie laiki, kurus neapzinīgi un vientiesīgi ļaudis kādreiz vieglās valodās bez kāda apdoma un gluži ačgārni par labiem dēvē. Tagad bija allaž par visu nomodā kāda vērīga un gādīga acs, kas visās lietās un vietās pielika drošu plecu un krietnu padomu, lai jaunā dzīve arvien straujāk kāptu augšup. Vidsalas pagastā šī padomju varas vadošā un tēvišķā acs bija partorgs Sīlis.

Krāslavas būdnieka dēls, viņš jau no skolas sola aizgājis uz Rīgu, gribēdams izsisties līdz augstākām skolām. Bet tajos ļaunajos laikos tikai turīgu tēvu dēliem bijušas vaļā augstāko skolu durvis, un jauneklis ticis nevis universitātē, bet stikla fabrikā, kur ilgus gadus bendējis plaušas, pudeles pūzdams. Pa naktīm tomēr urbies grāmatās un sācis meklēt visu dzīves netaisnību sakni. Tā nācis pie apziņas, kļuvis par komunistu un ilgus gadus bijis ieslodzīts cietumā par darbaļaužu taisnību, jo tajos laikos vēl visa vara Iatvijā bija budžu un tautas izsūcēju rokās, kas cīnītājus par cilvēku labāku nākotni nežēlīgi vajāja.

Baigajos vācu fašistu okupācijas gados Sīlis vadīja partizānu nodaļu, kas arvien iedvesa cerības nomākto ļaužu sirdīs un lika drebēt bailēs varasvīriem un arī tādiem tautas nodevējiem un bendēm kā pieminētais Vidsalas Sapals, agrākais kroga un dzirnavu īpašnieks.

Tagad sirmo Sīli bieži redzēja gan vienā, gan otrā pagasta galā. Vienmēr viņš bija ļaudīs, zināja katra vajadzību, palīdzēja jaunajam darba zemniekam gan sejas laikā, gan pie ražas novākšanas, gan ēkas ceļot, gan lopus un darba rīkus gādājot. Un katru nesaprotamu lietu allaž izlika kā uz delnas, lai zemniekam vienmēr skaidrs, ko padomju valsts viņam dod un ko no viņa prasa. Tādēļ arī nebija vidsaliešos nekādas lielas aizķeršanās pat visspraigākajos darba posmos, nedz arī kavēšanās ar pienācīgo ražas piegādi valstij.

Tā kādu dienu Sīlis iegriezās arī Lizdēnos, redzēja, kāds Kalvānam sastrēgums, parunājās ar komjauniešiem un ieteica palīdzēt.

TALKA

Kad Daugavas ceļotāju pulciņš nonāk līdz lielajam ozolam pakalnā, no kura visa leja ar sādžām un ezeriem pārredzama kā uz delnas, vadītājs Znotiņš ieteic brīdi atpūsties ozola pavēnī un pastāsta par Vidsalas ļaužu dzīvi. Te talkā gājējus panāk Dižais Daunis, jo negaidītais sapulcēšanās signāls viņu pārsteidzis tālu no nometnes. Saņēmis no dežurantiem vadītāja norādījumu doties pakaļ visam pulkam uz Lizdēniem, viņš tūlīt steidzies un nu stāv nosvīdis bara vidū ar visu savu lepno lomu. Tā ir tāda zivs, ko tikai retais no zēniem pazīst.

—  Meža vimba!

—  Bet mums te sapali kā šķilas! Paskaties!— sauc Tenis.

—  Nesam talkas saimniecei sālsmaizi,— rāmi paskaidro Arvīds.

—  Tad jau liec klāt arī manu daļu!

—  Nekā nebija. Katram pašam jānes savs loms.

Vilma pirmā pamana braucējus uz divriteņiem, kas no

pretējās puses iegriežas Lizdēnos.

—  Komjauniešu brigāde jau klāt! Redziet!

—  Jā,— saka Znotiņš,— tie paši būs. Iesim arī mēs, pasteigsimies!

Līdz Lizdēnu jaunsētai vēl savu piecu minūšu gājiens, kad uz ēkas stāva jau parādās siju saņēmēji. Arī pļavā redz uzziedam krāsainus meiteņu lakatiņus. Redzams, ka talcinieki nav raduši velti tērēt laiku.

Pagalmā sagaida saimniece. Viņa ir apmulsusi un priecīga.

—  Labdien, labdien! Tā jau Ignats teica, ka ciemiņi no Rīgas solījušies talkā nākt. Lūdzu, lūdzu! Nupat aiztecēja lejā uz pļavu.

Viņa tencina par zivīm un sauc Ignatu kalnā izrīkot jaunos talciniekus. Znotiņš, Dižais Daunis un Pupuru Pēteris jau ir atrotījuši kreklus un palīdz siju vilcējiem. Tur strādā pats Kalvāns un trīs komjaunieši. Tagad arī Daunis un Pēteris uzrāpjas uz sastatnēm, nu augšā ir četri vīri, apakšējam pārim nāk talkā Znotiņš, un gludi tēstais sijas baļķis viegli slīd augšup pa sienai slīpi pieslietajiem slīdņiem.

Kalvāns ir neliela auguma, kustīgs, mazliet piekum- pušu muguru, iesirmiem sariem uz vaiga, smīnīgām pelēkam acīm un jautru valodu. Darba gaitā viņš allaž palīdz pats sev un citiem ar piedienīgu teicienu:

—  Tā, tā. Augšā ir. Tagad laidīsim tos striķus šiem lejā un tikai kantēsim robā! Uz viņu galu, uz pašiem ziemeļiem, tā, tā, vēlreiz — un vēl maķenīt — gatavs. Guļ kā Madžai kurpe! Paķer, draugs, tur no kastes divas desmit- collīgās, ietrieksim katrā galā pa naglai, tad stāvēs uz gadu gadiem . . .

Ignats jau laikus ir sagādājis no kaimiņiem grābekļus lielajam talcinieku pulkam. Saucieni, smiekli un čala skan gar ezermalu, no kurienes sāk dzīt sienu kalnup. Pļava ir līdzena, ar zāles pļāvēju to visu nogāza divās dienās, tagad jāsteidz saņemt, kamēr pieturas laiks. Ar gudru ziņu Ignats un komjauniete Broņislava nepiedzīvojušos talciniekus sadalījuši trijos pulciņos, katrā viena komjauniete par brigadieri. Tādā kārtā arī visa pļava sadalīta it kā trijos sektoros, kas garās strēlēs stiepjas no pašas ezermalas augšā līdz sakņu dārzam.

Starp brigādēm izvēršas sacensība. Pamazām priekšā izvirzās brigāde, kas dzen augšup vidējo strēli. Tur ir Vilma, Arvīds un Samtiņu Tenis, bet par brigadieri pati Broņislava, liela auguma meitene, stiprām, saulē iedegu- šām rokām un vasaras raibumiem vaigos. Ignats ar Zentu ved gubiņas uz šķūni, kur Laimons strādā ar trijzaru dakšām. Miizīgietn klepjiem viņš ceļ augšā smaržīgo sienu un gāž šķūņa lūka. Tur saņem un šķūrē tālāk Arvīda māsa Anita un Mazā Maija. Uz strēķiem vēl pāris minēju, bet visiem pāri skan Viļa Vēdzeles balss:

—  Dzen dziļāk, dzen dziļāk! Lai nekur nepaliek tukšumi! Lai nekur nepaliek tukšumi! Piemin paspārnes, piemin paspārnes! Nostrādāsim, kā pienākas!

Tad pabāž spuraino galvu no lūkas ēnas un lielīgi sauc:

—  Kas tur jums ir lejā, atkal nevar gubiņas pievest! Mums te augšā vairs nav ko darīt! Mazie jau sāk vistiņas ķert pa pažobelēm!

Laimons parausta plecus: Vili vairs nevar ne pazīt. Bet tas šņāc:

—  Saturieties, puikas! Ciemos nedrīkst izgāzties! Laivā atkal varēs sutināt kaulus! . . .

Ar saules rietu siens ir saņemts, virs jaunās istabas slejas spāru rinda un pie vidējās — garā kārtī — vainags.

Visi sapulcējas pagalmā. Broņislava uzsāk darba dziesmu:

Līdz ar putniem rīios Agri ceļamies, tai pret sauli vītos Dziesmā darba piieks.

Dosim graudu vairāk, Steigsim namus celt, Lai jo dienas daiļāk Dzimtene var zelt.

Zemes dzīles veram, Jūrām liekam dzimi,

Varonības ēra Pāri laikiem dimd.

Pieaugušie sēž jaunās celtnes pavēnī, kur saimniece uz tīras audekla drānas pasniedz sātīgu cienastu — saldu pienu māla krūzēs un miežu karašas.

—  Tā mums iet,— saka Kalvāns.— Pamazām sākam just pamatus zem kājām. Vijam vēl katrs savu ligzdu kā jauni putni, bet nupat ir gan pēdējais laiks sākt lūkoties kādu sprīdi uz priekšu. Cik ilgi tā rušināsies ikviens uz sava ielāpa? Sad un tad jau pārrunājām ar Sili, ka būtu reize sanākt visam ciemam kopā un padomāt par arteja dibināšanu.

—  Dzird, ka lejāk pa Daugavu jau daudzi esot salikušies kopā un gluži labi dzīvojot,— iebilst saimniece.

—  Pēdējais laiks,— saka Broņislava,— arī mums Vid- salā organizēt kolhozu. Sīlis jau aizvakar pārveda statūtu paraugu. Sestdien ciema padomē būs sapulce.

Nolikusi izdzerto piena krūzi, Broņislava atgriežas jauniešu pulciņā un atsāk dziesmu. Tā plūst tālu siltajā vakara krēslā, vēstīdama prieku par paveikto dienas darbu, un dedz sirdīs līksmu sparu rītdienas solim.

PILS + SETA

Otrās dienas rītā laivas jau agri atkal slīdēja pa straumi lejup.

Kad saule bija pakāpusies krietni augstu, kad pļāvēji krastos šur tur jau kāra izkaptis ceros un meklēja ēnu, kur vēsumā ieturēt brokastis, ceļotājiem aiz dziļa līkuma labajā krastā pavērās kāds prāvāks ciems.

— Vai redzat Daugavpili?— sauca vadītājs Znotiņš priekšējās laivas braucējiem.

—  Kur?

—  Līdz Daugavpilij vēl pāris desmit, kilometru,— paziņoja Samtiņu Tenis, ielūkojies kartē.— Tas ir Vecpils ciems.

—  Pareizi. Tā ir vecā Daugavpils. Tāpēc jau to sauc par

Vecpili.

Dižais Daunis lika saviem airētājiem mazliet piebremzēt, kamēr otra laiva peldēja jau gandrīz blakus. Tad vadītājs Znotiņš turpināja:

—  Pirmās koka pilis un apmetnes ap tām—pils sētas Daugavas krastos celtas jau tālā senatnē. Tajos laikos visapkārt tāltālu bija milzu meži un purvi. Cauri tiem nekur nebija pat tādu ceļu, ko šodien dēvējam par vienkāršiem lauku ceļiem. Bija mežu biezokņos iemītas tekas, pa kurām tikai kājnieks varēja iet un jātnieks jāt. Bet, ja tālāku gabalu bija vedama lielāka krava, tad to varēja veikt tikai laivā vai ar plostu. Tādēļ Daugava tajos laikos bija vienīgais satiksmes ceļš, kas veda no Baltijas jūras tālu zenies iekšienē, kur dzīvoja mūsu senčiem draudzīgās krievu tautas senči. Lielās laivās, ko sauca par strūgām, tie laidās lejup pa Daugavu no savām tālajām pilsētām līdz pašai Baltijas jūrai un tirgojās ar mūsu senču ciltīm, kas apdzīvoja Daugavas lejasgalu.

Un tajās vietās, kur lielajā ūdensceļā izveidojās dabiskas pieturas un tirgoņu apmetnes, cēla stipras pilis no ozola baļķiem, lai pasargātos no dažādiem sirotājiem un laupītājiem, kas cauri mežiem dažkārt uzklīda. Ap pilīm auga nometnes, ko sauca par pils sētām. Tā ar laiku radās vārds un jēdziens pilsēta. Tādu senu nocietinātu apmetņu vietu — pilskalnu — Daugavas krastos pavisam ap četri desmiti. Vairums no tiem atrodami upes labējā krastā.

—  Tas gan laikam viss noticis ļoti sen,— domīgi sacīja Zenta.

—  Ir tāda zinātne arheoloģija, kas pētī senatni un seno dzīves veidu. Tā liecina, ka Daugavas krasti bijuši apdzīvoti jau ap trīstūkstoš gadu pirms mūsu ēras. Bet tas laikmets, par ko iepriekš stāstīju, kad mūsu senču tirdznieciskie sakari ar draudzīgajām slāvu ciltīm kļuvuši ļoti cieši un rosīgi, savu kāpinājumu sasniedz ap mūsu ēras tūkstošajiem gadiem, tātad apmēram pirms astoņiem deviņiem gadu simteņiem.

Tai brīdī laivas jau nonākušas gluži iepretim Vecpils ciemam.

—  Vai redzat muru drupas tur kalna?

—  Jā.

— Sls drupas jau gluži cita, daudz baigāka laikmeta liecinieces.

—  Uz tā paša pilskalna?

—  Jā gan.

—  Pastāstiet, biedri vadītāj!

—  Patiesībā tas ir iepriekšējā stāsta turpinājums. Vienpadsmitā gadsimta beigās Daugavas grīvā arvien biežāk sāka iegriezties vācu sirotāju kuģi. Redzēdami zemes bagātību un iedzīvotāju miermīlību, sirotāji nolēma šo zemi iekarot un latviešu ciltis padarīt par saviem vergiem. Divpadsmitā gadsimta sākumā viņi savervēja vācu zemēs lielu laupītāju pulku un zem kristietības sludinātāju maskas ar uguni un zobenu iebruka latviešu novados ap Daugavu. Ar varu un viltu viņi spiedās arvien dziļāk zemes iekšienē.

Latviešu karotāji sīvi aizstāvēja savu dzimto zemi, bet viņu ciltis nebija vienotas, dažkārt nodevēji bieži izjauca vislabākos nodomus, un tā iebrucējiem izdevās nocietināties Daugavas krastos. Viņi nodedzināja latviešu koka pilis, nopostīja pilsētiņas, izkāva (audis, bet tos, kas palika dzīvi, paverdzināja. Un tā uz senajiem latviešu pilskalniem cita aiz citas uzslējās akmens pilis — vācu bruņinieku laupītāju ligzdas. Lūk, arī šī pils, kuras mūru drupas jūs redzat uz senā Naujenes pilskalna, ir no tiem laikiem. Tā dibināta 1275. gadā. Un tos milzu akmeņus pils mūros zem pātagas sitieniem un nāves draudiem vēlušas un cēlušas mūsu senču rokas.

Asiņainās cīņas turpinājās veselu gadu simteni un nenorima arī vēlāk. Bet galīgi no vācu kaklakungiem latviešu tauta atbrīvojās tikai ar lielās krievu tautas palīdzību. Sī cīņa pret vācu iebrucējiem bija kopīga jau tajos tālajos laikos, bet tās pēdējo cēlienu pieredzējām mēs paši. Tādēļ tik dziļš katra latvieša asinīs ir ilgajos verdzības gadsimtos gruzdējušais naids pret vācu iebrucējiem un postītājiem, kas centās izdeldēt latviešu tautu no zemes virsas. Un tādēļ tik dziļa draudzība mūs vieno ar lielo krievu tautu. Jau kopš sendienām šī draudzība kaldināta kopīgās kaujās pret ienaidnieku, norūdīta Piektā gada un Lielās Oktobra revolūcijas cīņu ugunīs un par nesadragājamu asins brālību izaugusi Tēvijas kara gados, kad gājām pret iebrucēju plecu pie pleca . . .

Znotiņa balss ir kļuvusi dziļa un silta. Saulē mirdz ordeņu lentītes pie viņa svārku atloka, un dažs no zēniem atceras, ka vadītājs ir piedalījies arī Daugavpils atbrīvošanas kaujās. Arvīds jautā:

—  Pastāstiet, biedri vadītāj, kā te ap Daugavpili gāja! Te taču cīnījās arī latviešu strēlnieku korpuss?

—  Jā, tikai tālāk — no Rēzeknes puses. No šīs puses gāja citas Padomju Armijas vienības. Ja vēl neesat noguruši klausoties, varu šo to pastāstīt, ko atceros.

—  Stāstiet, stāstiet,— sauca Tauriņu Vilma.— Līdz Daugavpilij vēl tālu.

Labi. Bet vispirms saāķēsim laivas kopā, lai visiem ērtāk dzirdēt.

—  Tagad var,— lietpratīgi piekrita Daunis.— Te jau gluži rāma tece.

KAUJAS PAR DAUGAVPILI

— Kaujas par Daugavpili,— turpināja vadītājs Znotiņš,— bija tikai daļa no vispārējā Padomju Armijas trieciena 1944. gada jūlijā Baltijas frontēs. Viens trieciena virziens, kur cīnījās arī latviešu korpusa karavīri, gāja ziemeļos no Daugavas, pārrāva stipri nocietinātu ienaidnieka aizsardzības līniju un 18. jūlijā plašā frontē iegāja Padomju Latvijas teritorijā.

Turpinot straujo uzbrukumu, šie spēki savukārt sadalījās divos zaros. Viens zars atbrīvoja Ludzas pilsētu un pārgrieza dzelzceļu Rēzekne —Daugavpils, virzoties uz Daugavpili no ziemeļiem. Otrs zars ieņēma Krāslavas pilsētu un devās uz Daugavpili no austrumiem. Tādā kārtā ap Daugavpili veidojās pusloks, kas ar vienu galu jau pie Krāslavas balstījās pret Daugavu un savilkās ap Daugavpili arvien ciešāk.

25. jūlija naktī arī pirmā zara spēki ar dziļu ķīli ienaidnieka aizmugurē pārgrieza šoseju un dzelzceļu Rīga —Daugavpils. Tādā kārtā arī otrs pusloka gals atbalstījās pret Daugavu, Rīgas pusē. Kaujas bija ļoti sīvas. Vācieši meta pretuzbrukumos visas rezerves, tomēr Padomju Armijas trieciena loks ap Daugavpili saslēdzās jau pavisam cieši. Tai pašā laikā otrs vispārējā uzbrukuma virziens Baltijas frontēs vienu pēc otras atbrīvoja Padomju Lietuvas pilsētas, pagriežoties jūras virzienā un ar labā spārna daļu vēršoties pret Daugavpilī puslokā ieslēgtajiem ienaidnieka spēkiem no dienvidu un dienvidaustrumu puses.

27. jūlijā ar rita gaismu sākās izšķirošais trieciens. Redzēdami, ka draud ielenkums un ka Daugavpili viņi noturēties vairs nespēj, vācieši sāka spridzināt, graut un dedzināt pilsētu. Padomju Armijas karavīri cīnījās ar lielu pašaizliedzību, lai paglābtu pilsētu no galīgas nopostīšanas. Jau pulksten sešos bija ieņemta stacija. Ugunī un dūmos risinājās ielu kaujas. Pulksten deviņos, pārvarot pēdējo ienaidnieka pretestību, mūsu karaspēks ieņēma pilsētas centru, atsviežot sakauto fašistu atliekas pari upei. Daugavpils bija brīva.

—  Un kā tur izskatījās? Laikam gan briesmīgi,— sacīja Zenta.— Es redzēju, kā vācieši darījās Valmierā. Mēs sēdējām pagrabā, bet viņi tikai skrien pa ielām un met granātas un degbumbas pa logiem iekšā, lai tur cilvēki vai kas. Daudzi toreiz palika zem drupām . . .

—  Nebija jau vācieši vien,— drūmi piebilda Arvīds.— Netrūka arī tādu, kas saucās par latviešiem, bet bija īsti junkuru roklaižas un lielākie nelieši.

—  Fašistu nodarītais posts Daugavpilij bija liels,— turpināja Znoliņš.— Vairāk nekā puse pilsētas bija nodedzināta un sagrauta. Visi lielākie nami bija mīnēti. Dažas mīnas sprāga vēl otrajā un trešajā dienā. Spēkstacija, ūdensvads, tilti pār Daugavu, Tautas nams, astoņi skolas nami, deviņdesmit procentu no visām rūpnīcām, pāri par tūkstoti dzīvojamo ēku — viss bija sagrauts un nodedzināts. Bet tas nebija briesmīgākais. Ļaudis tūlīt ķērās pie darba, un pilsēta ar katru stundu un dienu sāka atdzīvoties. Baigākais tomēr bija tas brīdis, kad atraka fašistu noslepkavoto upuru milzīgos kapus.

Te stāstītāja balss it kā aizlūza.

—  Esmu redzējis kaujās daudz kritušu. Tur cilvēki krīt cīņās. Bet, ja mierīgus ļaudis bariem sadzen bedres malā un apšauj, ja notiek zvēriska masveida slepkavošana, kur bērnu nokauj blakus mātei, tēvu blakus dēlam, tad es nezinu — kas ir vēl briesmīgāks? . . . Kārtu kārtām viņi tur gulēja bedrēs . . . Tūkstošiem līķu jau bija sadedzināti, lai slēptu drausmīgā nozieguma pēdas . . . Bet slepkavas nespēja tās apslēpt. Un katrs, kas redzēja šo baigo fašistu ļaundarību, saprata, cik cildens bija Padomju Armijas kareivju cīņas uzdevums Tēvijas karā . . . Un tad mēs gājām tālāk uz Rīgu . . .

Znoliņš apklusa un lūkojās tālumā pār saules apmirdzē

to upi, it kā skatītu uzvarām vainagotās Padomju Armijas karavīra kauju gaitas, par kurām vēl tik daudz neizteiktu stāstu . . .

— Patiesība vienmēr uzvar,— sacīja Samtiņu Tenis.

Un visi sajuta, ka tā bijusi pati lielākā patiesība, kas uzvarējusi šai karā.

AR PIRKSTU UZ «ĒĢIPTI»

Bija jau vēls vakars, kad laivas piestāja pie tilta nobrauktuves Daugavpilī. Vadītājs ar diviem palīgiem aizgāja rūpēties par naktsmītni. Dežuranti palika vietās, bet visi pārējie izklīda pa asfaltēto krastmalas aleju, izkustēdamies pēc ilgās sēdēšanas laivās.

—      Tā otrā krastā ir Grīva,— sacīja Samtiņu Tenis. — Tāpat, kā Rīgā Pārdaugava, bet skaitās gandrīz kā atsevišķa pilsēta.

—  Tur esot skola, kurā mācījies Rainis.

—  Vācieši to nodedzinājuši.

—  Nu, tagad jau būs atjaunota.

—  Bet kas zina, kur ir Ēģipte?— jautāja Vilma.

_ — Ja tā jau nebūtu sen atklāta, tad es to meklētu Āfrikā,— gudri filozofēja Vilis Vēdzele.

—      Bet, ja mēs paliksim ilgāk un dosimies uz viņu krastu ekskursijā, tad varam nok|ūt Ēģiptē pēc vienas stundas.

—  Ar raķešu lidmašīnu?

—      Nē, ar autobusu. Tā ir Raiņa pirmā mācību vieta Lauces ezera krastā. To sauc arī par Vilkamiestu. Bet aiz ezera jau ir Lietuvas Padomju Republika. No šejienes ap trīsdesmit kilometru.

—  Sēstieties, pieci!— iesvilpdamies sacīja Vilis.

—      Tad jau labāk kājām,— ieteica Arvīds.— Te esot skaisti ezeri.

—       Izpētīsim uz kartes!— lietišķi ierunājās Tenis, atvērdams savu planšeti. Visi sanāca pulciņā apkārt.

—      Lūk — Sventas ezers . . .— Tenis ceļoja ar pirkstu pa karti.

—  Diezgan prāvs!— iesaucās Vilis.

—      No tā iztek Pakrāces upīte, ietek Lauces upē, bet Lauce . . . redzi! Lauce ietek tepat pie Grīvas Daugavā! Tad jau mēs varam aizbraukt uz Sventas ezeru laivās!

—  Un kas te — tāda ka zvaigznīte?— jautaja Zenta.

—  Egļu kalns. Augstākā vieta visā novadā.

—  Tas nemaz nav tālu no šejienes,— piebilda Vilma.

—  Ja mēs ejam uz Berķeneli un Randeni — tās ir vietas, kur Rainis dzīvojis bērnibā,— tad ari līdz Egļu kalnam un Sventas ezeram varam aiziet kājām. Laivās jau tāpat apniks lidz Rīgai.

—  Uz Berķeneli gan,— skaidroja Samtiņu Tenis,

—  bet Randene tur nav pa ceļam. Randene atrodas trīs kilometrus lejpus Grīvas, pašā Daugavas krastā. Lūk, te. Tur mēs piestāsim, kad brauksim tālāk uz leju. Bet par to Lauces upīti jānoskaidro, varbūt ta tik sekla, ka laivās nekur tālu netiksim.

—  Kas tad jums te par apspriedi?— Tā ir vadītāja jautrā balss. Viņam līdzi atnācis kāds svešs jauneklis. Tas sveicinādams ceļ cepuri.

—  Braucam ar pirkstu uz Ēģipti,— smej Dižais Daunis.

—  Mēs gribam sarīkot ekskursiju uz Raiņa bērnības vietām,— nopietni paskaidro Vilma.

—  Līdz Ēģiptei patālu, bet uz Berķeneli katrā ziņā ieteicams aiziet,— saka svešais jauneklis.— Bet vispirms jums jāapskata, kā mēs ceļam jauno Daugavpili.

—  Iepazīstieties!—saka vadītājs.— Tas ir biedrs Avotiņš. Viņš mums visu rādīs un stāstīs.

Visi sasveicinās, minēdami savus vārdus. Avotiņš smaida.

—  Būšu jūsu gids. Varbūt aizbrauksim ari uz Ēģipti. Tur tagad domājam iekārtot tūristu mītni. Ļoti skaista vieta. Vecās dzīvojamās ēkas vietā gan uzcelta jauna, bet rija, pirtiņa un milzīgā liepa pagalmā vēl stāv tāpat ka Raiņa bērnības dienās. Un vispār — uz to pusi jauks gājiens. Kalni un ezeri. Makšķernieki un gleznotāji neko labāku nevar vēlēties.

DAUGAVPILS TRAMVAJS

Ceļā uz naktsmītni Avotiņš īsos vilcienos apraksta Daugavpils atjaunošanas vēsturi. Pirmais darbs bijis — atjaunot sapostīto dzelzceļa mezglu, lai palīdzētu Padomju Armijai sekmīgi turpināt savu atbrīvotājas gājienu tālāk

uz rietumiem. Dzelzceļnieki strādājuši dienu un nakti un paveikuši mezgla atjaunošanu divās nedēļās.

Lielākās grūtības bijušas ar ūdeni un gaismu. Dzeramo ūdeni — arī ēdnīcām un maizes ceptuvēm — pieveduši mucās. Bet jau 1945. gada 1. februārī sācis darboties atjaunotais ūdensvads. Visos atjaunošanas darbos strādājušas brīvprātīgo brigādes. Atjaunotas rūpnīcas, skolas, slimnīcas. Jau 1945. gada maijā sācis darboties arī teātris atjaunotajā Tautas namā. Tagad tur jau kārtībā arī pilsētas labākā viesnīca. Un to jau paši drīz redzēšot, jo tur esot rezervētas viņiem trīs istabas.

—  Bet kāpēc te tas bruģis izjaukts?—jautā Tenis, kad viss pulciņš nonāk uz kādas lielākas ielas.

—  Tramvaja līniju būvējam,— saka Avotiņš.— Starp citu — tas ir vislabākais piemērs, no kura var redzēt, kā saimniekoja pilsētā budžu un naudinieku varas laikos un kā strādājam mēs, padomju ļaudis.

Un Avotiņš pastāsta, ka kādreiz priekš gadiem trīsdesmit pieciem, kad Daugavpils jau izaugusi par lielu pilsētu, sanākuši kopā pilsētas domnieki — resnvēderaini tirgotāji, fabrikanti, namsaimnieki — un nolēmuši būvēt tramvaju. Sēdējuši un kaulējušies veselus divus gadus, bet nevarējuši vienoties, jo katrs šādā lietā gribējis piebāzt savu maku uz tautas rēķina. Tad nolēmuši, ka tramvaja būvi vislabāk atdot kādam ārzemju kapitālistam. Atbraucis no Anglijas misters Džons Snodsons. Tas īsos vārdos izlicis savus noteikumus:

—  Olrait. Divos gados es to tramvaju varu uzbūvēt. Parakstiet ligumu: četrdesmit gadu — visa peļņa man. Pilsētai — pirmajos desmit gados viens procents, turpmākajos desmit gados — divi procenti, pārējos divdesmit gados — trīs procenti no peļņas. Pēc tam viss jūsu rīcībā. Lūdzu.

Vārdu sakot, misters Snodsons bija ar mieru veselus četrdesmit gadus bāzt daugavpiliešu naudiņu savā kabatā, bet tramvajs pa to laiku jau būtu nolietojies — un varētu slēgt jaunu līgumu. Nu atkal izcēlušies lieli strīdi, jo misters nav pratis visus domes kungus pienācīgi piekukuļot, vieniem iedevis vairāk, citiem mazāk, trešajiem nemaz. Tie sākuši brēkt, ka tāds līgums esot tīrā laupīšana. Tas noticis 1912. gadā. Kamēr strīdējušies, sācies Pirmais pasaules karš, un misters Džons Snodsons ar savu līgumu un lietussargu aizbraucis pār jūru.

—      Un rīt jūs redzēsiet, kā mēs strādājam tagad, kad

paši darbaļaudis ir saimnieki savā pilsētā. Mēs vēl ceļam no drupām sagrautās ēkas, vēl mums jāuzceļ veseli kvartāli jaunu dzīvojamo namu, ko vācieši nodedzināja, bet mēs jau redzam jaunu dzelzceļa nozarojumu no mezgla līdz spēkstacijai. Dzelzceļa darbnīcas ir ne vien atjaunotas, bet kļuvušas jau par vienu no ievērojamākiem rūpniecības objektiem visā republikā. Saspridzinātās vietā mums jau darbojas jauna automātiskā telefona centrāle. Rūpnīcas ir ne vien atjaunotas, bet izvērš savu darbu plašumā. Un ikviens cenšas padarīt vairāk un labāk, jo tā ir viņa pilsēta, tā ir viņa valsts, kuru viņš ceļ.

Pirmo tramvaja līniju piecu kilometru garumā uzbūvējām piecos mēnešos, bet pavisam būs divdesmit pieci kilometri — pat līdz Stropiem un Grīvai.

—  Un kas ir te, šai gaišajā ēkā?

—  Tas ir atjaunotais Tautas nams. Esam klāt. Lūdzu — nāciet iekšā! Istabas jau sagatavotas. Varēsiet labi atpūsties.

Atvērās piatas stiklotas durvis, un ceļotāji iegāja spodrā un vēsā priekštelpā. Kaut kur aiz sienas, it kā tālumā, skanēja mūzika.

—  Zālē pašlaik koncerts,— sacīja Avotiņš.

LOCIS

Laivas atkal slīd tālāk uz leju.

Daugavpils ar Mežciema vasarnīcu ēkām, parkiem un dārziem jau ir palikusi tālu aiz līkuma. Daugava savā tecējumā te pagriežas vairāk uz ziemeļu pusi. Straume visnotaļ vienāda un rāma, upes gultne daudz platāka un visumā gandrīz taisna.

Krasti abās malās veras arvien plašāki un lēzenāki. Sākumā tie smilšaini, ar nabadzīgu augsnes kārtu, bet tālāk uz leju jau veido gandrīz kilometru platas gludu un zālainu pļavu joslas abās pusēs. Kreisajā krastā tālumā paceļas zilgiem mežiem segtā Bebrenes augstiene, labajā — viscaur līdzenas druvas ar retiem koku puduriem pie sādžām un ciematiem. Tur sākas Lubānas līdzenums.

Arī salas un saliņas upes vidū te gluži citādas nekā akmeņainajā Krāslavas—Daugavpils posmā. Sākumā tās ir kailas vai panīkušiem kārkliem apaugušas sēres, tālāk uz leju, kur krastu pļavas ar savu zaļo samta paklāju pienāk, līdz pašam ūdenim, saliņas upes vidū ir kā virs ūdens līmeņa izkaisīti zālāju pudurlši un laukumiņi.

Sie zālainie sēkļi ir labas ganības zivīm, laba slēptuve un barības vieta dažādiem ūdens putniem. Arī zvejnieki te velk bagātākus lomus nekā uz krācēm vai straumēm. Bieži vien dienvidū krasta ciemu tuvumā redz brienam gar sēkļiem vīrus ar trejbridi, kas te izplatītākais zvejas rīks. Un redzams, ka loma vācējam tarba krietni smaga, jo to arvien nes augumā brangākais virs vai ari lomu savāc laivā, ko dzen līdzi.

Rīgas šoseja un dzelzceļš te atvirzās arvien tālāk no upes, un vilcienu duna vairs nav sadzirdama. Visapkārt klusums. Tikai airu dziesma duļļos sasaucas ar vindas čīkstoņu krasta sētā un ar izkapts priecīgajiem skandie- niem pļavas ielokā.

Laivas slīd arvien tālāk uz leju.

Bet priekšējā laivā ir viens braucējs nācis klāt. Tas ir locis Andrievs Ozoliņš no Medņiem, sirms večuks, sīkā auguma dēļ saukts par Mazo Andrieviņu, jo pusmūža gājis uz plostiem kopā ar Spigas Andrievu, kas bijis īsts milzis un atšķirības dēļ saukts par Lielo Andrievu.

Lielais Andrievs noslīcis Gaujā, augšpus Murjāņiem. Daugavā tāda nelaime piedzīvojušam korņikam simt gados reiz nākot priekšā, bet Gauja esot daudz viltīgāka upe. Un Lielā Andrieva bojāeja jau ari bijusi tīrā slepkavība.

Uzņēmējs Bērtulis tai pavasarī sagrābis savos nagos visus pludināšanas darbus uz Gaujas un plostniekus galīgi zemē dzinis iekšā. A.pdzirdījis Strenču krogā jaunus puikas, kam vel malaču amatā prāts par īsu, un salīdzis pusparvelti uz pirmajiem plostiem par korņikiem, lai visiem pārējiem nosistu algas.

Tad šie kopā ar Lielo Andrievu sataisījuši streiku. Un visi pārējie turējuši līdzi kā viens: nē un nē. Lai maksā Bērtulis godīgu algu, tad laidīs lejā, ja ne — nē.

Pagājusi viena diena, otra, bet ūdens Gaujā krīt un krīt. Pēc nedēļas vairs nedomā sākt. Trešajā rītā pienākusi ziņa, ka pirmie plosti, uz kuriem nav bijis neviena prātīga korņika, jau guļot čupā pie Velna klints. Tāds sastrēgums, ka bail.

Bērtulis gan spļāvis zili melnu, bet parakstījis līgumu, kā nākas. Lielākais rīkļurāvējs nekā nevar padarīt, ja visi plostnieki turas stingri kopā. Bet uz Andrievu šim tagad zobs. Glūnējis kā vilks pakaļ.

Un vienā vakarā, kad Andrievs gājis pa vaļīgu ragates baļķi pie sastrēguma, kāds pie krasta iecirtis baļķi ķeksi un strauji sagriezis.

Gan bijis veikls un stiprs Lielais Andrievs, tomēr reizi vien uznācis augšā un nokliedzis, tad parauts zem kokiem un tikai pēc nedēļas atrasts tālu lejāk.

Kāds malacis no krustpiliešiem vainīgo redzējis nelieša darbu izdarām un iemūkam mežā, bet krēslā to nav pazinis. Policija gan otrā rītā meklējusi pēc pēdām, kas palikušas krasta smiltīs, bet malača liecibu drīz sākuši apšaubīt, jo policija bijusi Bērtuļa kabatā, un izmeklētāji nolēmuši, ka Lielais Andrievs gan būšot pats neuzmanības vai dzēruma dēļ iegāzies. Tā arī palicis, jo nabagam tajos laikos taisnību dabūt bijis grūtāk nekā Daugavu ar sietu izsmelt un kur nu vēl pret tādu naudinieku kā Bērtulis.

Palicis viens, Mazais Andrieviņš nekad vairs neesot gājis plostot pa Gauju, bet tikai pa Daugavu. To pazīstot kā savu kabatu. Nu jau gadu desmit vairs neviena plosta neesot uz Rīgu laidis. Kauli par stīviem, kājas velkot reimatisms un nevarot vairs stiprā vējā arī «labo — kreiso» malačiem pāri piecām plēnēm aizkliegt. Bet nu jau pavisam citi laiki, kad paši darbaļaudis pie valdības, un arī viņš neesot aizmirsts. Piesolījuši gan vecuma maizi un pensiju, bet šim vēl netīkot pa lāvu zvilnēt, tādēļ strādājot, lūk, pie Daugavpils komjauniešiem par ekskursantu loci.

SAMI UN LĪDAKAS

Mazais Andrieviņš sēž laivas galā, viegli valdīdams garo stūres airi, kūpina savu aizvāžamo pīpi un stāsta. Par katru atvaru, salu un klinti, par katru vietu tuvāk un tālāk upei viņam sava teika, par katru putnu, zivi vai zvēru savs stāsts.

— Sams ir kā resns un nobarojies gruntnieks pagasta vidū, kuriem tagad tos liekos hektārus nošņāpa. Viņš tev snauž zem siekstas kā siltā kunga kambarī, bet ar vienu aci allaž lūr pa lodziņu uz apkārtējo zivju saimi, kas tur rušinās pa dūņām, barības saknīti meklēdamas. Un, tiklīdz kāda gadās pa kampienam, aprij bez žēlastības, ka nabadzīte nedabū pat burbuli pret debesim izlaist.

—  Bet ja gadās līdaka?— jautā Samtiņu Tenis.— Vai tā nav stiprāka?

—  Kā kuro reizi. Plēsoņas prot sūkt un dīrāt pasauli katrs no sava gala. Ja ņem par piemēru Līksnas adatu fabrikantu Repsi. Vai redzat to baznīcu kalnā?

—  Izskatās kā Jaunā Ģertrūde Rīgā,— lūkodamās pa plaukstas apakšu, saka Zenta.

—  Gotika!— lietpratīgi piezīmē Vēdzeļu Vilis.

Bet Tenis jau atvazis planšeti un paskaidro:

—  Ap to vietu Daugavā ietek Līksnas upe.

—  Nu, lūk,— locis turpina stāstu.— Turpat netālu ir bijušā Līksnas muiža. Tagad tur dzirnavas. Bet vecos laikos bija ari krogs un adatu fabrika. Un, ja runā par samiem un līdakām, tad lielāka rijēja un glumāka glūņas par Samugala Trikortu visā novadā tolaik nevarēja sastapt.

Pirmajā sākumā viņš pats savus miesīgos brāļus apēda ar visām pastalām. Kamēr šie gāja peļņās pa Zemgali, grāvjus rakdami, tikmēr svētais brālis (varen dievbijīgs likās) pamazām par saimnieku ieplētās uz visas brāļu zemes, un nekāda tiesāšanās nelīdzēja: palaida visus plikus kā zušus un uzņēma krogu turēt.

Ļaudis melsa, ka pats muižas kungs gājis pie Trikorla naudu uz vekseļiem aizņemties. Bet par zemniekiem nav ko runāt. Tie visi bija krodziniekam kā mušas zirneklim tiklos. Bet Trikorts pret katru laipns un mīlīgs: neraža vai zirgs pērkams — ar dieviņa palīgu! Se tev sieks rudzu, un ēd vesels, kad pienāks rudens — atvedīsi divi sieki par procentiem, tikai paraksti parāda zīmi! Tev zirgu vajag? Nieka lieta! Raksti obligāciju uz savu zemes pleķi ar visu, kas tur virsū, un saņem piecdesmit rubļu skaidros ķeizara papīros! Gan jau svētā dievmāte palīdzēs — pēc gada atnesīsi man simtiņu, raksties tikai apakšā.

Bet pēc gada atkal cita valoda. Tev nav ko maksāt? Neko darīt, mīļais, maz esi pūlējies, maz pātaru svētajam Donatam skaitījis. Ja nevari procentus nomaksāt — pats vainīgs. Trikorts tikai nobrauka bārdu, un tiesas viri ar ūtrupes āmuru zemniekam uz skausta. Tā pusciema sanāca Trikortam makā.

Tad uzreiz, kur gadījies, kur ne,— tas Repsis. Uzbūvēja adatu fabriku. Sākumā Trikorts šaudījas kā sams pa atvaru un kampa Repsim spurās kur varēdams, bet vēlāk abi tā sadziedājās, ka labāk nevajag: ieteica Repsis

Trikortam atvērt pie kroga bodi uz pusēm. Koloniālpreču tirgotavu. Tad nu sākās īsta slaukšana. Repsis strādniekiem algas vietā izdod zīmītes uz bodi, ko siļķes, tabaku un maizi iepirkties, bet Trikorts tikai sver un pieraksta šņorgrāmatā. Un mēneša beigās izrādās, ka noēsts vairāk nekā nopelnīts.

Strādnieki sāka bēgšus bēgt no nelaimes projām, bet kur tu, cilvēks, tajos laikos varēji sprukt? Visur vienāda tiesa bija: kam nauda, tam taisnība. Repsis tikai palaiž ziņu, ka tāds un tāds palicis fabrikai parādā, un policija līdz pasaules galam vajā un dzen rokā.

Pirmajā karā fabrika nosvila. Bet Repsis, kā jau līdaku tēviņš, uzpeldēja vēl dziļākos ūdeņos: pie Ulmaņa par bekona eksportieri. Trikorts gan tepat savā apvidū kā sams zem siekstas tūka un milža, kamēr četrdesmitajā gadā šim nošķērēja ūsas un izmeta sausumā.

Ierīkoja tad Samugala ļaudis tai vietā zirgu un mašīnu iznomāšanas punktu, kur ezera krastā pie akmens staļļi bija. Bet vācu fašistu okupācijas laikā atkal resnais Trikorts uztūka kā pūslis un sāka rīt bez gausa. Visus jaunos zemniekus tūlīt nodzina no zemes nost un sāka ēst no pasaules laukā. Salinieku Jezupu ar suņiem dzenāja pa purviem, kamēr nošāva par to, ka esot ar partizāniem uz vienu roku, bet pats tūlīt ar to pašu uz baznīcu ar grēksūdzi — un šņaukājas pie mesas, ka riebj skatīties Tad arī aizlaidās ar visiem vāciešiem uz elles negalu projām, kad Sarkanās Armijas tanki iznāca pie Vaboles stacijas Daugavas malā.

Tā iet ar tiem samiem un līdakām.

Tagad visi rīmas murdā. Dažs vēl paklusām kustina ūsas un glūn, cits pamucis ēnā un rāda zobus, kamēr visus izmakšķerēs un izvilks dienas gaismā. Pagastā pavisam cits gaiss. Ej kur iedams — ļaudis strādā tikuši, jo zina, ka darba augļi visi nāk pašiem par svētību — gan tie, kas valsts klētī dodami, gan tie, kas sētā un skrīnē paliek.

Andrieviņš piebāž šķipsnu tabakas pīpē, pabiksta zem vāka ar īkšķa nagu, ievelk pāris mutuļu un izpūš caur sirmajām un spurainajām ūsām., kas ir nosūbējušas un apsvilušas rudas. Vaigi viņam vienās krunkās, sirmiem sariem apauguši, uzacis kā biezi ceru skumšķi, bet zem tām dzirkst zilas un nebēdīgas acis, jo līdz septītā desmita vidum Andrieviņš ir saglabājis savu jaunekļa jautrību, dzīves prieku un sirds skaidrību. Un arī uz jokiem viņam prāts nesas tikpat viegli kā tajos laikos,

kad vēl ar Lielo Andrievu kopā cēlās pāri Daugavai uz Dignājas mežiem rubeņus cilpās ķert. Tikai tagad visiem viņa jokiem un stāstiem klāt silta tāluma pieskaņa un pieredzes nopietnība. Dažkārt pat grūti aptvert viņa vārdu īpašo zīmīgumu. Bet zēni visi ir vienis prātis: jauks vecis!

VĀLODZE

Līksnas ietekā nolemj pusdienot. Andrieviņš apgalvo, ka tur esot liela ņurņiku bagātība, varēšot sarakt līdaku ēsmai.

Tuvojoties krastam, Daunis svinīgi komandē:

— Junga! Izmet enkuru!

Un Vilis jau itin veikli izlec seklajā un siltajā ūdenī, pārmet saiti pār plecu un izvelk laivas priekšgalu ar tādu sparu krastā, ka braucēji, kas sastājušies laivas otrajā galā, visi sakrīt sēdus.

—  Darīts! Varat izkāpt.

Vadītājs Znotiņš norīko dežūras un pienākumus, visi pulciņos izbirst gar krastu, uzkur uguni, vāra «lielo viru», kā sauc kopējo katlu, kur šodien paredzēta atkal zivju zupa.

Samtiņu Tenis slauka brilles, tad uzasina zīmuli un atver savu žurnālu.

Andrieviņš turpat tuvumā drāž no sausa bērza zara laivai jaunu dulli aizlūzušā vietā. Pamanījis Teņa lielo grāmatu, vaicā:

—  Dzīves gudrību krāj?

Tenis mulst.

—      Tas mūsu cejojuma žurnāls. Lai viss būtu pierakstīts,

—      Galva — labākā krātuve. Sēnalas izbirst, graudi paliek. Vajag tikai prast atsijāt. Bet raksti vien, mācies! Jums jau tagad visas durvis va]ā. Tikai neskaties pasaulē caur papīru vien! Ar rokām tausti un uz zoba liec, ar sirdi gulsties uz sviras, tad vissmagāko akmeni uzvelsi kalnā!

No krasta skrien Anita.

—  Kur Krastiņu Pēteris?

—  Malku gādā. Viņš šodien par uguns kūrēju.

—      Mēs ar Maiju atradām ozola zarā dīvainu ligzdiņu: kā pakārta! Un tāds skaists putniņš pacēlās — knābis sarkans, mugura zaļa, pakrūte balta, bet aste melna, ar dzeltenu svītru pāri.

—  Vālodze,— saka Andrieviņš.— Tā jau allaž savu pērkli iekarina ozola vai bērza zaru staklē.

—  Vālodze? Mēs gribējām, lai Pēteris to ligzdiņu nofotografē!

—  Kur tad Arvīds? Viņš jau tas putnu speciālists,— saka Vilma, maisīdama viru.

—  Tikai neaiztieciet pērkli un neuzpūtiet dvašu!— brīdina Andrieviņš.— Tas putniem nepatīk.

—  Nē,— sauc Anita aizskriedama,— mēs skatīsimies no otra koka — tur var pakāpties.

Pēc brīža viss pulciņš atgriežas. Krastiņu Pēterim filmā nācis klāt jauns un rets uzņēmums: vālodze itin rāmi sēdējusi ligzdiņā. Sūrumu Arvīds lasa veselu lekciju:

—  Vālodze ierodas pie mums maija pirmajā pusē un jau augustā dodas projām uz dienvidiem. Tādēļ viņu saucam par vasaras viesi. Ziemu viņa aizlido uz Āfriku un Madagaskaru. Ligzdas vij vismīļāk ozolā, īpaši tādā, kas aug atstatu no citiem kokiem. Arī bērzā, vīksnā un osi. Barība — kāpuri, kukaiņi, ogas. Skaists putns, nekaitīgs. Meža dziedātāju vidū viens no čaklākajiem muzikantiem.

—  Tev gan nāk kā no grāmatas laukā,— brīnās Andrieviņš, kad visi sasēdušies ap «lielo viru», no kuras Vilma ielej katram katliņā vai bļodiņā divi smēlieni ar saimnieces kausu un izdala maizes riecienus.— Nostāstīji par to vālodzi kā pēc notīm. Bet vai tu arī zini, kuram putnam visstiprākā mīlestība un lielākā uzticība?

—  To gan nezinu,— atzīstas Arvīds.

Bet Anita lūdzas:

—  Pastāstiet, jums tik jauki iznāk! . . .

—  Labi. Tikai — katrai darīšanai savs laiks. Vispirms ieturēsim maltīti.

Kad visi paēduši, dežuranti izberž upes smiltīs un izskalo ūdenī traukus, tad sapulcējas visi ap sirmo loci. Andrieviņš rūpīgi piebāž un ar oglīti aizdedzina savu mūžīgo pīpi. Aizsizdams vāku, nosaka:

—  Bez pīpes nevaru. Tur man visi stāsti iekšā.

Tad atlaižas uz muguras zālē un, raudzīdamies zilajā debess augstumā, iesāk.

STĀSTS PAR MEZA GULBI

— Tolaik es vēl gāju ganos pie Siļu mežsarga, tur uz Lubāna pusi. Visādi^ putni un zvēri tai mežā dzīvoja. Skaitījās kunga galvenais medību rajons. Ja noķēra malu mednieku, pēra bez žēlastības. Ari mežsargs drīkstēja tikai zināmus medījumus šaut un kungam nodot.

Mēs, puikas, gan paslepus likām cilpas rubeņiem un slazdus seskiem, bet vienu vasaru es zaķi dzīvu, starp ciņiem aizmigušu, saķēru un līdz rudenim krātiņā baroju. Ezerā allaž perēja piles, zosis un citi ūdens putni, paretam pavasaros atlaidās arī pa gulbju pārim. Tad sadzina vai puspagasta ļaužu ap nolūkoto vietu un ar lielu troksni un aurēšanu dzina medījumu uz to pusi, kur kungi stāvēja mastā ar bisēm.

Piķieri un mežsargi gāja ar suņiem un taurēm, citi — kā nu kurais; viss mežs skanēt skanēja, ka nabaga zaķim vai lapsai vairs nekur glābties.

Gadījās arī tā, ka kungs atjāj viens pats pie mežsarga — lai dodot puiku līdzi medībās. Tad man bija jāiet. Dažreiz dabūju noskrieties vairāk nekā viņa medību suns. To viņš, pagāns, žēloja, bet par mani nelikās ne zinis, lai vai dzīvība kāpj pa muti laukā. Krīt aizšauta pīle ezerā — man jāpeld pakaļ, kauču ūdens agrā pavasari vai vēlā rudenī auksts kā ledus, jo vasarā jau pīles nešauj. Tad skraidi nu, kamēr zobi beidz klabēt.

Un tā vienā pavasarī atkal bijām ar Špickāji (tā viņu ļaudis paklusām lamāja) uz ezera. Tā ap marta beigām, kad ūdens putni jau sāk ligzdas vīt un godīgs mednieks tikai vientuļus pīļu tēviņus šauj. Un redzu — gulbju pāris gar niedrēm peld, gluži tuvu krastam. Abi balti kā sniegs, slaidie kakli skaisti izliekti, dzied viens otram paklusi pie auss, kā sarunādamies. Tā kā tāli zvanu dūcieni, kā vieglas taures skaņas. Es gluži apstulbu. Sastingu aiz krūma un skatos.

Tad arī Spickājis bija pamanījis. Tūlīt nometās uz vēdera zālē un lien locīdamies gluži kā odze no purva. Gaiļa spalva pie cepures, brūnas bikses un zābaki, pelēki raibs kamzolis — kā šodien atceros. Lien — un mute no brīnumiem vaļā, zobi atņirgti — viss trīs un ceļ jau bisi pie vaiga. Bet tai brīdī aiz līča ierējās suns, laikam piles uzcēla. Gulbji ietaurējās un uzreiz stāvus gaisā. Un nāk šim taisni pāri pa šāvienam. Uzlēca Špickājis, paslēja bisi un no abiem stobriem izgrūda. Gulbji pasitās sānis, kā vēja brāzmas sviesti,— skatos — mazākais tā kā saļimst uz viena spārna un krīt zemē. Tad atkal saņemas, mēģina turēties, bet var redzēt, ka viens spārns jau krāsojās tumšs un it kā aizlūst.

Netālu no tās vietas, kur stāvējām, bija klajums krastā. Tādas kā klintis, kā akmeņi, ne krietna zāle, ne koki tur auga. Taisni uz tā klajuma aizšautā gulbja draudzene nokrīt. Un tik žēli, tik dīvaini skaisti dzied, ta kā raud, kā sūdzas. Un dziesma visā rnežā atbalsojas.

Gulbja tēviņš nolaižas zemāk, aplido nošauto draugu, skaņi sauc un taurē, aicina celties un lidot projām no briesmu vietas, bet tas atliec slaido kaklu pretim, izkliedz vēl pēdējo sāpju saucienu, tik skumju un žēlu, ka taisni sirdi aizžņaudz, tad saļimst un nekustas vairs.

Un tad notika brīnums.

Gulbju tēviņš aplaida dažus lokus virs mirušās līgavas, skaņi un dīvaini taurēdams, tad pēkšņi uzšāvās gandrīz stāvus gaisā — augstu, augstu zilajās debesīs, sakļāva spārnus, izkliedza pār mežu tādu savādu un baigu kliedzienu un kā akmens krita lejā pret klintīm, kur viņa nogalinātā mūža biedre gulēja.

Kad pieskrēju klāt, bija beigts.

Krūšu kurvis piet klints šķautni kā pret asmeni sadragāts.

Un, kad es redzēju viņus tā asiņainus guļam, sagriezās man žēlumā un dusmās viss melns ap acīm, un es iebēgu dziļi biezoknī. Bet ausīs tā dziesma skan un skan . . .

Kopš tās reizes nevarēju Špickājim ne virsū skatīties. Tūlīt saderēju citā pusē par ganu, lai nebūtu vairs kopā ar viņu par suni pa mežu jādauzās.

LUBĀNS NĀK PA GAISU

Andrieviņš izpūš biezu dūmu mutuli un pieceļas. Meitenēm acis miklas. Arī zēni kļuvuši dīvaini klusi un domīgi. Visus dziļi saviļņojis vecā loča stāsts. Ugunskurs izplēnējis. Debess virs Daugavas kļuvusi tumša. Vējš sagriež uz kraujas putekļu vērpeti un aizbrāž par kluso upes līmeni, to sīkiem vilnīšiem vietām saraibinādams.

—  Ehe,— Andrieviņš iesaucas, skatīdamies pāri Līksnas grīvai.— Tur jau pats Lubāns nāk pa gaisu!

—  Jā,— saka Znotiņš.— Būs lietus.— Piecēlies viņš komandē:— Savākt nometni! Laivām uzvilkt teltenes!

Visi steidz vietās. Dežuranti savāc virtuvi. Kapteiņi un palīgi rīkojas pie laivām. Iestiprina virs sēdekļiem lokā saliektas līkstis, sastiprinātas gareniski divām kārtiņām. Pāri lokiem uzstiepj teltenes.

— Tagad līdz pašai Dunavai!—paziņo Znotiņš, nosēzdamies savā laivā pie stūres.—Tur skolā būs labas naktsmājas.

Drīz uznāk silts un rāms lietus. Visa upe ņirb. Krasti pazūd kā aiz pelēka, bieza aizkara.

—  Lubāns klāt gan,— saka Andrieviņš, pavirzīdamies dziļāk zem teltenes. Stūres airis viņam tagad gudri iestiprināts īpaši pierikotā žāklī — tā, ka viņš to var valdīt, sēdēdams zem telts pajumta.

—  Kas tas par Lubānu?— naivi jautā Anita.

—  Lubānas ezers. Malienas līdzenuma vidējā daļā. Tur ietek vairākas nelielas upes, iztek Aiviekste. Sekls, bet zivim bagāts, apkārt purvi un klānu pļavas,— nober Tenis.

—  To es pati zinu. Bet kāpēc pa gaisu?

—  Pasakas,— norūc Arvīds.

—  Pasakas gari,— saka Andrieviņš.— Bet pasakām allaž mēdz būt savs pamats. Liels ūdens. Apkārt purvi un zemas pļavas. Tur jau ceļas tā migla gaisos, kas vēlāk kā lietus nāk zemē. Vai grāmatās tā nemāca?

—  Māca gan.

—  Nu, lūk! Bet pasakā pats Lubāns nāk pa gaisu.

Un no Andrieviņa pīpes atkal vijas jauns stāsts — teika par to, ka senos laikos Lubāns atradies pavisam citā vietā, bet tai apvidū, kur tagad Lubāna klāni, bijusi barga kunga pils. Tas visādi apkārtējos ļaudis tirdījis un bendējis. Lubāns par to noskaities, pacēlies gaisā, uznācis kā negaiss pret to vietu, nolijis ar joni zemē un pili ar visu kungu noslīcinājis . . .

Lietus grab uz telts jumta.

Laivas slīd kā teiksmainā miglā arvien tālāk, tālāk uz jūras pusi.

SAULES LIGZDA

Pārnakšņojuši Dunavas skolā, kas stāv pašā Daugavas krastā, sirmu lapu koku pavēnī, ekskursanti jau agrā rītā dodas ceļā uz Raiņa dzimšanas vietu—Tade- navu.

Mazais Andrieviņš paliek par laivu sargu, tikai piekodina vakarā laikus būt atpakaļ, lai nakti visi krietni izgulētos, jo te no Jersikas vairs nebūšot nekāda mierīgā laišanās pa straumi. Te jau nākot rumba aiz rumbas. Un tādā reizē neviens lai nedomājot laivā snaust—izkritīšot jau pirmajā krācē kā korķis.

— Tad jau nebūs liela bēda,— attriec Vilis, juzdams, ka uz viņu šī piezīme visvairāk tēmēta.— Iznāks labs pludiņš. Korķis jau peld pa virsu!

—  Esiet bez rūpēm, ar saules rietu būsim atpakaļ,— apsola vadītājs Znotiņš.

Ceļš no Dunavas uz Tadenavu — apmēram astoņi vai deviņi kilometri — visu laiku vijas pa biezu un vietām purvainu egļu mežu. Apnikuši sēdēt laivā un naktī labi atpūtušies, ceļotāji soļo naigi un jautri.

Pēc pāris stundu gājiena ceļš pēkšņi izvijas klajumā. Te tas šķērso Tadenavas druvas, laukus, pļavas un ganības, ko no visām pusēm apaļā lokā ieslēdz meži.

Pašā klajuma vidū, ceļa labajā mala, nelielā uzkalnā, lapkoku puduri atrodas lauku sēta. Tā ir Tadenava — Raiņa visagrākās bērnības vieta. Ap puskilometru pa labi, pašā meža malā Varslavāni, sēta, kur Rainis piedzimis, jo viņa tēvs tai laikā Tadenavas dzīvojamo ēku tikai nuie cēlis, un lajā Rainis nokļuvis, jau būdams šūpulī. Tomēr Varslavānu sēta vairs nav saglabājusies, tai vietā uzcelta jauna ēka, kur tagad novietojusies mežniecība. Un tā nu par Raiņa dzimšanas vietu palikusi it kā neskaidrība, jo tajos laikos par Tadenavu saukts viss šis mežu ieslēgtais klajums, kur atradušās pavisam septiņas lauku sētas.

istenajā Tadenavā, tolaiku galvenajā sētā, kur dzīvojamo ēku cēlis Raiņa tēvs un kas arī saistāma ar dzejnieka pirmajām bērnības dienām, jo te viņš nodzīvojis gandrīz līdz četru gadu vecumam, viss vēl saglabājies tāpat kā viņās tālajas dienās. Ēka, pagalms un piebūves ir tādā pašā izkatā, kādā visu to redzam uzņēmumā Raiņa Kopotu rakstu pirmajā sējumā. Tikai tā liepa, kas priekšplānā redzama, ir pazudusi. Tās vietā tikko samanāms celms.

Nedaudz pārbūvēta arī dzīvojamās ēkas ieeja, logi, jumts. Pazudusi raksturīgā piebūve ziemeļu pusē. Arī telpu iekšpusē šis tas pārgrozīts, nemaz jau nerunājot par to, ka it nekas nav saglabājies no Raiņa bērnības dienu istabas iekārtas. Tas noticis tāpēc, ka buržuāziskās Latvijas laikā, kad visa vara bija budžu un kapitālistu rokās, tie nerūpējās par latviešu tautas lielā dzejnieka piemiņu, jo tas savā dzeja pret viņiem asi karoja. Ta- denava bija atdota kādam aizsargam, un tas bija iznīcinājis pat Raiņa šūpļa vietas nosaukumu, pārdēvēdams sētu citādi.

Tikai padomju vara atdeva tautai viņas lielā dzejnieka piemiņas vietu. Tagad par Tadenavu rūpējas vietējā komjaunatnes organizācija. Piestiprināta plāksne, uz kuras atzīmēts Raiņa dzimšanas datums — 1865. gada 11. septembris.

Visu to vadītājs Znotiņš stāsta, kamēr ceļotāji, pagalma zaļajā maurā apmetušies, atpūšas. Tad visi iet apraudzīt ēkas iekšpusi.

Pirmā telpa ir virtuve — liela un plaša, pazemiem griestiem un māla klonu. Pretī — neliela istabiņa, pa labi — lielā saimes istaba, tālāk, uz ceļa pusi — guļamistaba; uz dārzu, Daugavas virzienā — mazāka istabiņa, kur bijis Raiņa šūpulis un pirmā gultiņa.

— Pamazām te ierīkosim kaut ko muzejam līdzīgu,— kautri saka pavadonis.— Ceram, ka rakstnieki nāks mums talkā.

Kad visi atgriezušies pagalmā, Znotiņš jautā, vai kāds zinot, ka Rainis savu bērnību aprakstījis garākā dzejojumā «Saules gadi».

Samtiņu Tenis zinot. So to arī atceroties. Par Tadenavu gan Rainis maz stāstot. Ceturtajā vasarā viņš jau lielos ratos aizbraucis dzīvot uz Randeni. Bet piedzīvojumi bijuši gan.

Un Samtiņu Tenis stāsta par kauju ar gaili. Bet viņam drīz sajūk. Un tad turpina Zenta. Viņas stāsts ir dīvains. Liekas, ka daļu viņa pati te uz vietas sadomājusi.

. . . Viss šis Tadenavas laukums meža vidū bijis kā saules ligzda, kā tas vālodzes pērklītis, ko vakar atraduši

Daugavas krastā. Un šajā saules ligzdā mazais zēns valgām acīm lūkojies pāri malām tālajā pasaulē.

Bet pērk|a malas bijušas tik augstas, ka tikai zilā debess vien saredzama. Un visam pāri — saule. Un tad pašķīrušās ligzdas malas — izkļuvis cauri mežu sienai zēns Daugavas malā. Un ieraudzījis sauli un debesi ūdeni atspoguļojamies. Un pasmēlis sauli, tīru, gaišu un spodru, sev uz visiem laikiem sirdī līdzi un nesis to visiem ļaudīm, ko vien krēslā un salā dzivē saticis. Un visu mūžu saucis cilvēkus cīņā par sauli, gaismu un laimi. . .

—  Tā jau pasaka,— teic klusi Pupuru Pēteris, kad Zenta beidz savu stāstu, un visi mirdzošām acīm raugās kaut kur tālumā, pāri mežu galotnēm, it kā izstaigādami līdzi lielā dzejnieka cīņu un trimdas ceļus.

—  Nē, tā ir dzeja,— saka Samtiņu Tenis.— Tu nesaproti. Tas ir Rainis.

SIS UN TAS

Sirmais locis rūpējas par saviem braucējiem gluži kā tēvs. Kad viss bars pēc rīta peldes un agras uzkodas sabirst pie laivām, viņš jau sen tur visu ir sakārtojis ceļam un gaida, smaidīgs un it kā pieņēmies augumā, jo ir apavies garos enkurnieku zābakus, kas līdz šim glabājušies maisā. Kūpinādams savu aizvāžamo pīpi, viņš teic pirmo rīta uzrunu:

—  Tad nu tā, jaunie cilvēki, norunāsim jau pie laika — uz krācēm nesnaust! Un mantiņas visas ietīsim teltenēs. .Ja ari uzšļāks kādu lāsi — paliks sausas. Sēdiet nu vietās!

—  Vietās, biedri!—atkārto dežurants Krastiņu Pēteris. Viņš ir sagatavojis savu fotoaparātu un uzņem visu grupu taisni tai brīdī, kad abas laivas jau šūpojas uz ūdens. Tad, atrotījis bikses, ari pats aizbrien līdz laivai un apsēžas savā vietā. Mazais Andrieviņš viegli, bet veicīgi stumjas ar ķeksi uz vidu, kur uzlecošās saules staros vizuļo Daugavas plūdums.

Kaut gan krasti pamazām kļūst arvien augstāki, upes gultne it kā sašaurinās, tomēr līdz krācei vēl tālu, pagaidām straume vēl ir rāma un vienmērīga, tādēļ Tauriņu Vilma drīz šķelmīgi jautā:

—  Vai šodien pīpē neviena stāsta nebūs?

Locis paslēpj smaidu bārdas rugājos, paskatās uz mākoņu laivu, kas guļ pāri upei zilajās debesīs, un atjautā:

—      Kurš no jums te tas lielais kukaiņu profesors, kas tos tauriņus kastē uz kniepadatām kaltē?

—  Laimons!

—   Vilma!

—  Pupuru Pēteris!

—  Laimons, Laimons! Viņam vislabākā kolekcija!

—      Labi. Lai būtu Laimons. Tad pasaki tu man, piemērām, cik vabolei spārnu!

—      Divi pāri. Virsējie spārni biezi un cieti, tie noder apakšējo — lidspārnu aizsardzībai.

—      Tu jau ber kā no grāmatas. Bet cik zirneklim kāju?

—  To gan nezinu. Neesmu ievērojis.

—  Te nu bija profesors! Kurš zina?

Izrādās, ka nezina neviens.

—      Astoņas, veselas astoņas kājas. Bet pasakiet jūs man — kurā vietā sienāzim ausis?

Atkal neviens nezina atbildēt.

—      Pie kājām, draugi, pie abām priekškājām. Tas ir kukainis, kas dzird nevis ar galvu, bet ar kājām. Redziet, kādi brīnumi. Kukaiņus vajag ne tikai uz adatām spraust, bet arī izpētīt. Bet nu uzdosim vienu mīklu meitenēm: kurā gadalaikā ceriņi zied? Pavasari vai vasarā?

—  Protams, pavasarī,— saka Vilma.

—      Tā jau nu būtu, bet kā to pavasara robežu var novilkt?

—  Pēc kalendāra!—sauc Dižais Daunis.

—       Skrien nu pēc kalendāra, kad tu staigā pa dabas jaukumiem. Nē, nē! Pēc tiem pašiem ceriņiem nosaka. Jo vasaras sākumu dabā skaita ar to brīdi, kad ceriņi nozied, nevis pēc kalendāra. Un, ja jau tu esi tik manīgs uz to kalendāru, tad pasaki man — kurās dienās saule pie debesīm spīd apaļas divpadsmit stundas?

—      Kad diena un nakts vienādā garumā. Kurās dienās — to gan nezinu.

—      Nu re, kalendāra pētnieks! Tad atcerieties: kad diena aug augumā, tad nāk pavasaris. Un 21. martā viņš ir klāt, tad saule jau pie debesīm ir veselas divpadsmit stundas. Tas ir pavasara sākums. Tad diena arvien pieņemas garumā, kamēr pienāk tas bridis, kad diena ir visgarākā un nakts visīsākā. Tas ir 22. jūnijs.

Pēc kalendāra to skaita par vasaras sākumu. Un te nu atkal diena sāk pamazām dilt, kamēr nonāk vienādā garumā ar nakti. Un tā ir otra reize gadā, kad saule pie debesim spīd apaļas divpadsmit stundas. Tas ir 23. septembris. Ar šo dienu sākas rudens. Tā tās lietas.

Bet tagad es pastāstīšu, kā ari es reiz nodarbojos ar kukaiņu pētīšanu un kā man izgāja. Tikai ņem tu, Dižais, to ķeksi, man jāuzkurbulē motors.

Te viņš atvāž pīpei vāku un piebāž krietnu šķipsnu pašaudzētas un smalkās sloksnītēs sagrieztas tabakas.

— Tā. Bija man tolaik gadi astoņi vai deviņi, vēl par pastalām un maizes sieku pie Kaldabruņas Tllēna ganos gāju. Uzziedēja jauka vasara, jāju naktis puišiem līdzi pieguļā — visās krūmu pacerēs jāņtārpiņi spīgo. Sadomāju dažus noķert, lai rītā pie dienas gaismas izpētītu, kur šiem tas spīdeklis. Salasīju kādus piecus krūzītē, apsēju krūzīti viegli ar lupatiņu, lai neizrāpjas.

Sēžam visi ap ugunskuru, vecais Miķelis pasakas teic. Par brīnumu vietām, kur apslēpta nauda kaltējas, par dūšīgiem kalpiem, kas muižas rijā pašu vagaru klājienā izkūluši. Tai brīdī pienāk Dunduru Ješka, viņsētas saimnieka dēls, pa cejam no Vesetas kroga, jau pa gabalu pudeli kā lāpu gaisā turēdams. Jāsaka, liels plencis un padauza bija, ar muti Jelgavā brauca un nikns' kā sesks. Es tūlīt atgāju no ugunskura nost un devos apraudzīt zirgus, jo man uz Ješku nebija labs prāts jau kopš iepriekšējās vasaras, kad viņš man mēslu talkā, garām braukdams, gluži par neko ar pātagu pa kailiem stilbiem iecirta. Tāpat — savā lielmaņa bramanībā.

Tā. Apeju tādu likumu, pārbaudu zirgiem pinekļus, nāku lēnām atpakaļ. Pēkšņi dzirdu — Ješka pie ugunskura lec kājās un dusmīgi brēc: «Ak šitā! Tu man tārpus mēriņā!»— un žliuktl— mūsu Ansim pa ausi. Izcēlās gandrīz kautiņš, bet Ansis bija stiprāks un skaidrā. Paņēma nikno bajārdēlu kā rudzu kūli padusē un pārmeta pār krūmu. Aizgāja Dunduru Ješka šņākdams un lādēdamies, bet Miķelis man jautā: «Kas tev, Andriev, tai krūzītē bija par mērci?» — «Jāņtārpiņi,» saku. Nu bija lielu lielie smiekli, tā ka līdz pašai rīta gaismai neviens nejaudāja iesnausties, bet Dunduru Ješka veselu gadu mani ar suņiem rīdija, kamēr aizgāju ganos uz citu novadu. Tā man izgāja ar kukaiņu pētniecību.

Bet citreiz es izdarīju gudrāk. Uzvāzu sūnās gulošam jāņtārpiņam nogrieztu pudeles resgali — tad tikai bija ko redzēt! Šis spīd kā lākturis, bet apkārt salaižas vesels bars spārnotu kukaiņu un ilgi sitas pret stiklu. Tikai vēlāk, pec daudziem gadiem, skolotājs Kristaps Ģinters, kas atdusas tepat Dunavas kapsētā, man pastāstīja, ka tie bijuši jāņtārpiņu tēviņi. Tā tās lietas.

Andrieviņa stāstu klausoties, laiks pagāja nemanot.

Daugava k|uvusi it kā šaurāka, krasti pacēlušies augstāk, redzamas kailas dolomīta sienas, straume ātrāka.

— Lūk, Jersikas pilskalns!—saka Znotiņš, norādot uz labo krastu.

Andrieviņš pārņem no Dižā Dauņa laivas vadību un pagriež uz krastu.

NOSLĒPUMU SALA

Kad Jersikas pilskalns apstaigāts un zēni diezgan apbrīnojuši Samtiņu Teņa atrasto rūsas gabalu, kas visādā ziņā (ka viņš pats domā) būšot kādā sakarā ar Visvalža laikiem, visi atkal sēž laivās un klausās Znotiņa stāstu par senajām kaujām ap šo vēsturisko vietu. Sēļu un letgaļu ciltis, krievu karavīru atbalstītas, te ilgus gadus sīvi atvairījušas vācu melno bruņinieku nemitīgos iebrukumus.

Kad Znotiņš beidzis savu stāstu, Andrieviņš pēkšņi jautā, vai zinot, kas tā par pilsētu, kas nupat nākot redzama tai pašā krastā, un kā saucot upi, kas te ieteicot Daugavā.

Bet Samtiņu Tenim jau karte vaļā, un visiem ekskursantiem par gandarījumu viņš atbild āķīgajam An- drieviņam bez kļūdām:

—  Tie ir Līvāni. Pie Līvāniem Daugavā ietek Dubna. Trešā lielākā Daugavas pieteka pēc Aiviekstes un Ogres, vairāk nekā simt kilometru gara. Sākas Latgales augstienē, Dreidzas ezera tuvumā, un jau augšgalā tek cauri daudziem ezeriem, piemēram, Sīvera, Ārdavas, Lejas un Cārmaņa . . .

— Tur vajadzētu pabraukties ar laivu!— piezīmē Arvīds, bet Tenis turpina:

— Tālāk Dubna tek cauri Zosnas, Sākavas un Ak- senavas ezeram. Te upes krasti kalnaini, gultne līkumota un atvaraina līdz pat Višķu ezeram. Šai posmā uz upes daudz dzirnavu. Aiz Višķu ezera Dubna kļūst rāma un dziļa lidz pašai Daugavai.

— Pietiek, pietiek,— saka Andrieviņš.— Redzu, ka tev tā rokasgrāmata diezgan pamatīga. Bet saki man — kas tur otrā Daugavas krastā, iepretim Līvāniem, lūk, te pāri?

Samtiņu Tenis pabīda acenes augstāk un lūkojas norādītajā virzienā. Augstajā krastā tur, it kā uz terasēm sadēsllti, kāpj augšup kupli milzeņi ozoli, liepas, kļavas un oši, bet aiz tiem redzams liels ēku puduris. Ieskatījies vērīgāk, un pametis aci kartē, Samtiņu Tenis droši saka:— Dignāja.

—  Nūja, tu jau atkal no tās gudrību grāmatas izpētīji. Bet par to salu, kurai pēc launaga brauksim garām, tur nebūs nekas sacīts. Un tā ir ļoti ievērojama sala.

—  Tad jau tā būs vai pati Noslēpumu sala,— joko Arvīds, bet sirmā loča vaigā ievelkas nopietnības ēna.

—  Nesmejies vis, puisi!— viņš saka.— Var gadīties, ka uz tādas salas ir vairāk noslēpumu nekā visās tavās grāmatu salās kopā. Tikai neviens par viņu nav rakstījis.

Nu visi plijas locim virsū, lai tūlīt stāstot, bet tas nekādi nav pierunājams, jo gan jau visu redzēšot paši uz vietas.

Ceļotāju interese par salu tā sakāpināta, ka aizmirstas pat ņurņiku rakšana Dubnas grīvā, Arī Līvānus apskata diezgan pavirši, un jau, pēc nepilnas stundas laivas dodas tālāk. Pat Dižais Daunis, kas uz tamlīdzīgiem dēku stāstiem raugās visai skeptiski, šoreiz ir ieintriģēts un it kā neviļus jautā locim:

—  Vai līdz vakaram būsim galā?

—  Kur?

—  Nu — līdz tai salai.

Būdams laivas kapteinis, Dižais šādu jautājumu var mierīgi atļauties, jo viņam taču jāzina, kā iedalīt dienu. Tādēļ arī Andrieviņš tikpat rāmi atbild:

—  Tas Daugaviņas ziņā. Kā tā straume tecēs. Es jau pirmiņ teicu: tā ap launaga laiku.

— Tad jau turpat vajadzēs palikt arī pa nakti,— prāto Pupuru Pēteris.— Kurināmā tur, jādomā, netrūks. Varēs svilināt sārtu un ķert vēdzeles. Tās labprāt nāk uz gaismu.

— Vēdzeles labi ķeras agrā pavasari, tūlīt pēc ledus iešanas,— iebilst Arvīds, bet viņa mazrunīgā māšele

Anita šoreiz, kā par brīnumu, strauji metas starpā un uzbrūk Pēterim:

—      Jā, jā — vēdzeles! Labāk atzīsties, ka tev šonakt dežūra! Tāpēc tu priecājies nakšņot uz salas. Bet es domāju, ka daudz jaukāk ir gulēt kaut kur šķūnī svaigā sienā.

—      Atradīsies tur ari siena šķūnis,— smīnēdams izbeidz ķīviņu Andrieviņš.

— Tiešām?

—  Siena šķūnis uz salas!

Un visi uz bridi apklust, it kā jautājot uzlūkodami cits citu. Bet Samtiņu Tenis tikai parausta plecus.

—      Kas tur ko brīnīties! Uz Doles salas atrodas vesels pagasts.

—  Nūja, uz Doles . . .

—      Un arī tepat uz Ābeļu salas ir vairākas lauku mājas. Un pat vējdzirnavas,— neatlaižas Tenis.

—  Ja tikai nav jau sakritušas,-— piezīmē Andrieviņš.

Un no šīs piezīmes izrisinās garš stāsts par to, ka

ikviena lieta vai dzīva radība, cilvēks vai mašīna un pat visgudrāk izgudrotais riks, ja tas stāvot dīkā, allaž rūsējot un ar laiku sakrītot pīšļos un putekļos.

—  Bet ja no nerūsējoša tērauda?— palaiž joku Vilis.

—      Pret laika zobu neviens nav pretinieks,— Andrieviņš mierīgi atbild.— Tā arī tās vējdzirnavas uz Ābeļu salas: ko tajās mals, kad tur tikai divas sētas? No krasta jau neviens traks uz salu nevedīs. Tāpēc ari krīt visa ierīce pamazām čupā.

Šādās un līdzīgās prātīgās pārrunās paiet stunda pēc stundas.

Tuvojas launaga laiks.

Tad kādā vietā Daugava it kā griežas pa labi. Pretim paceļas krūmiem apaugusi klints, kas it kā nostājusies straumei priekšā un liek tai tecēt sānis.

Dižais Daunis jau labi iepazinies ar laivas vadītāja amatu un griež stūri pa labi, bet locis šoreiz liek darīt gluži pretējo. Viņš ir piecēlies kājās un komandē:

—      Pa kreisi turies! Visi pie airiem! Labo — mierā! Ar kreiso velc! Tikai ar kreiso! Vēl ar kreiso! Vēl piespied! Vēl maķenīt! Labs! Turēt taisni! Ar abam! Ar abām! Tā! Un vēlreiz! Tā! Tā!

Dižais Daunis redz, ka otra laiva tāpat sagriežas šķērsu straumei. Klints ātri tuvojas. Kreisajā pusē tāda kā balta svītra — līdz pašam krastam, kas te augsts un kokiem apaudzis. Kad šķiet, ka laiva nupat pilnā sparā uzdrāzlsies klintij, Andrieviņš taisa savādu griezienu ar savu stūres airi — un laiva vienā lēcienā ir pāri balto putu svītrai un gluži gar pašu klinti ieslīd rāmā un padziļā ūdeni, tādā kā kanālā, kā nelielā upītē, kur pāri no abiem krastiem plešas lapotnes jumts.

Pagriezies atpakaļ, viņš vēl uzsauc Znotiņam, kas tāpat, kājās stāvēdams, vada otru laivu:

— Serpāk griez, šerpāk! Tā! Labi!

Un abas laivas jau šūpojas lapotnes ēnā kā kāda noslēpumaina dārza vārtos.

DAUNIS DODAS IZLŪKOS

Vecais locis ir atkal apsēdies savā vietā laivas galā un rāmi piebāž pīpi.

—      Sāciet nu atkal pamazām vilkt, tece te slābana,— viņš saka airētājiem.

—      Kurp tad mēs braucam?—jautā Tenis, jo viņam taču jāraksta žurnālā.

—      Uz Noslēpumu salu,— atbild locis ar jautru dzirksti acis.

—  Tad tā ir sala?— jautā Tenis tālāk, rādot pa labi.

—      Nezinu. Ja visapkārt ūdens, tad ir sala. To vajadzētu izpētīt. Kā domā biedrs vadītājs?— Andrieviņš gluži nopietnu seju griežas pie Znotiņa. Un Znotiņš tikpat nopietni atbild:

—  Izpētīt vajadzētu gan.

—      Labi,— saka Andrieviņš un drīz liek laivām piestāt kādā klusākā līcī, lai rīkotu nometni, jo pētīšanas darbu vajagot sadalīt. Ar svinīgu izteiksmi vaigā viņš sāk savu runu:

—      Kad nu esam, kā teikt, izkāpuši svešas un nepazīstamas zemes krastā, kur mums tas' pētniecības darbs jāsāk, tad sāksim to no paša gala: vai kāds no jums zināja, ka te ir tāda atteka? Neviens! Būtu aizbraukuši garām kā mīļie. Bet, pagriezdami laivas pāri rumbai, mēs esam iebraukuši rāmos ūdeņos.

—  Tad jau iznāk, ka jūs zinājāt!— sauc Pupuru Pēteris.

—      Tā nav tava darīšana. Tu esi dežurants — un dari savu pienākumu.

—  Vēl neesmu — no sešiem!

—  Kurš tad ir dežurants?

—  Krastiņš! No otras laivas.

—       Labi. Krastiņš lai kāpj krastā un rīko ugunskuru. Un lai gādā visu, kas vajadzīgs. Bet tu, Dižais, ar diviem palīgiem — nu, kaut vai ar Laimonu, to kukaiņu profesoru, un Teni, to rakstvedi,— ņemiet vienu laivu un airējiet tālāk! Kad būsiet apbraukuši laivā visapkārt, tad zināsim, ka visapkārt patiešām ir ūdens un ka šī te ir sala. Vai tā būs pareizi?

—      Pareizi jau nu būs, tikai lielu gabalu vajadzēs airēt pret straumi,— prāto Daunis.

—  Tad jau labāk apskriet kājām,— saka Laimons.

—  Vai uzkāpt kokā!— teic Tenis.

—      Tumšais Grāvis ir tik līkumots un atvarains, ka no "koka gan nekā neredzēsi un nesapratīsi.

—  Tad šo atteku sauc par Tumšo Grāvi?—jautā Tenis.

—      Daži tā sauc. Citi dēvē par Šauro Daugaviņu, citi — vienkārši par atteku,— nemanīdams Teņa viltības, vientiesīgi atbild locis.

—      Tad jau jūs zināt, ka tā ir sala!— Tenis danco uz vienas kājas.

Andrieviņš nospļaujas:

—      Tpi tu, kā izmuldējos! Neko darīt. Jādod jums cits uzdevums.

Labu brīdi viņš pārdomā, izpūš kuplu dūmu mutuli, tad saka:

—       Nu, labi. Tagad jūs esat iebraukuši tai pašā Tumšajā Grāvī. Esat ierīkojuši nometni uz salas. Bet vai jūs zināt, piemēram, cik tas grāvis garš? Cik plats? Cik dziļš? Vai ir kādā vietā brasls, kur ar zirgu varētu braukt pāri? Varbūt ir kāds tilts? Un cik uz tās pašas salas liela platība? Vai uz tās dzīvo cilvēki? Vai ir kādas ēkas?

Un pēc brīža lepni piebilst:

—  Redziet, cik daudz noslēpumu! Tie visi jāizpētī.

—       Labi,— saka Dižais Daunis.— Mēs izpētīsim Tumšo Grāvi. Mēs noskaidrosim, cik tas garš, cik plats, cik dziļš, vai ir tilti pār to, vai ir kādā vietā brasls un kas atrodas uz salas.

Dižais visu to nober kā no grāmatas, tad sasit papēžus un kareivīgi jautā:

—  Atļausiet doties veikt uzdevumu?

Diža nostāja locim patīk. Viņš izstiepjas taisni, cik varēdams un tikpat kareivīgi atbild: — Tieši tā! Sukā vajā!

Dižais Daunis pagriežas un pamāj Tenim un Laimonam. lirldi vēlāk viņi visi trīs kaut ko sačukstas, tad pazūd krūmos.

VILMA PĒTI PATI, BET VILIS NETIC PASAKĀM

—      Tas šķūnis tālu no šejienes?—jautā Anita, kad locis atgriežas barā.

—       Izlūki nupat aizgāja. Kad izpētīs — paziņos,— smīn Andrieviņš.

—      Mēs pašas izpētīsim,— saka Vilma.— Jā, meitenes? Kas nāks man līdzi?

—  Es iešu!— sauc Anita.

—  Ejam! Tu nenāksi, Zenta?

—  Nē. Es gribu palasīt avīzes.

Viņa Līvānos sapirkusies veselu žūksni laikrakstu un žurnālu, tādēļ vispārējo interesi par salu uzņem diezgan vienaldzīgi.

—      Labi,— saka Vilma.— Iesim divas vien. Biedri vadītāj, jūs atļausiet?

—  Nē. Iesim visi! Tikai dežurants paliks.

—  Kā tad mēs bez fotogrāfa!

—      Nē, nē, Krastiņš nevar palikt, viņam jānāk līdzi ar aparātu! Lai padežurē kāds viņa vietā!—sauc cits caur citu.

—  Es palikšu,— saka Zenta.

—       Labi,— vadītājs piekrīt.— Zenta var palikt. Bet jāpaliek vēl kādam. Te nevar atstāt nometni bez diviem dežurantiem. Kurš vēl grib palikt?

—       Es,— atsaucas Vilis.— Tikai tu patapini man savu makšķeri,— viņš griežas pie Krastiņu Pētera.

Kad visi aizgājuši, Vilis iemet makšķeri un stāsta Zentai:

—      Pasakas. Nekāda noslēpuma te nav. Un sauc šo salu vienkārši par Lielo salu, jo blakus vēl vesels puduris mazāku. Tā vecais Andrieviņš Znotiņam stāstīja. . . Viņš minēja gan kaut ko par kādām partizānu zemnīcām, bet to es lāgā nesadzirdēju — viens smagais brauca garām . . .

—  Kur tad tu visu to saķēri?

—  Līvānos. Kad dzērām limonādi pie kioska. Jūs jau skrējāt, kur kurais, visiem deguni gaisā . . .

Vilis ir atlaidies uz muguras un raugās mākoņos. Makšķeres kāts viņam ieprausts blakus.

Pēkšņi viņš pamana to aizslīdam atvarā. Vēl mēģina satvert, bet jau par vēlu.

—  Traks! Kātu ierāva upē!— viņš sauc, uzrausies stāvus.

Arī Zenta ir uztrūkusies un redz, ka kāts patiešām jau ir atvara vidū, tad tas saslejas stāvus un nogrimst dzelmē.

Vilis iesēžas laivā, airējas pāri atvaram gan uz vienu, gan uz otru pusi — nekā. Kāts nekur vairs neparādās virs ūdens.

—  Redzi nu,— Zenta zobojas.— Tu sacīji, ka nekādu noslēpumu te neesot! Ierāva makšķeri kā akā,

—  Prāvāks asaris visur var gadīties,— norūc Vilis. — Reiz man tāds siļķēns aizvilka kātu pāri visam ezeram— nu pusotra sprīža garš, bet iet projām kā nelabais! Tikai pie otra krasta dabūju rokā.

—  Bet šoreiz nav ne pie viena krasta! Ko nu Pēteris teiks?

Zenta smiedamās piecejas, izstaipa notirpušās rokas, laikraksti nobirst zālē. Pēkšņi viņa dzird aiz muguras smagus soļus. Apcirtusies apkārt, redz pienākam svešu vīrieti. Tas nes makšķeri un lielu zivi. Pieklājīgi sveicinādams, svešais jautā:

—  Tā laikam jūsu makšķere?

—  Mana,— atrūc Vilis, aizdomīgi uzlūkodams pienācēju.

— Tad lūdzu — ar visu lomu. Un neņemiet ļaunā! Mans Urģis aiz pārskatīšanās to bija aizvilcis. Viņš man te aiz likuma zivis ķēra.

—  Urģis?— neticīgi pārjautā Vilis, nokabinādams no āķa palielo plaudi.— Es taču pats redzēju, ka aizgāja dibenā ar visu kātu. Kā tad tas jūsu Urģis to makšķeri dabūja rokā?

—  Jā,— apliecina Zenta,— ari es redzēju, ka makšķere nogrima atvarā ar visu kātu.

—  Pareizi,— mierīgi atsaka svešais.— Bet viņš jau bija tur apakšā. Un, kad ieraudzīja to lielo plaudi, saķēra un nesa projām, nemaz nezinādams, ka nodara jums tādu pārestību.

Tad svešais kaut kā dīvaini iesvilpjas.

No krūmiem izšaujas kāds brūns un lunkans zvērs, piesitas svilpējam pie kājām, pazibsnī ačelēm pret Zentu, kas turpat tuvumā stāv, apcertas apkārt un kā zibens pazūd atpakaļ krūmos.

—  Kautrējas no jums,— pasmaida svešais.

—  Vai tas bija suns?— Zenta jautā.

—  Nē,— atbild svešais.— Ūdrs. Pieradināts ūdrs.

TENIS ATROD BRASLU

Drošsirdīgo izlūku trijnieks visu laiku turas kopā, jo var gadīties kāda klizma vai nomaldīšanās, vai vēl sazini kas. Tad jau labāk, ja visi prāti kopā.

Daunis iet pirmais, Laimons — pēdējais, bet Tenis — vidū, jo tam tā lielākā runāšana gan ar vienu, gan ar otru.

—      Esi gan tu gudra galva,— viņš rājas ar Dauni.— Kā tu to platumu un dzijumu noteiksi? Garumu — to es saprotu, var soļus saskaitīt, bet platumu?

—      Uz acumēra,— atrūc Daunis, lauzdamies caur krūmiem uz priekšu.

Visu laiku gar atteku tāda kā taciņa, ko gadu no gada ieminuši makšķernieki. Vietām tomēr jālaužas cauri biezoknim, ka kreklu rauj no pleciem nost. Tādā reizē nemaz nav patika gudrot par blakuslietām, bet Tenis nerimstas:

—      Vislabāk tomēr uzrāpties kokā. Visi izlūki tā dara, ja grib pārredzēt apkartni. Tas jādara tev, Laimon, tu esi labākais kāpējs.

—      Te jau nav neviena krietnāka koka . . .— Laimons kratās nost.

—  Viņā krastā bija! Vajadzēja pārbraukt pāri.

—  Ja vajadzēs, varēsi arī pārpeldēt,— atcērt Daunis.

Pēc minūtēm desmit viņi iznāk klajākā vietā. Krasts

te pamazām kļūst lēzenāks, smilšains. Pēkšņi Tenis iesaucas:

—  Redziet! Brasls!

Tiešām. Pašā upes vidū stāv brūna tele un slinki gaiņā dundurus. Ūdens sniedzas tai tikai lidz ceļiem. Krasta smiltīs daudz lopu pēdu. Tie tikko pārdzīti pāri uz salu ganībās. Slinkā tele vēl palikusi upē, bet arī tai jau brien paka) meitene ar riksti, un ūdens viņai mirdz gar tievajiem un saulē nocepušajiem stilbiem.

Nu ir viss kārtībā.

—      Tikai uzmanīgi. Lai skuķis neizbīstas. Tad varēs iztaujāt mierīgi un lietišķi.

—  Ej klāt un sveicini,— čukst Tenis.

—      Man nevedas . . . Lai mēģina Laimons,— atčukst Daunis.

Bet meitene jau pamanījusi zēnus aiz krūma un sastingst upes vidū, vērdamās platām acīm.

Nu vairs nevar vilcināties.

Un Tenis iet pirmais lejā. Cik mācēdams viņš smalki sveicina.

Meitene apmierinās un izbrien malā. Tele saslien asti gaisā un aizbizo kalnā pie citiem lopiem.

Tenis izliekas vienaldzīgs un sāk aplinkus, pavisam no cita gala:

—  Vai tev liels ganāmpulks?

—      Man, vai? Diezgan prāvs: Brūnaļa un Zīmaļa, lielā tele un pērnā tele, un mazais tejuks.

—  Vai tev suņa nav, kas palīdz ganīt?

—  Vilki norēja.

—  Kur tad te vilki?

—  Melnajā silā, uz Dignājas pusi.

—      Vai tu viena te gani uz salas vai arī citi vēl te dzen?

—      Kā tad, ka dzen. Vilmuks no Kalna Remtēm dzen. Jāņuks no Tuteniņiem dzen. Daudzi dzen. Bet šodien laikam aizdzinušies uz Mazo salu.

—  Un kā šo salu sauc?

—  Šo? Nu šī pati taču ir tā Lielā sala!

—  Cik liela?

—  Tu jau pats redzi: liela!

—  Vai kilometru gara būs?

—  Būs gan. Vēl vairāk būs.

—  Cik vairāk?

—  Nezinu, nav jau mērīts.

—  Vai ēkas te ir uz salas?

—  Nav. Tikai tas šķūnis ielejā.

—  Tālu no šejienes?

—  Pakāpies uz ieža, tūlīt redzēsi.

Šai vietā Tenis nozīmīgi uzlūko Dauni: sak, pat skuķis pamāca, ka jāpakāpjas. Bet skuķis pēkšņi jautā:

—  Jūs esat ekskursanti, jā?

—  Mes?—Tenis pārsteigts jauta.— Ja, ekskursanti gan.

—  Serkoki jums ir?

—  Serkoki ir. Vai ne, Dižais?

—  Tad es jums parādīšu zemzemes eju iezī. Visiem ekskursantiem to rāda.

Un trīs drošsirdīgie izlūki rātni seko ņiprajam ganu skuķim, kas palēkdamies dodas uz priekšu, turp, kur aiz koku pudura kā ar nazi nošķelts slejas augšup iepelēks iezis.

—  Redziet - lejā, kur tas kārklu cers, tur ir caurums. Lieniet droši iekšā, iededziniet sērkociņu — un tikai uz priekšu! Tad būs tāds kā aizgalds, kā pagrabiņš, un tad atkal otrā pusē ar līkumu ārā.

—  Vai tā ir dabiska ala vai rakta?— lietpratīgi jautā Tenis.

—  Protams, dabiski rakta. Vai tad nu šī pali no sevis radās,— skuķis nopietni paskaidro.— Vienu joni pat partizāni te esot slēpušies, tie, kas uz Daugavas liellaivu ar Visiem vāciešiem nogremdēja.

—  Paldies,—Tenis pieklājīgi tencina.—Tālāk jau mēs paši… Ej tu pa priekšu, Dižais, tev ir sērkociņi!

—  Kad iet — iet,— Daunis norūc un tūlīt brauc pa stāvo smilšu sienu lejup. Bet skuķis no augšas brīdina:

— Tikai neiešļūc upē, tur ir dziļš! Tur viens fašists, kas partizānus okšķerējis, ar visu automātu nogājis di-

„ benā.

Pašķīris krūmu, Daunis patiešām atrod tumšu alas caurumu. Pametis skatu atpakaļ, viņš redz Laimonu jau slīdam lejup, arī Tenis, kaut ko pierakstījis kabatas grāmatiņā, pašreiz aizpogā planšeti un laižas pār malu lejup. Daunis pieliecas, ciešāk sažņaudz delnā pa ceļam izgriezto bērza bozi, ar otru roku satausta kabatā sērkociņus un droši sper soli tumsā.

DAŽI IZRAKSTI NO CEĻOJUMA ŽURNĀLA

«Lubāns atkal ir sakāpis gaisos. Jau trešo dienu līst. Labi vēl, ka te gadījies tas šķūnis. Daži gan gribēja laisties lejup uz Jēkabpili pa visu lietu, bet vadītājs sacīja, ka nekaitēšot pāris dienu stingras nometnes dzīves. Tā norūdot nervus un radinot pie disciplīnas. Protams, gulēšana svaigajā sienā ir veselīga, bet garlaicīga …»

«… Ganu skuķi sauc par Brigitu. Ļoti sadraudzējusies ar Anitu. Šodien atkal abas aizlavījās pāri braslam. Dižais uz viņu dusmīgs: tai alā bija bedre — un viņš tur izpeldējās līdz padusēm. Skuķis gan taisnojās, ka agrāk tādas bedres alā neesot manītas. Tās būšot nupat pavasarī izskalotas. Vakar viņa mācījusi Anitu govis slaukt …»

«… Brigitas tēvam ir bise. Viņš esot mežsargs. Bijis Oškalna partizānos. Toreiz viņiem te uz salas bijusi tāda kā pārcelšanās vieta, kā stacija, kad gājuši pāri Daugavai. Tad arī iemūrēta te šķūnī tā krāsniņa, kas tagad lietus laikā tik labi noder mūsu kūrējiem. Viņš uz upi vienmēr nāk ar savu ūdru zivis ķert. Gudrs zvērs tas ūdrs! Tikai ļoti tramīgs. Svešus necieš. Tūlīt slēpjas krūmos vai upē. Un nozūd kā zemē. Bet atvarā nirst kā līdaka. Un katrreiz iznes no dziļuma kādu zivi. Bet pats neēd. Noliek šim pie kājām un šaudās apkārt lunkans un vijīgs kā čūska . . .»

«. . . Lietus ir mitējies, bet debess vēl apmākusies. Tomēr nolemts doties tālāk. Locis atkal rīkojas pie laivām. Drošības dēļ uzvelk teltenes uz lokiem. Viņam līgums līdz .Jēkabpilij, bet dzird, ka esot nodomājis pavadīt mūs līdz pašai Rīgai. Gribot ieelpot jūras gaisu . . .» _

«…Ābeļu salai pabraucām garām itin mierīgi. Apskatījām pilskalnu labējā upes krastā. Priekš., jau redzama pilsēta. Pareizāk — divas pilsētas: kre::••;! jā krastā Jēkabpils, labajā — Krustpils. Tiltu fašisti . apostījuši. Palicis tikai viens posms. Lejup upe it kā .-sojas. Tur atkal redzamas salas. Te gan tās jaukākas, kok-era apaugušas. Uz vienas krustpilieši kopš seniem laikiem rīkojot zaļumu svētkus. Tā nav liela, bet tiešām jauka . . .»

«. . . Apskatījām atjaunoto Krustpils cukurfabriku. Tā bijusi visa vienā lūžņā. Bet tagad tikpat kā jan:na.. Pašreiz fabrikā sezonas pārtraukums. Veic kārtējos remontus, lai rudeni pilnā gatavībā sāktu pārstrāde jauno cukurbiešu ražu. Inženieris izrādīja mašīnas i;:i stāstīja, kā tās darbojas, bet no stāstīšanas vien nekā liela nevar sajēgt, kad pats neredzi visu darbību. Lai atbraucot ziemā, tad redzēšot . . .»

«. . . Krustpilī, pašā centrā, uz laukuma ir piemineklis

Tēvijas kara varoņiem, kas krituši, atbrīvojot šo novadu no vācu fašistu iebrucējiem. Te vadītājs mums pastāstīja par kaujām pie Aiviekstes, kur latviešu gvardi cīnījušies ar sevišķu sīkstumu un varonību …»

«. . . Viskaļu Zenta Līvānos nopirkusi dažus «Pioniera» numurus. Tur rakstīts, ka arī pārējās padomju republikās pionieri vasaras brīvlaikā rīkojot ceļojumus, lai iepazītos ar dzimto zemi. Īpaši jauki pastāstīts par cejojumu pa Angāras upi, kas iztek no Baikāla ezera. Tas esot dziļākais ezers pasaulē . . . Pēdējā «Pioniera» numurā iespiests arī Krišiņa dzejolis par Ķegumu.»

PĀRI KRĀCĒM

—  Nevar jau jūs vienus pašus laist pāri tām rumbām,— saka Andrieviņš, kad vadītājs paziņo kolektīvam, ka locis vadīs laivas līdz pašai Rīgai.— Te jau īsti sākas, īpaši pie Pļaviņām. Niknākā krāce visā Daugavas tecē. Ja kāds zaļāks puisis gadās par korņiku un uzlaiž plostu rumbai pašā serdē, skangali vien pajūk. Bet, ja zina,— miers un gods: stūrē tikai gar kreiso krastu — un pāri kā pa taukiem.

—  Gar kreiso krastu?— vēl pārjautā Daunis.

—  Cieši gar kreiso! Spiedies klāt, cik vari! Tikai neietriecies ar knābi malā! Tad ir beigas. Sagriež šķērsu un samaļ miltos.

—  Kā to krāci sauc?

— Pļaviņu rumba. Bet iepriekš vēl Priedulājs. Veseli trīs kilometri vienās baltās putās.

Redzēdams, ka visi viņa brīdinājumu uzņem ar lielu nopietnību, Andrieviņš jūtas pagodināts un ar sevišķu pašcieņu apsēžas savā vietā pie stūres aira. Joprojām vēl nav drošības par labu laiku, tādēļ teltenes paliek uzvilktas, tikai malas tām samet uz augšu, lai var redzēt apkārtni.

No Krustpils salām līdz Aiviekstes ietekai krastos nekas ievērojams nav saskatāms. Pusceļā izbrauc cauri dzelzceļa tiltam. Tenis paskaidro, ka tā esot Krustpils— Daudzeses—Jelgavas līnija. Bet Andrieviņš izpūš biezu dūmu mutuli un teic:

—  Avai, kas te par lepnām samu vietām!

—  Te?

—  Nūja. Pie pašiem tilta pīlāriem. Tur padziļa bedre un visādi bluķi un akmeņi kaudzēm sagāzti dibenā. Samiem īstā dzīve! Daudzeses pārmijnieki katru sestdienu brauc uz šejieni ar naktsšņorēm. Krietnus lomus velk . . .

Un sākas atkal stāsts par dzīvi viņos laikos, kad nabaga pārmijniekam tik vien bija prieka, cik siltā vasaras naktī pie upes ar bada pātagu, kamēr kādā nelāgā miglas rītā viņu pašu aprija viens vai otrs sams, kas tolaik visu zemi turēja savos taustekļos un sūca . . .

Bet Daugava arvien straujāk plūst uz priekšu, krasti sakļaujas arvien tuvāk kopā, paceļas arvien augstāki, iežņaugdami straumi arvien šaurākā akmens gultnē.

Tā nemanot pienāk Priedulājs, gara, bet ne pārāk barga krāce. Laivas tai itin viegli pārlīgo pāri, un visi jūtas it kā vīlušies.

—  Rīgā, pie tiltiem, krietnā vējā daudz stingrāk šūpo, — saka Daunis.

—  Daugavas kritums te no Krustpils līdz Pļaviņām ir četrdesmit četri centimetri kilometrā. īstais straujums sāksies tālāk — no Pļaviņām līdz Koknesei,— saka Tenis.

—  Jā,— piebalso Dižais.— Tur Daugava krīt gandrīz veselu metru vienā kilometrā.

— Astoņdesmit vienu centimetru,— pārlabo Tenis. Bet Andrieviņš smīn.

—  Nūja, profesors jau zina uz punktiem. Bet pasaki tu man — pie kādas pilsētas Daugavā ietek Aiviekste, kurai nupat brauksim garām?

—  Pie Gostiņiem!

—  Lūk, tie jau ir Gostiņi!

—  Un tā ir Aiviekste!

>—Kādi melni ūdeņi!

— Tie nāk no Lubāna klāniem, tāpēc rāvaini un tumši, — paskaidro Tenis. Bet Andrieviņam jau atkal rokā stūres airis, un vaigs viņam kļūst nopietns un ciets.

—  Turieties nu! Sī pati jau ir tā Pļaviņu krāce, saukta par Grūbi! Nu tikai pievelciet ar kreiso, lai iet laivas pāri uz viņu krastu!

Airētāji saspringst un velk visā spēkā. Laivas no upes vidus ātri aizvirzās pie kreisā krasta, kur straume dziļāka un it kā smagāka. Krāces vidū redzamas baltas putu svītras. Vietām tās sagriežas vērpetēs.

—      Tur tie katli vārās,— saka Andrieviņš.— īpaši viens no tiem ir traki negants. Palu laikā cilā ledus blāķus kā skaidas. Tad gan ir ko noskatīties!

Pļaviņām laivas aizskrien garam straujā ieskrējienā. Te Andrieviņš atkal jautā Tenim:

—  Vai zini, kas tur par kalnu viņā krastā, iepretim Pļaviņām?

—  Tabora kalns. Es jau sen skatos, bet te no upes nevar saredzēt.

Krasti te patiešām kļūst arvien stāvāki un augstāki. Vietām tie paceļas kā klints sienas vairāku desmitu metru augstumā. Redzami milzu nogruvumi, kur pāri urdz, saulē mirdzēdamas, avotu strūklas. Laivas lielā ātrumā šaujas uz leju.

Neviens nav manījis, kad izklīduši mākoņi. Visa upe mirdz kā sudrabā. Daunis norauj teltenes no lokiem. Atkal spīd saule.

—  Mēs braucam kā dārzā!— sauc Vilma.

— Tā ir Bebruleja,— paskaidro Tenis.

Abi krasti — stāvas dolomīta sienas, bet augšā — patiešām kā dārzs: ievas, ceriņi, ābeles, ķirši. Un mazas mājiņas, kas no dziļuma izskatās kā rotaļlietiņas.

—  Īpaši naktīs, kad pilns mēness, tā no pavasara, tad gan te jauki,— saka Andrieviņš.— Vai atkal rudeņos, kad bērzi zeltu kroņos iepin un pa starpām kļavas un visādi krūmāji . . . Zils, zaļš, dzeltens . . . Bet plostniekam te bīstamas vietas. Tikko sāksi zvaigznes skaitīt vai aizsapņosies par dabas jaukumiem, tūdaļ metīsi tādu kūleni, ka ne kaulus nesalasīsi.

Tālāk Andrieviņš pastāsta, ka Bebrulejas ciemats esot ap trīssimt gadu vecs. Pirmie tā iedzīvotāji ievesti no Polijas, kad mēra laikos te apkārt visi ļaudis stipri izmiruši un muižniekiem vairs nebijis diezgan klaušinieku, kas vergo. Tagad šo pirmo Bebrulejas iedzīvotāju pēcnieki jau izzuduši un dzīvojot te visādi upes ļaudis— zvejnieki, plostnieki un citādi amatnieki, kas jau tolaik, kad vēl dzelzceļu nav bijis, pratuši strūgas ar visādām precēm pa Daugavu no bagātās Krievzemes uz Rīgu pāri krācēm novadīt un pelnījuši ar to savu iztiku.

Pats Pēteris Lielais kādā savā karagājienā esot apmeklējis Bebrulejas cieminiekus, un tuvējā mežā vēl tagad ļaudis zinot parādīt kādu akmeni, uz kura tas ieturējis pusdienu, jo par zīmi viņš licis saviem karakalpiem tai akmenī iecirst sirds, vairoga un šķēpa atveidus, kas vēl tagad tur esot redzami.

Nobraukuši līdz Lokstenes upītes ietekai, kur var piestāt krastmalā, ieinteresētie ekskursanti gandrīz ir ar mieru iet tos pāris kilometru kājām atpakaļ, lai redzētu savādo akmeni, bet Andrieviņš neņemas to mežā atrast. Tad būšot vēl jālūko kāds zinātājs no ciemi- niekiem un varot pienākt vakars, bet priekšā vēl esot visniknākā krāce pie Oliņkalna.

Ieturējuši palaunadzi un tiku tikām izkāpelējušies pa milzīgajiem bluķiem, kas te no vienas vietas guļ pakrastēs, dažs krietnas divstāvu mājas augstumā, ekskursanti dodas tālāk.

Līgodamās vien laivas pārslīd Dūņu leju un laimīgi pārvar arī pieminēto krāci pie paša Oliņkalna. Te Andrieviņš atkal iegriež rāmākā līcī, un nu ir liela kāpšana kalnā.

— Galva reibst, ja paskatās lejā,— sauc Anita, kad visi ir augšā.

Apakšā tiešām liels dziļums.

—  Andreja klints,— saka Andrieviņš.— Gandrīz tā kā manā vārdā nosaukta.

—  Divdesmit metru,— piezīmē Tenis.

—  Tu pēc acumēra vērtē?— jautā Dižais.

— Tā te rakstīts,— atbild Tenis. Bet Andrieviņš parausta plecus.

—  Ko tu darīsi tādam,' kam gudrības grāmata pie rokas! Bet palūkojies pāri uz viņu krastu: tur senos laikos esot bijusi Sēlpils, par kuru teikās teic, un turpat tālāk ir arī Karātavu kalns, kur melnie bruņinieki kāruši mūsu senčus, kad tie nav spējuši uznest kalnā tik daudz akmeņu, cik nolikts dienas nesumam. Tas, zināms, bijis jau vēlākos laikos, kad vācieši tur cēluši savu — mūra pili. Vai tavā gudrības grāmatā arī par to rakstīts?

—  Ir gan.

—  Tad tā ir laba grāmata, pareiza.

Pēc īsas atpūtas atkal visi sakāpj laivās.

Vadīdams laivu, Andrieviņš turpina Daugavas krastu apceri.

— Tas te ir Krusta līcis. Bet tur, lejpus Oliņkalnam, kur nupat bijām augšā,— redziet, tāds kā kraukļa knābis!

—  Iezājs tur, kur beidzas mežs?

— Nūja! Pašā galā. Tas ir Krauklis. Tur senāk bijis krogs. Kraukļa krogs. Mūri, rau, vēl tagad redzami.

—       Bet kreisajā krastā — redziet, kāda skaista grava!— sauc Zenta.— Gandrīz kā parks!

—      Tā ir Piksteres grava. Bet tagad nu nāk pēdējā dižākā Daugavas rumba — Seglinieks. Kad Segliniekam pāri, tad esi virā līdz pašam Ķegumam, saka Andrieviņš un sagriež laivu vairāk uz Vidzemes krastu.

Laivas brkli atkal līgo krāces viļņos.

—      Vai kāpsim ari Avotiņkalna? - Andrieviņš sauc Znotiņam, sasvēries atpakaļ pār laivas galu, kad Seglinieks jau ir laimīgi gabalā.

—      Uzkāpsim gan! Grieziet tikai pie malas!—vadītājs atsaucas.

Līdz Avotiņkalnarn no i rasta jāiet krietnu gabalu — minūtes desmit, piecpadsmit. Bet skaistais skats, kas te paveras visapkārt, šis pūles pilnam atsver. No Avo- tiņkalna redzama Sēlpils, Koknese, Zemgales zilās tdles.

STABURAGS

—  Un kur tad Staburags?— Vilma vaicā.

—  Nevis Staburags, bet Stabu radze,— Tenis pārlabo.

Izceļas vispārējs strīds. To izšķir Andrieviņš.

—       Kopš es te atminos pirmo braucienu ar plostiem, visu šo skaisto apvidu Daugavas kreisajā krastā ap Vīganti ļaudis dēvē par Staburagu. Bet pali tā klints, kur tas mūžīgais avots tek,— tā, zināms, ir tikai tāda radze; tomēr neviens ari to le par Staburadzi nesauc. Tā gan būs vienīgi grāmatu gudrība.

Tuvojas jau vakars, kad laivas piestāj pie Vīgantes.

Kamēr vadītājs Znotiņš ar dažiem zēniem meklē naktsmājas tuvējā sētā, viss bars izklīst augšā pa Vīgantes terasi. Fašistisko postītāju pēdas te redzamas ik uz soļa. Ar zvērisku niknumu tie nozāģējuši simtgadīgos kokus, iznīcinādami latviešu tautas nacionālo dabas pieminekli •— Staburaga parku.

Pasperdams ar kāju cauršautu un rūsas izraibotu kasku ar melnu zirnekļa zīmi, viņš ar dziļu derdzību nospļaujas:

—  Kultūras dēstītāji! . . .

Kaska aizripo mēslu kaudzē.

Apskatījuši Liepavotu, tai pašā vakarā visi aiziet arī līdz raudošajai radzei.

No augšās nekas sevišķs te nav redzams. Kad pārliecas

pāri klints malai un palūkojas lejup, dziļi un tumši veras pretim Daugavas ūdeņi. Klints pakājē guļ milzīgi dolomita bluķi, kas te nogruvuši agrākajos laikos.

—  Te nu ir tā Staburadze,— saka Andrieviņš.— Bet avots vairs tikko samanāms. Kopš augšā nogrāvoti purvi, sāk pietrūkt teces.

Viens otrs uzmanīgi pierāpo avotam un pasmeļ saujā no vēsās strūklas.

—  Cik dzidrs!

—  Tāpēc jau to devē par asaru lāsi,— teic Andrieviņš un atceļā pa ēnaino ievu aleju pastāsta vienu no daudzajām teikām par šo klinti.

—  Tas, zināms, noticis viņos tālajos laikos, kad laivas vēl no veseliem apses bluķiem doba un pastalas ziemā ar lāča taukiem iezieda, īpaši, kad gāja uz āliņģiem asarus zvejot,— lai papēži pie ledus nepiesalst. Dzīvojis te Sēlpils novada viens dūšīgs mednieks un lāču kāvējs, vārdā Daumedis . . .

Pāri kokiem ir uzkāpis mēness. Alejā šaudās dīvainas ēnas. Upe mirdz sudrabā. Gandrīz iepretim otrā krastā, tikai kādus astoņus kilometrus lejāk, saskatāmas Kokneses pilsdrupas. Tas viss Andrieviņa stāstam piešķir savādu teiksmainibu.

—. . . Un saticis viņš reiz uz meža tekas jaunavu ar ogu grozu, bet tā bijusi paša Sēlpils virsaiša meita skaistā Zinta. Viņi iemīlējuši viens otru, bet virsaitis meitu jau saderējis kādam kaimiņu novada bajārdēlam un, kad dabūjis ziņu par šās ieceri ar vienkāršu mednieka puisi, licis ieslodzīt Zintu pils torni, bet Daumedim dzinies ar karakalpiem pa mežu pēdās, lai slepus nogalētu. Būdams stiprs un veikls, Daumedis allaž sveiks izvairījies no visiem virsaiša slazdiem, bet kādunakt īries pāri Daugavai uz pils torni, lai glābtu Zintu no ieslodzījuma, un te aplenkts. Dzirdot kaujas troksni un redzot savu mīļoto šķēpiem sacirstu, Zinta metusies pa pils torņa logu uz krasta klints un pārvērtusies par radzi. Kopš tā laika radze raudot savas asaras atvarā, kur gājis bojā Daumedis . . .

—  Redziet — zaķis!— kāds iesaucas.

—  Gluži balts!—čukst Anita.

—  Tādēļ, ka mēnesnīca,— saka Daunis.

—  Baltos zaķus tikai ziemā gadoties redzēt,— piezīmē Vilis.

— Gadās ari vasarā kāds liepiņš,— saka Andrieviņš.

—  Liepiņš? Kas tas tāds?

— Nu tas pats baltais zaķis. Tādus baltus sauc par liepiņiem.

—  Tad pieraksti žurnālā,— smej Tenim Zenta,— ka esam satikuši liepiņu pie Liepavota!

VEL DAŽAS TENA PIEZĪMES

Otra rītā laivas jau agri pārbrauca Vidzemes krastā, un visi ilgi kāpelēja pa pilsdrupām. Bet Tenis gulēja piesaulē un rakstīja ceļojuma žurnālā:

«… Staburaazes šūnakmeņi cēlušies no pāriežotām sūnām, lapām, stumbriem un citām organismu atliekām …»

«. . . Ir iespējams, ka senos laikos Daugava ap Sta- buradzes klinti zarojusies divās daļās: viens zars tecējis pa tagadējo gultni, bet otrs pa skaidri saredzamo sen- gultni uz Seces pusi, bet tur pa Lauces ieleju atkal atpakaļ …»

«Baltos zaķus sauc par liepiņiem.»

Tenis turpināja savas piezīmes arī laivā, jo citādi līdz piemērotākiem rakstīšanas apstākļiem bieži vien piemirsās pašas svarīgākās lietas. Bet te bija tik daudz visādu iespaidu, ka drīz vien kaut kas varēja izbirt no atmiņas.

«. . . Mūsu dienās radzes iezāju augšana notiek lēnām, sausā laikā avots gandrīz pavisam izsīkstot, tādēļ panīkstot arī augi uz klints …»

«. . . Lejup no Staburaga Daugava pagriežas vairāk ziemeļu virzienā. Vilmai laba balss. Kad viņa dzied, atbalso abi krasti. Bet Vilis rūc kā dundurs . . .»

«. . . No Kokneses pilsdrupu augšējā torņa paveras jauks un plašs skals uz Rīgas, šoseju. Zem pilsdrupām ir aizbirušas ejas pazemē, kur bijuši moku kambari . . .»

«. . . Gandrīz līdz pusdienai klaiņojām Pērses krastos. Daunis gan vairāk noņēmās ap ūdenskritumu. Viņš domā, ka te jābūt forelēm. Ūdenskritums ap divi metri augsts. Tādā mutulī veltīgi mērcēt makšķeri . . .»

«. . . Herbārijos te daudz kas nācis klāt: Zenta atradusi meža bumbieri, Vilma garos zilaušus un meža lilijas.

Bet. es pašā rīta agrumā vēlreiz aizskrēju uz Staburadzi un dabūju Alpu tauceni. Vadītājs Znotiņš vēlāk izskaidroja, ka tās esot aizliegts plūkt: saudzējamas sava retuma dēļ …»

KOLEKTĪVA SAIMNIECĪBA «DAUGAVIEŠI»

Ap azaida laiku Andrieviņš pagriež laivu kreisaja krastā, kur pēc Kokneses klinlajos iežņaugtās straujās teces jau sākas pirmie rāmākie līči.

—  Vai brokastosim?— Znotiņš vaicā, pieturēdams arī savu laivu.

—  Iesim ciemos! Te augšā man tāda kā radu būšana — Pāvulānu Pēteris no Ikauniekiem, brālēns. Jaunībā kopā grāvjus rakām šai pusē. Ieskatījās vienā vasaras meitā, saprecējās un palika te pie kāda saimnieka par kalpu. Agrāk, kad ar plostiem garām gāju, allaž pakāpos kalnā apraudzīt, kā dzīvo. Nu gan kādi desmit gadi būs pagājuši, kopš neesmu bijis šai pusē. Diez vai būs vairs pie dzīvības . . . Bija gan vēl stiprs diezgan, kad pēdējoreiz tikāmies; bērnus jau izlaidis no ligzdas, tie aizklīduši peļņās kur kurais, bet pats vēl tāpat staigāja aiz arkla saimnieka tīrumā . . . Dūšīgs vecis! . . .

Kad laivas izvilktas malā un norīkoti dežuranti, visi dodas pa likloču teciņu augšup krasta kraujā, kas apaugusi bieziem krūmiem. Andrieviņš pirmais pašķir pēdējo krūmu ceru un iziet uz saules apspīdētā Jēkabpils lielceļa, kas aizvijas gar Daugavas krastu uz Jaunjelgavu.

No lielceļa paveras plašs skats pari zeltainām druvām, kas viegli viļņo dienvidu vējā. Tālāk ka salas paceļas birzis uz pakalniem un dārzu puduri ap ēkām. Labības laukos jau redz pļāvējus, rindās slejas stati, smagi vezumi lēnām aizlīgo pa lauku celiņiem uz šķūņiem. Tālumā duc kuļmašīna.

—  Skat, kāda pasaule!— Andrieviņš iesaucas.

—  Rudzus pļauj!—Tenis lietpratīgi piebilst.

—  Jā, agri sākuši. Kolhoznieki! Priekšzīmi rāda.

—  Kolhoznieki?— Znotiņš jautā.

—      Kā tad. Tā dzirdēju, ka vieni no pirmajiem salikušies kopā. Iesim te gar to upīti. Pāvulāna pirtiņa tur aiz līkuma, pašā gravas pierē.

Liels ii Andrieviņn pārsteigums, kad vecās pirtiņas vietā, kur tas agrākos gados nereti apciemojis savu jaunības draugu Pdvuianu Pēteri,, viņš ierauga jaunu istabu gaišiem logiem.

—  Skaties tiKai! Vai tad es būtu apmaldījies? . . .

Andrieviņš nesāp:atno h'kojas apkārt.

Aiz istabas visa dienvidrietumu nogāze apdēstīta jaunām ābelītēm, bet gravas malā kā -/.i!i ziedi rmdos nobiruši bišu stropi. Pie viena no tiem kūp viegli dūmi un rosās kāds piekumpis stāvs ar dīvainu ķiver; galva. Pamanījis pagalmā atnācēju baru, tas pabeidz savu darbošanos pie bišu stropa, panāk gabaliņu nost, nodzēš dūmekii, noņem dīvaino galvassegu un lēnām kāpj kalnā.

Labdien!— Znotiņš sveicina, visi tam piebalso.

Labdien, labdien! Atkal ekskursanti? Nelāga reizē. Pavisam nelāgā reizē esat atnākuši. Mums šodien divas pļaujammašīnas no punkta palīgos — visi ļautiņi uz lauka, bet pievakarē jau sāks kult. Pats košākais laiciņš, visas rokas pie darba. Būtu nākuši svētdien — tad gan . . . Mums jau te dažreiz kā pa izstādi staigā. Viss apriņķis brauc: skatīties. Vai priekšsēdētāju satikāt?

Runādams vecais vīrs saudzīgi atbrīvo dažas bites, kas «sapinušās viņa kuplajā, baltajā bārdā. Tas dūkdamas aizlido.

• Priekšsēdētāju?— Znotiņš apmulst un lūkojas uz Andrieviņu. Tas ieslēpies zēnu pulciņā un ar smaidu pētī bitenieku. Tagad Andrieviņš pasper soli uz priekšu.

— Priekšsēdētāju? Kāpēc mums priekšsēdētāju, kad mēs nācām ciemos taisni pie tevis! Sveiks, Pāvulān!

Viņš satver veco vīru pie pleciem un spēcīgi sapurina:

—  Dzīvs gan, vecais čūsku dūrēj!

—  Nudien Andrieviņš! . . .

Veca vīra acis pamirdz tāds kā valgums. Abas sirmās bardas uz mirkli sakļaujas apskāvienā.

—  Kā tad tu te gadījies — pēc ilgiem gadiem? Vai ar plostu no augšas?

—  Kur nu vairs ar plostu. . . Are, jauno paaudzi laivās vizinu uz leju . . . Piestājām te uz brīdi, domāju— jānāk apraudzīt, vai Pāvulānu Peteris vēl kūpina savu pirtiņu, bet skatos—"gluži cita pasaule!

—  Jā, mīļais, pasaule nu ir gluži cita. . . Gaiša pasaule! Bet ko tad ciemiņi visi tā stāv. . . Iesim pavēnī, apsēdīsimies. Lūgtu, te ap galdu … Tā lapenīte man vēl tāda pašķidra, jasmīni negrib lāgā augt, nākamgad iestādīšu lazdas tepat no gravas . . . Lūgtu, lūgtu. . . Sēdiet vien. Iešu pasaukšu Lizi, lai atnes no klētiņas ko padzerties un uzkost . . .

Pāvulāns nosēdina visus ap zemē ieraktu galdu istabas galā, kur visapkārt kupli jasmīnu ceri un tīkama ēna. Soli ap galdu tīri noberzti, lietū un saulē spodrināti.

Pēc brīža galdā parādās medus kāre un svaigi gurķi liela vācelē.

—  Ēdiens nav smādējams,— Andrieviņš saka, slaucīdams ūsas pēc pirmās šķēles.

— Garšo kā melone, lietpratīgi konstatē Tenis.

—  Tā man visi pilsētnieki saka,— smaidot- griež jaunas šķēles Pāvulāns.- - Agrāk gan par tādiem gardumiem nebija ko sapņot. Labi, ka sāls mārciņu varēja miestā nopirkt, kur gurķi pamērcēt . . .

Sirmā vīra gaišzilās acis satumst un lūkojas kaut kur tālumā.

Andrieviņa vaicāts, viņš skopos vārdos pastāsta par lielo pārvērtību savā un visa novada dzīvē:

—  Kad mūsējie padzina hitleriešus, padomju vara man atkal atmērīja tos desmit hektārus, ko jau četrdesmitajā gadā tepat ap pirtiņu dabūju. . . Atceries, kur Birkāna gruntē kādreiz āboliņa lauku dienējām . . . Visu mūžu biju te aiz arkla nostaigājis, viņam vergodams. Katra pēda te bija manu sūru sviedru slacināta. . . Četrdesmit pirmajā, kad iebruka fašisti, Birkāns vēl gluži zaļus nopļāva un lika sabradāt pakaišos manus pirmos rudzus, bet pašu atkal iejūdza arklā. Tā pagāja tie melnie gadi. Četrdesmit ceturtajā Birkāns aizmuka līdzi vāciešiem … Es atkal iesēju s a v u s rudzus. Bet kā iesēju? Nebija ne zirga, ne arkla, ne lāga ecēšu! Pusvasaras abi ar Līzi gājām Talsiņas Gustsonam zirgus atstrādāt. Kaimiņiem negāja labāk. Otrā pavasarī sākām prātot, ka ikviens uz sava tukšā ielāpa plēsdamies uz zaļa zara netiksim. Pirtiņa jau arī sāka brukt kopā . . . Tad gadījās te viens jauns zemes ieguvējs no Ariņu mazmājniekiem . . . Tikko no zaldātiem bija pārnācis, tālus karaceļus izstaigājis, redzējis, kā vecajās padomju republikās lauku ļaudis dzīvo. Pastāstīja par kolhoziem . . . Sākumā daudzi šaubījās, ilgi gudroja un lauzīja galvas. Uz rudeni tomēr septiņpadsmit gabali sagājām kopā.

—  Tikai septiņpadsmit?—iejautājās Andrieviņš. — Tad jau nav liels jums tas kolhozs.

—  Tie septiņpadsmit bijām tikai sākumā. Tagad jau pāri par četri desmiti. Kad ļaudis redzēja, ka mums arvien labāk iet, bariem nāca pieteikties, lai ņemot iekšā. Tuvīnos pierakstījām, tālīniem ieteicām pašiem dibināt arteļus. Šogad pagastā jau septiņi jauni kolhozi. Bet mēs bijām paši pirmie! … Kā dzīvojam — paši redzat. Uzcēla man jaunu istabu . . . Jau pērn ievēlēja par dārznieku un dravnieku. . . Patīk man ar bitēm. Jau toreiz pie pirtiņas man bija pāris stropu. Tos fašistu okupācijas laikā Birkāns atņēma, kad nodzina mani no zemes,— par sodu, sacīja, ka viņa likumīgajā gruntē rušinājies . . . Tagad mums, kolhozam, simt divdesmit stropu. Gar visu gravas nogāzi — dārzs. Liepnieka skuķi aizsūtījām uz Bulduriem par skolotu dārznieci mācīties. Es jau tikai pagaidām. Vēlāk palikšu pie bitēm vien . . .

Pagalmā atskan ātru soļu dipoņa. Pie lapenes apstājas aizelsies zēns.

—  Vectētiņ, kuļmašīna klāt! Priekšsēdētājs lika pateikt, lai tu nākot pie svariem maisus pierakstīt, bet vecāmāte pie pelavām . . . Visiem jānākot talkā . . .

Zēns ātrā skatienā aptver sēdētājus, apsviežas un grib steigties projām.

—  Pagaidi, pagaidi,— sauc Pāvulāns,— ievelc elpu, uzkod kādu gurķa šķēli, iepazīsties ar ciemiņiem!

—  Nav laika, es pie vezumu kraušanas. Labdien visapkārt!

Zēns vērīgā nopietnībā sniedz visiem roku, tad kautrīgi paņem ar medu apziesto gurķa šķēli un apsēžas maliņā blakus Vilim. Ēzdami tie abi sačukstas. Pēc brīža Vilis Vēdzele uzlec kājās un, acīm mirdzot, sauc:

—  Biedri vadītāj, es izdomāju! Mēs iesim kulšanas talkā! Valdis ņems mani līdzi pie vezumu kraušanas!

—  Jā, jā, iesim visi talkā!— sauc balsis cita par citu.

—  Vai meitenes arī var?— Zenta jautā.

—  Pie pelavām!—ņirdz Dižais Daunis.

Zēns, kuru sauc Valdis, nopietni paskaidro:

—  Meitenes visur var. Pie kūļu raisīšanas, pie salmiem. Bet visi pārējie — pie vārpu lasīšanas. Gan jau iemanīsies. Dzirdat? Kūlējs jau sauc kopā! Ejam!

Tālumā patiešām skan lokomobiles svilpe. Znotiņš vēl pārdomā, vai šāds darbs bērniem nebūs par smagu,

bet Andrieviņš jau uzlēcis kājās un sit Pavulānam uz pleca:

—  Iesim ar' izvingrināt kaulus! Vai alus būs?

—      To tikai vakarā redzēsi.— Pāvulāns smaida. Gan - jau kāda mučele būs. Tapat kā Jāņos, kad krietni palīgojām. Viss novads mūsu jaunajā klubā bija sapulcējies uz svētku mielastu.

—      Labi,— izlemj Znotiņš.— Tikai norunāsim tā: katrs darīs to darbu, kādu viņam priekšsēdētājs ierādīs. Citādi mēs jauksimies tikai pa kājām un traucēsim.

Čalodami un vēl pēdējos kumosus skraukšķinādami, visi steidzas līdzi Valdim, kas svarīgi soļo pa gludo teciņu gar jaunā dārza žogu kalnup. Viņš atbild reizē uz simt dažādiem jautājumiem, kas birst no visām pusēm.

—  Vai tu esi pionieris?— jautā Zenta,

—  Jau trešo gadu.

—  Uz ko ķeras sapali?

—  Tagad, pret rudeni, uz varditēm.

—      Te esot veco sēļu pilskalns,— saka Tenis.— Vai tas tālu?

—  Pāris kilometru.

—  Un Grebļa kalns?

—  Tas tālāk. Uz turieni mēs bijām pārgājienā.

Ieraugot aplokā ganāmies zirgus, Daunis jautā:

—  Vai tu jāj pieguļa?

Bet Vilma pārtrauc:

—  Vai jums, pionieriem, ir savi izmēģinājumu lauciņi?

Valdis pastāsta, ka pieguļā tagad vairs nejājot, jo

esot īpaši zirgu gani, bet viņš pa vakariem palīdzot radiocentrā. Izmēģinājumu lauciņi pionieru pulciņam esot vairāki. Šogad viņi kopjot paši savu cukurbiešu hektāru, audzējot trīs kumeļus, rudeni rakšot zivju dīķi, spoguļkarpas laidīšot iekšā. Svētdien būšot volejbola sacīkstes ar kaimiņu kolhozu.

Runādams viņš nogriežas no teciņas taisni pa nopļauto rudzu lauku, pamācīdams, ka basām kājām pa rugājiem jāiet šļūceniski, lai neduras pēdās.

Kuļmašīna dūc pie liela šķūņa, kur apkārt jau savestas labības kaudzes, bet jauni vezumi arvien nāk klāt. Visapkārt rosās ļaudis. Kad pienāk tuvāk, dūkoņa tik spēcīga, ka jākliedz ausī, lai sadzirdētu runātāju.

Bērnu pulciņš paliek malā un ar interesi vēro iekšā laidēj U D& ri, kas, augša uz kūlēja stāvēdami, veikli saņem no divām sievām pārgrieztos kūļus un laiž trumulī.

Tie abi ir dūšīgi jaunekļi un allaž ar āķīgiem saucieniem mudina meičas, kas ar dakšām met kūļus lejup no augstās labības kaudzes. Visas sejas sārto priecīgā piepūlē. Gaisā griežas putekļu mākonis, lido vēja atrautas salmu lēveres, mirdz saulē krāsainie sieviešu lakati, skan čalas un saucieni, kas cauri mašīnas dūkoņai šalko nemitīgā, satraucošā plūsmā.

Valdis kaut kur nozudis kūsājošajā darba mutuli. Pēc neliela brīža viņš atgriežas kopā ar priekšsēdētāju. Tas ir kalsens neliela auguma pusmūža virs. Sasveicinādamies viņš plati smaida, kaut ko stāsta vadītājam Znotiņam, bet troksnī no viņu sarunas nekas nav sadzirdams.

Valdis atkal kaut kur aizsteidzas, Pāvulāns jau ar lielu, plakanu zīmuli rokā un birku sainīti padusē stāv pie svariem, bet Andrieviņš kāpj augšā pie laidējiem. Priekšsēdētājs ar Znotiņu ir iegājuši šķūnī. Pec brīža tie atgriežas kopā ar kādu meiteni, apkrāvušies dakšām un grābekļiem, bet Valdis stiepj skalu grozu kaudzi.

—  Iepazīstieties!— saka Znotiņš.— Biedrene Ābele, komjauniešu brigadiere. Tā jūs visus norīkos.

—  Mēs ar Valdi pie vezumu kraušanas,— sauc Vilis.

Bet Daunis jau paķēris dakšas:

—  F.s kāpšu uz kaudzes!

—  Nē,—saka Ābele,— uz kaudzes jau mums pietiek. Trīs stiprākie zēni ies pie salmu mešanas pantā.

—  Es!— sauc Daunis.

—  Un esi— Pupuru Peteris tver dakšas.

Trešās dakšas Ābele sniedz Sūrumu Arvīdam, iepriekš ar skatienu novērtējusi zēna augumu. Laimons un Tenis saņem grābekļus, pārējiem izdala grozus vārpu lasīšanai.

Pēc īsa brīža visi jau ir savas darba vietās: Vilis Vēdzele, matiem vējā plīvojot, pie ores redelēm turēdamies, aizauļo kopā ar kādu ūsainu vīru uz tālāku lauku, kur tarkšķ pļaujmašīna un ceļos stati. Daunis, Arvīds un Pēteris, nometuši kreklus, šķūrē ar dakšām salmu vālus platajās šķūņa durvīs un krauj pantā, šķaudīdami un cenzdamies celt tikpat smagus klēpjus kā vīri, kuriem tie strādā blakus. Zenta un Vilma iejūk sievu barā, kas darbojas ar grābekļiem, dzenot tuvāk durvīm izkliestos salmu vālus.

Vārpu lasītāji ar groziem aiziet uz Daugavas pusi, kur jau līkā mazie kolhoza pionieri. Lauka vidū uz paklāta brezenta tie jau savākuši lielu vārpu kaudzi.

Ābele iepazīstina bērnus, sadala ciemiņus starp savējiem un ierosina draudzīgu sacensību.

Pusdienas laikā, kad visi atkrīt īsā diendusā, Tenis sagūsta Valdi un izstaigā visu kolhoza centra teritoriju, pierakstīdams savā žurnālā veselas piecas lappuses — giin par kumeļu aploku, gan par orķestri un dramatisko pulciņu, gan par elektrību visās istabās un kūtīs, par baseinu polo spelei un par baložiem. Pieraksta arī salasīto vārpu svaru un paredzamos graudu kilogramus, kādus kolhoznieki saņems par izstrādes dienām.

Pēc pusdienas Tenim kopā ar Vilmu jānomaina dežuranti pie laivām. Tur sēdēdams, viņš pieraksta vel dažas lappuses, īpaši apcerēdams, cik garšai esot svaigi gurķi ar medu.

Pēc saules rieta viss kūlēju bars dziedot nāk uz Daugavu peldeties.

Te reize Daunim parādīt savu niršanas māku, bet ari starp kolhoza zēniem ir tādi, kas spēj ar viņu godam sacensties. Līdz biezai krēslai ūdens šļakstos un jautrā čalā atbalso Daugavas leja.

Tad visi dodas kalnā uz kolhoza klubu, kur klāti vakariņu galdi un uz mazās skatuvītes par godu ciemiņiem spēlē orķestris.

Andrieviņš ar Pāvulānu iet paši pēdējie. Pāvulāns ved draugu ar krietnu līkumu — līdz krustcelēm. Apstājas pie ceļa radītāja.

—  Redzi,— Pāvulāns svinīgi saka,— uz visām pusēm te šķiras ceļi, bet visi tie ved uz vienādu mērķi. Lasi pats!

Atgāzis galvu, Andrieviņš burto:

—  Kolhozs «Daugavieši»—1,5 km.

—  Tas mūsējais,— lepni saka Pāvulāns.

Bet Andrieviņš turpina burtot:

— Kolhozs «Līdums»—7 krn; kolhozs «Straume»— 5 km; kolhozs «Gaisma»—12 km; kolhozs «Darbs»— 8 km; kolhozs «Vilnis»—6,5 km; kolhozs «Staburags»—14 km; kolhozs «Druva»—9 km.

—  Redzi nu, kādu ceļu ejam!

—  Jā,— domīgi saka Andrieviņš,— pareizu ceļu esat sākuši staigāt.

Silta nakts guļ pāri senās sēļu zemes laukiem. Tumsā gaiši mirgo kluba logi. Skan dziesma:

Varen' plaša mana zeme dzimtā . . .

ZAĻAIS MEŽS

Nākamās dienas pēcpusdienā laivas piestāj rāmā līcī Daugavas kreisajā krastā. Gluži tuvu upei te piesniedzas biezas lapotnes pavēnis. Mazliet augstāk redzamas ugunskuru pēdas — pelēki pelnu plankumi, tiem apkārt ap- deguļu gali.

—  Te, kā rādās, labas zivju vietas,— saka Dižais Daunis.— Makšķernieki nakšņojuši.

—  Nē, zivju vietas maķenīt lejāk, iepretim Samaņu līcim,— saka Andrieviņš.

—  Kādēļ tad te tie ugunskuri?— Arvīds brīnās. Bet Andrieviņš noslēpumaini norūc.

—  Jā, Zaļais Mežs!

—  Mežs tiešām jauks!— iesaucas Anita.— Iesim staigāt.

Andrieviņš gaiši pasmaida.

—  Zaļais Mežs ir pirmā Daugavas plostnieku miera osta pēc tiem cīniņiem pāri rumbām. No šejienes līdz pašam Ķegumam visi korņiki var mierigi likties uz auss un uzticēt plostu vadību jaunajiem. Bet, ja gadās te piestāt sestdienas vakarā, tad neiztiek arī bez balles. Sakur, eku, tepat ugunskuru, noskuj bārdas, ieviksē garos zābakus un, ermoņikas plēsdami, iet visi barā uz Samaņu jeb Sīļu līci, kur tas zaļumsvētku laukums. Tur Vidzemes pusē aizkraukliešiem un Zemgales pusē sēreniešiem tā lepnākā danču vieta. Sanāk, zināms, kaimiņi ari no citiem pagastiem, no Seces un Daudzeses, dažkārt pat no Jelgaviņas un Skrīveriem, bet plostnieku puišiem allažiņ pirmā roka — gan uz danci, gan pie mielasta . . .

Andrieviņš sapņaini raugās tālumā pār upi un it kā nemaņā piebāž pīpi.

—  Jā, Zaļais Mežs! Neviens plosts nelaižas uz Rīgu, te nepieturējis.

—  Mēs jau neesam plostnieki,— norūc Vēdzeļu Vilis.— Vajadzētu rīkot apmetni tādā vietā, kur var godīgi iemērkt makšķeri . . .

Andrieviņš piemiedz vienu aci un izpūš zilu dūmu mutuli. Nesteigdamies viņš sien laivu pie krūmu cera un noskata Vili no malu cekula līdz papēžiem.

—  Savu makšķeri vari iemērkt tepat aiz likuma. Lepna vieta!

—  Lai mērcē, kur patīk, mēs iesim staigāt pa mežu!— Vilma sauc starpā,

Vilis tomēr nebeidz ņurdēt.

—  Kur tad te ir tā lepnā vieta… Ne te zālāju, ne sēres . . .

—  Āre, tur, kur tas stāvais krasts. Sīļu līcis saucas. Izej vakarā ap saules rietu un paklausies: viss kalns upes dzīvību atbalso. Tadi sapali lec, ka bail dzirdēt. Kā kumeļi apveļas. Jā, jā. Nemaz nevaibsties! Un līdakas, asari, plauži! . . . Lielākais un dziļākais atvars visā Daugavas lejastecē.

Strīdu izšķir vadītājs Znotiņš. Nolemj, ka pēc īsa launaga viena grupa dosies meža pastaigā, bet pārējie ies pa krastmalu lejup līdz Sīļu atvaram, kur paredzēta nakšņošana. Pirmā grupa tur pēc meža pastaigas piebrauks laivās.

Šoreiz klejojumā iet līdzi arī Andrieviņš. Viņš vada pirmo grupu. Te ir visas meitenes, Sūrumu Arvīds, kas arvien meklē kāda reta putna ligzdu, Samtiņu Tenis, kas ieskaidro Daunim, ka par ūdeņiem viņš žurnālā jau daudz rakstījis, vajagot kaut ko arī par sauszemi.

Ar otro grupu iet vadītājs Znotiņš. Te visi lielie makšķerēšanas sporta meistari: Dižais Daunis, Pupuru Pēteris, Zvirgzdu Laimons, Vēdzeļu Vilis. Nometnē paliek tikai dežuranti, un tos jau tūlīt redz pēc vienaldzības vaibstiem sejā.

—  Nav jau tai mežā nekā sevišķa,— norūc Krastiņu Pēteris. Savu fotoaparātu viņš tomēr sagatavo. Ja būšot kas īpašas ievērības cienīgs, lai pasvilpjot trīs garus svilpienus.

ANDRIEVIŅŠ PĀRBAUDA ZINĪBAS

—  Kad nu jūs visi esat manā ziņā un gādībā,— ienirdams meža biezoknī, saka Andrieviņš,— tad arī norunāsim stingri jau pašā sākumā: tagadiņ es būšu tas zinību mācītājs, bet jūs — mani skolnieki. Kas gudrāks, lai panāk priekšā. Es neņemu ļaunā, ja ikviens palīdz ar padomu pēc savām spējām un saprašanas. Un turieties visi kopā, citādi kāds aizklīdis un nomaldīsies, bet man par jums atbildību prasīs.

— Nekas, man ir kompass!— sauc Tenis.— Un var arī pēc saules noteikt virzienu. Pēc debess pusēm.

—       Nūja, tu jau man tas profesors. Bet šoreiz par profesoru iecēla mani. Un tūlīt es tev turēšu pirmo zinību pārbaudi. Kā tu, piemēram, noteiksi debess puses tādā laikā, kad nespīd saule? Kad tu, sacīsim, ej pa mežu, bet laiks nomācies kā linumārks? A, ko?

Bet Tenis atbild kā no grāmatas:

—       Vienkārša lieta. Pēc kokiem. Ziemeļu pusē koku stumbri vairāk apsūnojuši. Un arī zaru tai pusē mazāk, jo koks ar savu lapotni liecas pret sauli.

Andrieviņš paskrāpē zodu.

—  Labi. Bet, ja visi koki nozāģēti, ko tad?

—  Visi?

—      Nūja, sacīsim — kādā milzīgā cirsmā, bet visapkārt bieza migla!

Tenis brīdi domā.

—      Var arī pēc celmiem noteikt debess puses. Ja celmi svaigi. Augsnes gadskārtas ziemeļu pusē plānākas, dienvidu pusē — biezākas.

—      Tiesa gan. Var redzēt, ka skolā neesi velti laiku tērēj is.

Andrieviņš pārdomā, palūkojas lapotnē, kur čivina kāds putnelis, tad pēkšņi jautā Sūrumu Arvīdam:

—       Bet tagadiņ panāc tuvāk tu, putnu zinātāji Pastāsti mums, vai ir tāds putns, kas dzied ar asti!

Arvīds kļūst domīgs. Bet Mazā Maija spurdz smieklos.

—  Ar asti? Kā tad var dziedāt ar asti? Ir gan joki!

Smej arī pārējie. Bet Andrieviņš paliek nopietns.

—       Tie nav vis joki. Ir tāds putns. Un jūs visi būsiet dzirdējuši tā dziesmu. Uzmini nu, Arvīd, kurš ir tas astes spēlmanis!

Sūrumu Arvīds velti pūlas atsaukt atmiņā visu dzirdēto un lasīto par dīvainākām putnu pasugām. Tādu putnu, kas dziedātu ar asti, viņš nezina.

—       Redzi nu! Šai lietā es nu būtu itin kā profesors — putnu dziedāšanas zinībās. Caurām naktīm, puika būdams, sēdēju kzūmos un klausījos putnu dziesmās. Dažreiz tādu mūziķi uz balsīm rauj vaļā, ka tikai pabrīnies. Dažs uz bases dīc, dažs bungas vālē, bet cits ģitāru trimšķina. Un lakstīgala allaž pirmā meldiņa vilcēja un toņa turētāja. Bet ar asti spēle mērkaziņa. Mūsu pusē par ķikukazu sauc. Esat dzirdējuši?

—  Vai tad tā dzied ar asti?

—      Tikai. Uzlaižas augstu gaisā, tad izpleš astes spalvas un drāž slīpi lejā. Vējš astes spalvās tā dūc, ka neatšķirsi

no kazas blējicna. Un tālu var dzirdēt. īpaši pavasari, rāmos vakaros, kad slokas velk, kā mēdz sacīt. T.i. redziet! Staigā pa mežu un mācies dabas gudrību! Pasakiet man, piemēram, kurš putns vairāk tekā pa zemi, nekā lido pa gaisu'

—  Strauss!— Tenis uz rāviena atbild.

—  Kur tu šo esi redzējis?

—  Zooloģiskajā dārzā.

—  Atkal grāmatu gudrība! Uz siltām zemēm tu mani neved! Es tev jautāju par tādiem putniem, kas dzīvo mūsu pašu mājās.

—  Es zinu!— sauc Mazā Maija.— Gailis!

Atkal visi smej. Maija nosarkst.

—  Es gribēju sacīt — visi mājputni. Tie taču vairāk tekā pa zemi, nekā lido.

Tiesa gan,— saka Andrieviņš.— Tu esi prātīgs meitēns. Bet es šoreiz runāju par meža putniem. Kaut gan tas, ko domāju, dzīvo vairāk pa lauku. īpaši pļāvējiem labi pazīstams putns.

—  Tad tā būs grieze,— saka Arvīds.— Tā ir tāda gudriniece: novij ligzdu zālē vai labībā un dzīvo kā pa džungļiem, pat iztraucēta U tiešām reti paceļas spārnos.

—  Šoreiz trāpīji. Grieze. Tā skrien pa zemi tik veicīgi, ka pat suns nespēj panākt. B<»i gaisā smaga un neveikla. Pat muļķīgākais peļu vanags noknābs. Tādēļ pavasaros tā visu garo ceļu no siltām zemēm līdz mūsu pusei gandrīz kājām vien attek.

—  No siltām zemēm? Tik tālu!

—• Jā, ja. Tikai tad ceļas spārnos, kad jūras un upes jāpārlido. Citādi visu ceļu — tikai pa zemi.

—- īsta gargabalniece,— nosaka Tenis, piezīmēdams šo stāstu savā žurnālā.

Gājiens pa mežu turpinās vairākas stundas. Anita krietni vien papildina savu herbāriju. It sevišķi lepna viņa par kārpainā sedola zariņu, mežrozēm un paērkšķi. Viima un Maija darbojas ap kukaiņu un tauriņu kolekciju. Te atkal Andrieviņam daudz izdevību pamācībām un dīvainiem jautājumiem. Kādā saulainā laukumiņā viņš apsēžas uz vēja izgāztas egles stumbeņa, sapulcina visus sev apkārt, iekurina savu pīpīti un jautā:

—  Saki man, meitēn, kas tā ir par vaboli, kuru sauc tā mēneša vārdā, kāda tā piedzimst!

—  Maija vabole.

—  Trāpīts.

—  Kas tad to nezina,— rūc Tenis.

—  Uz maija vabolēm ķeras sapali,— Arvīds piezīmē.

—      A, jums, gudriniekiem, jau mēles niez. Tad pastastiet mums, kāda izskatās dzeguzes ligzda!

Izrādās, ka neviens nav redzējis dzeguzes ligzdu.

Andrieviņš apmierināts smaida.

—       Kur tad šo redzēsi, kad dzeguzei ligzdas nemaz nav.

—      Pareizi!—Arvīds iesaucas.— Viņa taču dēj savas olas citu putnu ligzdās, kur vien pagadās! Man vienkārši neienāca prātā.

—      Are. Vajag padomāt, kur tas āķis. Paskaties, piemēram, uz to mežābeli!

—  Kur?

—  Lūk, piesaulē!

—  Tiešām!

—  Vai redzat, kā tai apgrauzta miza?

—  Zaķi,— visziņa tonī saka Tenis.

—•' Zaķi gan,— piekrīt Andrieviņš.— Bet kādēļ viņi grauzuši tik augstu no zemes? Te jau būs vai pāris pēdu! Kapec viņi negrauza tūlīt virs pašām saknēm? Un kā viņi varēja tik augstu aizsniegt? Pasaki nu, ja tu esi tik gudrs!

Tenis brīdi aplūko mežābeli. Tiešām mīkla! Pat uz pakaļkājām saslējies, garausis neaizsniegtu lidz grauzuma vietai.

Tenis sarauc pieri un domā.

Pareizi!

Zaķi grauza mežābeles mizu dziļā ziemā, kad nekur vairs nebija nekādas citas barības. Un visapkārt bija dziļš sniegs. Viņi grauza tieši virs sniega, un uz pakaļkājām tiem nemaz nebija jāslejas.

Tenis dzirkstošām acīm stāsta savu domu.

—       Malacis,— saka Andrieviņš.— Tev gudra galva. Paaugsies, varēsi citus mācīt. Tādi attapīgi pat uz plostiem par korņikiem ātri tiek. Nesmejies vis! Katrs to nevar, kaut vai būtu pats pagasta skrīveris, kā vecos laikos mēdza sacīt.

Tai brīdī atskan svilpiens no upes puses, tālu atbalsodamies mežā. Tā ir zīme, ka laiks doties atpakaļ uz laivām.

SIĻU LĪCIS

Makšķernieki veicīgi soļo gar krastu līdz meža stūrim, kur sākas Sīļu līcis. Arī vadītājs Znotiņš šoreiz sagatavojis savu spiningu. Dižais Daunis visiem priekšā. Viņš cilā kriteņus krūmu paēnā, meklēdams ēsmu. Pēc nesenajiem lietiem zem pērnajām lapām saradušās treknas sliekas. Daunis vāc tās sērkociņu kārbiņā, priecādamies par ēsmas žirgtumu.

Aiz meža stūra Daugava ar lielu līkumu iegriežas Zemgales krastā, kas te augsts kā kalns. Tas tomēr nav tik slāvs kā dolomītu kraujas ap Koknesi. Seit tas ieslīps, paretam uz tā kāds lapkoku puduiis, lazdu krūmi, bet visumā tā ir klaja, zālaina nogāze, kur ganās lopi. Pašā augšā — lapotnē iegrimušas zemnieku sētas. Skatoties turp, galva jāatlitc pavisam atpakaļ, bet uzkāpt kalnā pa līkumoto teciņu gar gravu, kur dziļā ēnā urdz lejup uz Daugavu strauts, nav viegla lieta.

Toties kalnā paveras plašs skats pāri Daugavai uz Aizkraukli un viņpus kalna — uz Lauces ieleju. Vilis un Laimons ieiet sētā un lūdz atļauju parakt kūtsgala sliekas. Sētas saimniece ir itin laipna. Viņa iedod zēniem sekumus un parāda īsto vietu, jo tamlīdzīgi ciemiņi te iegriežoties bieži.

Racēji drīz salasa pilnas kārbiņas lunkanu zilgalvju, kas tik labi garšo rijīgajam asarim, un steidzas lejup.

Pēteris jau atradis labāko vietu. Netālu no krasta, kur sākas atvara dzelme, augstu virs ūdens paceļas liels akmens. Līdz tam vai aizbrisl. Pēteris tur jau uzrīkojies un paguvis izvilkt dažus brangus asarus.

— Te ir arī līdakas!— viņš skaņi čukst.— Viena nupat nokoda āķi. Galvu vien parāvu virs ūdens.

Redzēdams, ka pienācēji taisās brist līdz akmenim abi, viņš brīdina, ka vietas vēl būšot tikai vienam.

— Labi,— saka Laimons.— Lai brien Vilis. Es iešu pie Dauņa.

Vilis izmetas peldbiksītēs un aizbrien pa vizmaino straumi. Iztālēm viņi abi uz pelēkā akmens izskatās kā divi novārīti vēži, tik brūni tie nocepuši Daugavas vējos un saulē.

Znotiņš savu spiningu mētā jau tālu aiz likuma, kur upes vidū rēgojas melnie lašu tači. Laimons dodas pie Dauņa, kas guļ uz vēdera pie nelielā, bet dziļā līča

strauta ietekā. Atskatījies Daunis pamāj Laimonam tuvoties klusi un uzmanīgi. Kad Laimons pielien viņam blakus uz vēdera, Dižais čukst:

—  Plauži! . . . Redzi, kedu izvilku!

Laimons steidzīgi attin makšķeri un meklē kārbiņā slieku.

Dižais uzmet nicīgu skatu Laimoņa ēsmai.

—      Zilie neder. Plaudis ir smaika zivs. Tikai uz plūmju tārpiem ņem.

—- Uz plūmju tuipiem?

- Nujo., to-, paīsus arī par lapu tārpiem jeb meslu sliekām dēvē. še, uziiec! Man te ir vel Kāds desmits. . .

Pievakarē, kad tīkliņā plunčājas jau vairāki plati urt trekni plauži. Laimons piedzīvo lielāko pārsteigumu sava makšķernieka mūžā: gaišā diern.s laika ar rokas makšķeri viņš izvelk prāvu zuti!

VAI ZUTIS IET UZ ZIRŅIEM?

Kad pienāk laivas ar meža pētniekiem, sākas atkal stāsti un teikas pie ugunskura. Daunis rāda Aildiieviņam Laimona izvilkto zuti un jautā, vai tas esot tiesa, ka zuši dažkārt redzēti ejam no upes uz zirņu lauku baroties.

Andrieviņš cieši uzlūko vaicātāju, bet, kad redz, ka tas jautā gluži nopietni, saka:

—      Tās nav vis nekādas pasakas. Pats esmu redzējis, ka aizlokās pa nakts rasu kā čuži. Veseliem bariem. Ne jau nu kaut kur pie zirņu lauka, bet tāpat — pļava, no ezera labu gabalu.

—  Muļķības!

—  Mednieku stāsti!

—       N'uja, jūs jau tie gudrie. Tad palūgsim biedru vadītāju, lai viņš pastāsta, ko zinību vīri par šo lietu domā.

—  Zinību vīri smejas,—sauc Vilis starpā.

—  Par tevi viņi raud,— atsit dzeloni Andrieviņš.

Labu bridi turpinās dzīvas pārrunas.

Znotiņš klusi smaida, tad sāk stāstu par zuti-ceļotāju.

—      Andrieviņam liela daļa taisnības. Zutis patiešām dīvaina zivs. Jau savā izskatā tas vairāk līdzinās zalktim neka zivij. Cilvēks, kas to nepazīst, viegli notur zuti

par «ūdens čūsku» un stāsta briesmu stāstus. Tomēr zutis ir īsta zivs. Parastais svars — līdz četri kilogiaroi, krāsa — tumšzaļa vai zilganmelna atkarībā no apkaimes, kādā tas audzis; garums — līdz divi metri. Tāpēc nav brīnums, ja nezinātājs sabīstas, ieraugot tādu «ūdens čūsku».

— Arī šis būs ap kilogramu smags,— vērtē Daunis, pacilādams Laimona izvilkto, kas vēl kustas tīkliņā.

Bet Znotiņš turpina:

—  Zušu dzīves stāsts visai brīnumains. Tie mājo gandrīz visās Eiropas upēs no Gibraltāra uz ziemeļiem. Un ne tikai upēs — arī ezeros, dīķos un pat grāvjos, kuriem nav nekādas saskares ar upēm un jūru, lai gan zutis īstenībā ir dzimusi okeāna zivs. Mūsu saldūdeņos tas ienāk no Baltijas jūras.

—  Kā tad viņš var ietikt ezerā?— Daunis jautā.

—  Palu laikā,—domā Tenis.

— Te jau sākas tā teika par zuti, kas iet pa rasu uz zirņiem,— saka Znotiņš.— Zutis spēj pa rasainu zāli aizlīst pat pāris kilometru no viena ūdens baseina līdz otram. Un lien ļoti ātri, kā čūska.

—  Redziet nu!— Andrieviņš staro.— Vai es neteicu?

—  Jā,— turpina Znotiņš.— Agrāk šādus stāstus uzskatīja par pasakām un izdomājumiem, bet zinātne ir pierādījusi, ka tajos ir daļa patiesības. Ņemiet kaut šo pašu — viņš vēl tagad ir dzīvs, lai gan Laimons to izvilka jau pirms pāris stundām. Un, ja jūs viņu izlaidīsiet no tīkliņa, tas noteikti dosies pareizā virzienā— uz Daugavu. Un atradīs. Ļaujiet tikai viņam mazliet atžirgt ūdeni vai rasā.

—  Nav vērts mēģināt,— Laimons norūc.— Vēl aizies . . .

Znotiņš turpina:

—  Zuši dzīvo saldūdeņos, galvenokārt pa dibenu, tādēļ ēsmu medī vairāk naktīs. Rudeni tie ierokas dūņās un guļ ziemas miegu. Tā zuša dzīve turpinās gadus sešus, astoņus. Tad sakas noslēpumainais zušu ceļojums — uz dzimšanas vietu. Sai laikā mainās zuša izskats: acis tam kļūst lielākas, it kā izspiežas uz āru, mugura zaudē tumšzaļo krāsu un kļūst brūna, sāni un vēders iegūst sudrabainu nokrāsu. Tagad zutim vairs nav miera. Un kādu nakti viņš dodas ceļā — tiekdamies arvien tālāk un tālāk uz juras pusi, sākumā — uz grāvjiem un strautiem, pa tiem tālāk — uz upītēm un upēm, bet pa upēm lejup pa straumi. Uz jūru, tikai uz jūru! Caurām naktīm zutis ir kustībā, bet pa dienu uzmeklē dziļākus ūdeņus un atpūšas, lai nākamā naktī ar jo lielāku sparu dotos uz priekšu. Tā nu gadās, ka no dīķiem un ezeriem zuši dažkārt lien pa rasu pari pļavām uz tekoša ūdens pusi un tālāk allaž lejup pa straumi. Ceļojuma laikā zutis neko nemedī un neēd, tādēļ ļoti novājē, tomēr spēj paveikt ap trīsdesmit un pat līdz piecdesmit kilometru diennaktī. Tuvojoties jūrai, zuši jau iet lielos baros, bet ari no upes ietekas jūrā tie iziet tikai nakti, īpaši tumšās un vējainās rudens naktis.

—  Ko tad viņi meklē jūrā?

—  Tas jau ir tas jautājums. Ilgus laikus uz to nebija nekādas atbildes, kaut gan jau seno grieķu zinātnieki bija novērojuši, ka zutim nav ne pieņu, nedz ikru, un nevarēja izprast, kā tas vairojas. Aristotelis domāja, ka zutis izaug no sliekas.

Tikai deviņpadsmitā gadsimta otrajā pusē pētnieki noskaidroja, ka arī zuši, tāpat kā visas zivis, nārsto. Bet neviens nevarēja uzminēt, kur tas notiek. Radās jautājums: varbūt tieši nārstot zutis dodas jūrā? Izsekoja zušu ceļojumam un redzēja, ka no mazākām upītēm tie sanāk lielākās upēs, piemēram, Daugavā, tad bariem dodas Baltijas jūrā un no turienes milzu baros ceļo uz Atlantijas okeānu, bet tālāk pazūd bez pēdām, un nekad neviens zutis vairs neatgriežas atpakaļ.

Kļuva skaidrs, ka zuši dodas nārstot uz kādu vielu Atlantijas okeānā. Tomēr neviens nevarēja pateikt, uz kurieni īsti, jo okeāns ir milzīgs. Ilgus gadus tas bija un palika neatrisināts noslēpums tāpat kā visa zuša dzīves gaitas norise, kas vēl līdz šai dienai nav līdz galam izpētīta.

Tikai pēc ilgiem un neatlaidīgiem vērojumiem pašos pēdējos gadu desmitos zinātniekiem izdevās noskaidrot, ka zuši dodas nārstot uz siltāko un sāļāko vietu Atlantijas okeānā. Šo vietu dēvē par Saragosas jūru. Tā ļoti bagāta jūras zālēm, bet arī dziļums še milzīgs — seši septiņi kilometri. Tādēļ arvien vēl paliek noslēpums pali nārsta norise (jo tā notiek lielā dziļumā), kā ari zuša tālākais liktenis, jo pēc iznārstošanas zutis augšup vairs nepaceļas, bet paliek dzelmē un, jādomā, iet bojā.

—  Dīvaini gan!— lēni piezīmē Tenis.

—  Ir ari citas zivis, kas pēc nārsta iet bojā,— saka Znotiņš.

—  Bet kā tie zušu mazuļi alkuļas uz šejieni?—jautā Maija.- Tas taču briesmīgi tālu!

—  Jā, no Saragosas jūras līdz Daugavas ietekai, piemēram, būs ap septiņi astoņi tūkstoši kilometru.

—  Ir gan ekskursija!

—  Šo ceļojumu zuša kāpurs veic divos paņēmienos. Kad tas izšķiļas no oliņas, Golfa straumes siitie ūdeņi divu gadu laikā aizšūpo zuša mazuli uz Atlantijas okeāna austrumu daļu. Izšķīlies ap desmit milimetru garumā, šo divu gadu laikā tas izaug līdz septiņdesmit pieci milimetri garš. Šai attīstības stadijā tas ir plakans un caurspīdīgs kā no stikla, ūdeni redzami tikai divi tumši punktiņi — viņa acis.

—  Kāpēc kāpurs?— Tenis jautā.

—  Pirmie pētnieki, kas šo dīvaino zivteli atrada, nosauca to par leptocefalu, nezinādami, ka tas ir zuša kāpurs. Kad leptocefals sasniedz zināmu vecumu, tas pārvēršas par zuša mazuli, kas jau visā ķermeņa uzbūvē līdzīgs zutim, tikai vēl caurspīdīgs un milimetrus desmit īsāks par kāpuru, sauktu leptocefalu, no kura izšķīlies. Šī pārvērtība ilgst apmēram gadu. Tagad zuša mazulis ir jau ap trīs gadi vecs un dodas meklēt saldūdeņus, lai barotos un augtu, kamēr sasniegs zināmu vecumu un briedumu, lai dotos atpakaļ uz okeānu.

—  Bet kā viņi atrod ceļu uz Saragosas jūru?

—  Es jau sacīju, ka sākumā tie dodas lejup pa straumi, kamēr nokļūst jūrā. Tad viņi tiecas uz to pusi, kur ūdens sāļāks un siltāks, jo Saragosas jūra atrodas tropu joslā un ūdens tur ne tikai sāļākais visā Atlantijas okeānā, bet arī vissiltākais. Tā zutis arvien atrod pareizo virzienu.

—  Es tomēr nesaprotu,— domīgi saka Tenis.— Kāpēc viņiem jādodas nārstot okeānā un vēl tādā vietā, kur ūdens vissāļākais un vissiltākais, ja visu mūžu tie pavada mūsu vēsajos saldūdeņos.

—  Zinātnieki domā, ka tas notiek tāpēc, ka mūsu saldūdens zušu sencis cēlies no tropu jūras zuša, tādēļ pirmajā attīstības stadijā zušu mazuļiem arvien nepieciešami tādi apstākļi, kādi tiem bijuši jau sensenos laikos.

—  Vesels stāsts!— saka Anita.

— Jā,— piezīmē Andrieviņš.— Netici nu, ka zutis iet uz zirņiem!

Visi bridi klusē.

Ugunskura dūmi lēni plūst pār gludo upes līmeni, kur šad un tad palocās kāda zivs. Nakts ir rāma un silta.

ĶEGUMA EZERS

Ritā jau ap azaida laiku laivas pabrauc garām Jaunjelgavai, kur aizsargdambja iejasgalā vēl redzamas pavasara plūdos izskalotās bedres. Pēc īsa pilsētiņas apskata ekskursanti pārceļas Daugavas labajā krasta, kur garām dzirnavām pa dziļu un krāšņu upītes gravu aizlokās šoseja uz pāris kilometru attālo Skrīveru ciemu un dzelzceļa staciju.

Skrīveru ciemā, netālu no stacijas, pašā šosejas malā, kuplu koku p ■ veru, kautri slēpjas vienkārša koka eka ar saimniecības piebūvēm un dārziņu apkārt. Tā ir mājiņa, kui ilgus gadus dzīvojis un strādājis Tautas rakstnieks Andrejs Upīls.

Te viņš būs sarakstījis arī «Sūnu ciema zēnus»,— doma Tenis, kad ekskursanti, izstaigājuši svinīga klusuma pilnās istabas gan apakšējā stāvā, gan jumta izbūvē, atpūšas dārziņā pie lieveņa.

Nevar zināt,— saka Zenta.— Te viņš vairāk dzīvoja vasarās, un tad jau iznāk galvenokārt noņemties pa dārzu …

— Tomēr, tomēr,— Tenis prāto.— Tas Sūnu ciems būs ņemts kaut kur tuvumā, jo tepat apkaimē esot rakstnieka dzimšanas im bērnības vietas.

—  Pareizi,— apliecina Znotiņš.— Andrejs Upīts dzimis Skrīveru pagastā. Ari skolā gājis tepat Skrīveros, kur par skolotāju tajos gados bijis rakstnieks Purapuķe.

•— Bet tagad te tāda sajūta kā muzejā,— atzīstas Mazā Maija.

— Tā ari jābūt,— saka Znoliņš.— Jo tas jau arī ir tikpat, kā muzejs. Uz katra soļa te jūtama lielā rakstnieka klātiene.

—  Cik reižu viņš nav sēdējis uz šā lieveņa!—iesaucas Anita.

—  Un šie koki varbūt viņa paša roku dēstīti,— prāto Daunis.

Aizejot Tenis apņēmīgi saka:

—  Šoziem es katrā ziņā izlasīšu «Zaļo zemi».

—  Bet mēs sarīkosim lielajam Tautas rakstniekam veltītu vakaru un uzaicināsim viņu pie mums ciemos!— sauc Zenta.

Pēc īsa un jautra gājiena visi ir atkal pie upes.

Andrieviņš ievirza laivu straumē, iecērt stūres airi stingrāk padusē un sauc:

—  Tagad nu, mīļie, uz airiem, tikai uz airiem! Te jau vairs nav nekāda krituma: Ķeguma ezers sākas!

Daugavas straume patiešām kļuvusi lēna un rāma. Uz Ķeguma pusi te pukšķina nelieli ivaikonīši, krasti aizvirzās arvien tālāk, dzelme kļūst dziļ-.ika un tumšāka.

Redzams, ka upes plašums pēc aizsprosta uzcelšanas audzis galvenokārt uz lēzena Vidzemes krasta pusi. Stāvais un augstais Zemgales krasts palicis gandrīz nemainīgs, bet Vidzemes krasta veco līniju iezīmē salas, kas izveidojušās tajās vietās, kur bijušas vecā krasta kraujas un pauguri. Ieleju vietās radušās attekas. Vietumis tās iesniedzas dziļi krastā, veidodamas nelielus ezeriņus pat viņpus Rīgas—Daugavpils šosejas, kas te lokās gar pašu upes malu. Pie caurtekām, kas savieno šos ezeriņus ar upi, redz sēžam makšķerniekus. Arī uz salām tie atraduši un iezīmējuši vietas, kur zivis ķeras vislabāk.

Tuvojoties Lielvārdei, straume kļūst arvien lēnāka.

Tālumā redz paceļamies spēkstacijas aizsprostu.

Te - īstenais Ķeguma ezers,

Kādā līcī, no kura jau labi redzamas spēkstacijas celtnes, ekskursanti apmetas pusdienas atpūtai.

Vadītājs Znotiņš stāsta par Ķeguma spēkstacijas atjaunošanas gaitu. Lielu palīdzību šai darbā latviešu tautai snieguši Ļeņingradas strādnieki. Tie savās rūpnīcās labojuši un no jauna darinājuši hitleriešu saspridzinātās Ķeguma spēkstacijas turbīnas.

—  Tagad Ķeguma spēkstacija jau atjaunota. Šajā milzu darbā brālīgās padomju tautas mums daudz palīdzēja,- nobeidz Znotiņš.

Pēc pāris stundu airēšanas laivas piestāj netālu no dambja, kreisajā krastā, kura tuvumā plostu pārlaides ceļš. Visi paliek laivās, iztālēm vērodami spēkstacijas celtnes, kamēr vadītājs Znotiņš dodas uz labējo krastu, kur jāpieteic vēlēšanās p.irkļūt laivās pāri aizsprostam un jāsaņem vajadzīgā atļauja.

Vienmērīgi šalc ūdenskritums.

—      Nu jau esam tikpat kā Rīgā,— saka Andrieviņš, gaiši smaidot.

—       Nē, nē, vēl būs savi piecdesmit kilometri,— piezīmē Tenis.

—       Lai arī piecdesmit. Tikko dambim pāri — kā līgot aizlīgosim garām Ogrei un Ikšķilei. Rītvakar ap saulrietu jau izmetīsim enkuru pie Pionieru Pils.

Neviens neiebilst Andrieviņa paredzējumam.

Rīt …

Domās visi jau staigā pa Rīgas ielām.

PIRMĀ SKOLAS DIENA

Dažās Bastejkalna kļavās jau mirdz pirmais rudums, arī liepām Raiņa bulvārī vējš jau notraucis krietnu tiesu lapu un virpuļiem dzen tas pa līdzeno asfaltu, kad piektā, tagad jau sestā klase atkal pulcējas savā skolā.

—  Skaties! Vēl gluži zaļas,— saka Tenis.

—       Klausies, Dižais,— sauc starpā Vilis.— Man ir ideja. Salūkosim sētnieka šķūnītī grābekli un savelsim dārza stūrī lielāku lapu kaudzi! Būs pavasarī plūmju sliekām dzīves vieta.

—       To jau var,— Dižais Daunis samērā vienaldzīgi atrūc.— Tikai ar īpaša nolūku nav vērts. Kad tīrīsim dārzu, tāda kaudze radīsies gluži dabiskā kārtā.

Trīs zēni ieiet pa vārtiem skolas pagalmā.

—  Sveiks!

—  Sveiks!

—  Labrīt!

—  Kā sviežas?

—  Parādi savu tauriņu kolekciju!

—… Bet La; mons dienas laikā izvilka zuti — ar rokas makšķeri!

—… Un virpuļiem vien, virpuļiem vien . . . Bet tas večuks, tas Andrieviņš, tas tikai pakšina savu pīpīti un pievelk stūres airi: «Kad es ar savu pirmo plostu laidos pāri šai vella rumbai . . .»

—       … Anita uz tās salas sadraudzējās ar ganu skuķi .. .

Saucienus, sarunas, aizrautīgus stāstus un jautras čalas

pārtrauc ilgs un tik pazīstams zvans. Veselīgais skaļums uz mirkli vēl itin kā pieaug, mirdzošās acis vēju appūstajās sejās vēl izbārsta pēdējās smaidu dzirkstis, vēl pārlido pēdējās joku un asprātību bultas, steidzoties garām veselu vasaru neredzētām biedru sejām, nodip pēdējie aizkavējušos soļi gaiteni, aizdarās pēdējās durvis, un visa lielā ēka it kā aiztur elpu.

Klusums. Svinīgs klusums.

Skolā sācies jauns mācību gads.

OTRA DAĻA no Neretas lĪdz jŪrai

ZILAIS AUTOBUSS

Sapulcēšanās autoostā nolikta pulksten septiņos, bet Krišiņš atbrauca jau ar pirmo rīta tramvaju un tomēr Pupuru Pēteris jau bija priekšā: sēdēja blakus šoferim zilajā autobusā un papildināja savas zināšanas par ātrumu kārbu, spidometriem, bremzi un citām tamlīdzīgām lietām, kas nupat bija gluži rokām taustāmas un pamatīgāk izpētāmas. Nemanīdams Krišiņu pienākam, viņš kustināja ātrumu pārslēgšanas sviru, katra autovadīšanas mākslas sācēja piedauzības akmeni, un neatlaidīgi taujāju:

—  Pirmais ātrums — atpakaļ un pa kreisi?

—  Ja. Bet tu negrūd ar varu! Tas ir jājūt. Lai slīd iekšā tik mīksti kā nazis sviestā. Tas nav joks! īpaši, kad pārslēdz uz otro. Iegrūdīsi atpakaļgājienā pagalam! Noraus zobratiem pāris zobu kā likls. Un pirmā lieta — izspiest sajūgu . . .

—  Labrīt! Krišiņš, brīdi ieklausījies, sveicināja. — Kur tu tik agri?

—  Pirmā dežūra. Kāp iekšā un ieņem vietu! Es atzīmēšu sarakstā, ka esi ieradies.

Pupuru Pēteris atlocīja sarakstu, pabrauca ar zīmuli uz leju līdz «K» burtam, kur nebija vis ierakstīts vienkārši «Krišiņš», ka skolā kopš pirmās dienas visi viņu dēvēja; te bija lasāms pilns vārds un uzvārds: Krišs Karodznieks. Pēteris pievilka Krišiņa vārdam ķeksi, noglabāja sarakstu piezīmju grāmatiņa un diezgan nevērīgi tomēr tā, lai arī Krišiņš dzird,— teica:

—  Stūri vadīt es protu. Reiz Mežaparkā veselu kilometru nobraucu.

Šoferis bridi klusēja. Nožāvājās, izņēma no lodziņā noliktās «Kazbeka» kārbiņas papirosu, aizpīpēja un veikli izpūta dūmus pa kreiso lūpu kaktiņu — taisni atvērtajā kabīnes logā.

—  Rullēt pa taisnu šoseju nav liela māksla. To var ierādīt paris stundās. Bet pamēģini izbraukt cauri pilsētai, kur krustām šķērsām kustība. . . Tur jau vajadzīgs treniņš. Un tomēr—kaut arī tu būtu braucējs bez vainas — tālu netiksi, ja nekā nesajēdz no iekšām. Motors, puis, ir delikāta lieta . . . Pāris mēnešu studēsi kā dakteris, kamēr iemanīsies visvienkāršāko kaiti uzķert un dabūsi trešo šķiiu. Bet ar pirrno— tu jau esi motora prolesors, šoferis mehāniķis, pilna meta atbildīgs un remonlspejigs. Pazīsti savu mašīnu pēc skaņas, apkop un turi kartībā ka kabatas pulksteni. Uz šīs ekskursantu karbas es braucu bez mazākām klizmām un avārijām jau trešo gadu. Motors dūc kā bitīte. Paklausies tikai!

Šoferis ieslēdza aizdedzi un nospieda starteri. Motors nospiauslājās kā pēkšņi no snaudas pamodināts un uzņēma līdzenu, vienmuļu dziesmu.

—  Akumulators man kā nazis. Ņem uz rāviena. Bet motoriņš! Dzirdi, ka dzied? Sešdesmit tūkstošus kilometru jau noskrējis, bet tonis tīrs kā kamenitei!

Jā-ā . . .

Šoferis brītiņu klausījās, labpatikā piešķiebis galvu, tad izslēdza.

No tramvaja piestātnes nāca pulciņš ekskursantu ar pavadītājiem. Pupuru Peteris izkāpa no kabīnes, lai pildītu savus pilinās dienas dežuranta pienākumus. Jau pa gabalu bija dzirdama Tauriņu Vilmas skaņā balss: Tas zilais? Cik tad tur var saiet?

*- Nekas, saspiedīsimies — būs siltāk!—atsaucās Vēdzeļu Vilis. Bet Samtiņu Tenis jau bija pamanījis Pēteri un kratīja gaisā šaha spēles kastīti.

—  Dežurant! Šahistiem vielu pie loga, lai var atšķirt dāmu no zirga! Mums ceļa būs turnīrs! Sveiks!

Pupuru Pēteris nostājās autobusa durvīs un svinīgi paziņoja:

—  Rāmi, biedri, un pa vienam! Man jāatzīmē . . .

Un atkal vilka ar zīmuli sarakstā un pie atrastā ceļotāja vārda piešņāpa treknu kāsi.

—  … Vilma Tauriņa . . . Kāp iekšā! Karte pie tevis?

—  Ir, ir, nerūpējies!

—  Anita Sūruma . . . Nesteidzies, nesteidzies! Vietu diezgan. Trešais zvans vēl nav dots. Kas tev bija jāatnes? Neaizmirsi? Šahs, dambrete un citas tamlīdzīgas galigas spēles, kā te atzīmēts,

—  Tenis šahu man jau atņēma. Pārējais — lūdzu!

—       Nekas, glabā vien. Mans uzdevums — tikai pārbaudīt. Lūdzu iekāpt! Nākošais!

Autobusā pieauga čalas un jautra kņada, nemiLīgi nāca klāt arvien jauni braucēji, un Pupuru Pēteris drīz pievilka pēdējo kāsi sarakstā paša augšējā rindā, kur stāvēja vadītāja Jāņa Znoliņa vurcls.

—  Visi, biedri vadītāj!

—      Agri, agii esat sapulcējušies. Līdz septiņiem vēl desmit minūtes. Pārbaudiet, vai nav kas aizmirsts!

—  Viss kārtībā, biedri vadītāj! Pēc saraksta.

—      Tomēr, tomēr. Ieteicu katram klusībā pārdomāt. Tagad vēl ir laiks, kad izbrauksim — bus par vēlu.

Brīdi visi klusēja.

Dažs acumirkļa šaubās ātri tvēra somā vai taustīja kabatā un, iedomāto priekšmetu savā vielā at radis, atviegloti nopūtās, lai pēc mirkļa tvertu pēc kādas citas svarīgas mantas, bez kuras ceļojumā grūti iztikt.

—      Tā,— sacīja Znotiņš.— Redzu, ka visi ceļojumam gatavojušies rūpīgi.

—  Arī saslimis šoreiz nav neviens!—mēļoja Vilis.

—      Viens ir,— ar nopietnu vaibstu iebilda Dižais Daunis.— Ar mēles niezi.

Daži iespurdzās smieklos, bet Vilis piesarka. Nūja, tie jau nešķirams pāris. Tiklīdz Krišiņam pirkstu piedursi, Dižais tūlīt kā kalns priekšā . . .

—  Labi,— sacīja Znotiņš, skatīdamies pulkstenī.

—  Tad jau varam braukt.

—  Kur jūs sēdēsiet?— Pupuru Pēteris bažīgi jautāja.

—  Blakus šoferim?

—       Nē, nē. Tā jau tava vieta. Šai kuģī tu esi dežurants un stūrmaņa palīgs. Es — tur uz pēdējā sola, pie šahistiem.

Tenis ar Krišiņu patiešām jau bija paguvuši saspraust dēlītī mazās ceļojumu šaha figūriņas. Krišiņš drosmīgi spēlēja karaļa gambītu — un Tenis jau pēc trešā vilciena nogrima dziļā apcerē.

Šoferis vēļ apgāja apkārt mašīnai, pārlūkodams visu ar vērīgu aci, tad sēdās pie stūres. Pēteris sekoja katrai viņa kustībai. Aizdedze . . . Starteris . . . Pirmais ātrums . . . Un tūlīt pēc dažiem mirkļiem jau otrais . . . Trešais . . .

Komjaunatnes krastmala. Saule. Liepas. Krāšņas puķu dobes un tumši zaļš maurs. Spoži un rāmi Daugavas ūdeņi. Baltu mākoņu un dzidri zilas debess atspulgs dzelmē.

Zilais autobuss viegli ripoja pari tiltam.

CEĻA JUTIS

Kopš ceļojuma pa Daugavu pagājuši divi gadi.

Toreiz viņi bija piektajā klasē.

Tagad tie visi jau ir pilntiesīgi septiņgadīgās skolas absolventi, tomēr šovasar vēl jūtas visi viena saime, vel vairums darbojas savā krietni saliedētajā pionieru pulciņā, kura ierosme ir arī šis ceļojums pa Lielupi.

Un, kaut visiem mājās goda vietā glabājas vēl tikai aizvakar saņemtās skolas beigšanas liecības — dažiem labākas, citiem mazāk spožas, tie vēl jūtas esam septītā klase, vēl jūt sev apkārt iemīļotās skolas elpu.

Taču ikvienam no viņiem jau ir bijusi klusā brīdī pirmā saskarsme ar domu par savu tālāko gaitu, ir sākta laimīgā un grūtā sevis minēšana plašo dzīves un darba ceļu izvēlē, ko tik bagātīgi viņu priekšā pavērusi Padomju Dzimtene.

Viņi visi ir manāmi pārvērtušies pa šiem diviem gadiem.

Z.ēni it kā izstīdzējuši, kļuvuši stūraināki un lielāko tiesu cenšas runāt zemos basa toņos, kaut gan daudzi vēl dzied vienās balsīs ar meitenēm, tādēļ līdz pašai pēdējai dienai vēl labi turējušies skolas korī.

Meitenes izskatās vairāk pieaugušas. Lielākai daļai jau zūd stūrainība kustībās, veidojas paliekami sejas panti, acīs brīžam paveras jau lielāki dziļumi, kur patvērušās pirmās kautrās atziņas un glabājas vēl neskaidri sapņi.

— Šahs un mats,— saka Krišiņš.— To zirdziņu tu nedrīkstēji sist. Vajadzēja panākt uz priekšu ar h bandi- nieku . . . Uzliksim vēl vienu! Tagad tev baltie.

Maija Ezeriņa, saukta Mazā. Maija, gaišmataina meitene domīgām, it kā izbrīna pilnām acīm, lasa «Jauno gvardi». Viņas vaigi brīžiem piesarkst, pelēko acu skatiens kļūst tumšs un dziļš, tad atkal visai sejai pārlīst it kā gaišs saules stars un acis dzirkst gluži zilas.

Viņa dzīvo līdzi Krasnodonas varoņiem.

Krišiņa sauciena iztraucēta, viņa aizver grāmatu un raugās pa autobusa logu, kur garām aizslīd ziedošie vasaras lauki un zaļās birzis. Bet Mazā Maija neredz tos. Viņas skatiens it kā vērsts uz iekšu, viena doma tai atkal un atkal liek aizmirst visu, kas apkārt, un, ja tai pēkšņi jautātu, ko viņa redz aiz loga, pirmajā mirklī tā patiešām nezinātu atbildēt, bet vispirms īsti paskatītos.

Jā, paskatītos — un tikai tad atbildētu. Bet savu domu viņa neteiks nevienam. Tā varbūt nemaz vēl nav skaidra doma, bet tikai tāds smeldzīgs ilgu gruzdums, tomēr tīkams un iabs un piepilda visu viņas sirdi . . .

Vilis guļ. Viņš izkarojis sev vietu ēnas pusē, parīkojis zem galvas mugursomu un cieši iemidzis. Miegs viņu vajā vienmēr un visur. Pats viņš domā, ka tā viņam tāda sevišķa kaite, un sen jau ar to apradis un samierinājies. Vainīgi gan, šķiet, mājas apstākļi, kas Vilim nekad nav bijuši īsti normāli: tēvu viņš nezina, bet māte strādā kinoteātrī par vietu ierādītāju un ļoti vēlu nāk mājās. Un vakaros Vilim miegs, kā par brīnumu, ne lūgdams nenāk! Mazs būdams, viņš nekad nevarēja iemigt, kamēr māte nepārnāca un nepaņēma sev blakus. Bet rītos gulēja līdz lielai dienai. Un viss šķita labi. Kaušanās ar miegu sākās skolas gados, kad vakari tāpat tālu pāri pusnaktij pagāja nomodā, bet rītos bija jāceļas agri jo agri un pussnaudā jāmeimuro uz skolu . . . Tur viņu jau pirmajā ziemā iesauca par Garo Miegu, kad kādreiz bija palicis klasē guļam, nedarbnieku ieslēgts, un pa logu rāpies laukā. Un nelīdzēja skolotāju padomi ne pašam, ne mātei — miegs bija un palika Vija Vēdzeles piedauzības akmens, kas sagādāja tam ne visai pamatotu sliņķa un miegamices slavu.

Vilis guļ.

Viskaju Zenta kaut ko klusi stāsta Tauriņu Vilmai. Arī Anita, pārliekusies sēdekļa atzveltnei, klausās Zentas stāstā:

—… un tad mēs viņam jautājām: sakiet, biedri rakstniek,— kā cilvēks var zināt, ka viņam ir kāds talants? Man, es saku, skolā visu laiku matemātikā pieci, un visi doma, ka es būšot ekonomiste, bet es gribētu mācīties par lidotāju. Ari lidotājiem nepieciešama matemātika viņš saka . . . Bet gan jau savu talantu cilvēks atradīšot. Vajagot izvēlēties to darbu, kas vismīļāks; tas ari vislabāk veikšoties un . . .

—  Pa kreisi — Baldone,— svarīgi paziņo Pēteris. — Mēs nogriežamies pa labi uz Vecumniekiem.

Apkārt šalko priežu sili. Gluži tuvu mašīnai ceļu par- cilpo zaķis.

— Re, re, krūmos vēl viens!— Krastiņu Pēteris sauc tik skaļi, ka pat Vilis pamostas un izliecas pa logu.

—  Riesta laiks,— piezīmē Sūrumu Arvīds.

— Citādi gan pelēcis pa dienu guļ pērnajā kūlā gluži ka mūsu Vilis un tikai pēc saules rieta iziet pastaigāties.

Ej nu , nestāsti pasakas!— Vilis norūc.— Kas šiem tagad vairs par ries to.sanu vasaras vidū!

— Pelēkie zaķi riesto trīs un dažreiz pat četras reizes gadā, sākot ar agru pavasari un beidzot ar vasaras sākumu. Baisie zaķi - divas un trīs reizes gada, — Arvīds gl'-J/i nopietni paskaidro.

- Nu, nu! Ko vēl neteiksi . . .

Arvīdam taisnība,— Znotiņš apstiprina. Un tas tikai i Lecina, cik vāji mēs pazīstam pat vistuvāko sava? dzimtenes dabu tās daudzveidībā. Pastāsti, Arvīd, ko zini par zaķiem!

Vairāk jau neko daudz nezinu, biedri vadītāj. Gadās vēl mūsu mežos pelēka un baltā zaķa krustojums. To sauc raibo zaķi.

-   Nejautājiet viņam par zvēriem, lernel ftārpa Te nis.— Viņš taču ornitologs.

—     Citiem vārdiem — putnu profesors, kā viņu toreiz godāja vecais Andrieviņš,— ieminas Vilma.

—Jā,— nopūšas Tenis.— Tas gan zināja stāstīt! 2el, ka šoreiz mums nebūs līdzi tāda gudra un jauka vecīša.

Znotiņš viegli pavīpsnā:

—Neesat vis aizmirsuši Mazo Andrieviņu no Medņiem?

— Viņš vienmēr teica, ka tie stāsti viņam no pīpes kūpot laukā. Atplaukst smaidā Maija.— To tētiņu nemūžam nevar aizmirst.

—Kādēļ tad neaicinājāt, viņu piedalīties mūsu jaunajā ceļojumā? Savu adresi viņš toreiz atstāja. Nav labi, nav labi piemirst vecus draugus!—Znotiņš paslēpj smaidu, novērsdamies uz loga pusi.

Visi pārsteigumā saskatās.

Pareizi gan! Toreiz taču Andrieviņš pa jokam lika Samtiņu Tenim pat žurnālā ierakstīt viņa adresi, lai nākamajā vasarā neaizmirstot aicināt līdzi, ja ceļošot uz kādu Ziemeļpolu vai kur citur.

— Nūja,— Tenis taisnojas,— bet pagājušajā vasarā mēs nekur nebraucām… Un tagad — varēja jau joka dēļ aizrakstīt. Ne jau es viens. Nevienam neienāca prātā.

Un itin sirdīgi viņš pieteic Krišiņam šahu.

Visi jūtas vainīgi un apbēdināti. Tad nolemj rakstīt Andrieviņam kolektīvu vēstuli, un Zenta tūlīt sāk diktēt, lai Neretā varētu nodot pastā, citi piebalso, bet Tenis raksta.

«Ļoti cienījamais biedri Ozoliņ,» Tenis sak.

— Neder. Tā var rakstīt tikai uz aploksnes,— Zenta pārtrauc.

— Kā tad tu viņu uzrunāsi? Par Andrieviņu? Viņš tev nav nekāds puika.. .

—  Raksti vienkārši: «Mīļo vectētiņi Piedod, ka biiām piemirsuši mūsu norunu — aicināt Tevi (raksti ar lielo burtu!) piedalīties mūsu jaunajā ceļojumā. Mums ļoti žēl, ka tā iznāca, jo mēs visi Tevi ļoti mīlam un vienmēr atceramies Tavus jaukos stāstus . . .»

Vēstule ir gatava jau līdz Vecumniekiem, kur šoseja šķērso Jelgavas—Krustpils dzelzceļa līniju, vīdamās arvien tālāk Zemgales lauku plašumā.

—  Vecumnieku ciemā ir pasta nodaļa,— saka Pupuru Pēteris.— Pieturēsim un nosūtīsim. Vai var, biedri vadītāj?

—  Varēt jau var, bet es domāju, ka brauksim vien tālāk. Man liekas, ka Neretas pasta nodaļa adresātam būs tuvāk.

Tenis nemana vadītāja piezīmē nekā aizdomīga un gluži nopietni mēģina pierādīt, ka pa šaursliežu dzelzceļu no Neretas vēstule gan ceļošot ilgāk nekā no Vecumniekiem, kur dzelzceļš ejot taisni uz Krustpili, bet no turienes līdz Medņiem būšot tikai kādi četrpadsmit kilometri. Tomēr Vecumnieki jau ir garām, un drīz nāk krustceles, kur autobuss nogriežas no Skaistkalnes ceļa pa kreisi uz Valli un Neretu.

Aiz Taurkalnes ciemata, kur ceļš šķērso Iecavas upi, ceļotāji apstājas pusdienot. -Krastā sirms kolhoznieks darvo laivu. Daunim, to redzot, nāk prātā aša doma:

—  Biedri vadītāj, kas tad aizbrauca līdzi mūsu laivām? Tās taču arī bija jādarvo. Mani jūs negribējāt laist… .

—  Nevis es, bet mācības tevi nelaida. Ar laivām aizbrauca viens piedzīvojis vīrs. Tas savu lietu prot.

—  Ar trīstonnīgo aizveda, es redzēju,— saka Pēteris. — Tam garāka kaste. Arī tad vēl gali bija ārā, bet mašīnai pakaļējais borts atsiets no apakšas un balta lupata laivu galiem piekārta.

—  Pareizi,— piezīmē šoferis,— signāls. Ar tādu kravu bez lupatas nedrīkst. Cits, steigdamies no mugurpuses, uzdursies ka uz asmeņa. Bet, ja tev signāls pie astes plīvo,— viss kārtībā.

ANDRIEVIŅŠ DRĪVĒ

Kādudien Neretas stacijā no mazā vilcieniņa izkāpa sīks večuks, apstājās perona vidū, nolika starp kājām pasmago mugursomu un nesteigdamies sāka piebāzt krietnu izmēru un dīvaina izliekuma pīpi. Aizkūpinājis ar skaņu klakšķi aizsita pīpes vāciņu, uzmeta mugursomu plecā, aizkabinādams īkšķi aiz abām lencēm, itin kā iedams pavisam īsu ceļa gabalu.

Pārgājis pāri sliedēm, viņš devās taisni pār ganību aploku uz kādu atstatu mājeli ciema malā.

Aiz mājeles, nogāzē uz upes līci, nelielajā sakņu dārziņā dziedādams rušinājās tumšmatains meitēns. Večuks brītiņu pastāvēja pie dārziņa sētas, nolūkodamies ņiprajā ravētājā, tad paspieda ar celi pusviru pamestos vārteļus, pagāja dažus solus pa teciņas klonu un sveicināja.

Meitene atņēma sveicienu un piecēlās no dobes, platām acīm vērdamās ciemiņā.

—  Vai šī ir Jezupa Putrāna sēta?

—  Šī pati.

—      Tādus stikla lieveņus piebūvējis, ka nemaz vairs pazīt. Domāju, ka būšu vai apmaldījies. Kur tad Jezups pats?

—  Kolhozā.

—  Un Made?

—  Māte, vai?

—  Ja jau tu esi Putrāna meita, tad māte gan.

—  Ari māte uz lauka. Tikai vakarā pārnāks.

—  Nu, vakars jau tepat pie durvīm.

—       Viņi vēlu pārnāk. Tēvs strādā celtnieku brigādē, māte — govju fermā.

—      Tad jau pa dienu tu te viena pati saimnieko. Kā tad vārdā?'

—  Kādēļ jums tas jāzina?

—       Ehē, cik tu sparīga! Pag, pag, atminēšos pats . . . Tāds grāmatu vārds bija . . . Rūta, jā? Nu re, ka atminējos. Kaut kas no logiem visu laiku stāvēja prātā.

—  Nemaz nav no logiem. Tā ir puķe.

—       Arī puķes dažkārt piederas pie logiem, krustmeitiņ. Tu ravē vien, neliecies par mani ne zinis! Es te atstāšu pie lieveņa savu somu un paiešos līdz upei, kamēr Jezups pārnāks. Paskatīšos, kā zivtiņas pie saulrieta lēkā.

To sacījis, večuks patiešām nolika savu ceļasomu ēnā pie mājeles pakšķa un lēnām izgāja pa vārteļiem, tos rūpīgi aiz sevis aizvērdams.

Nepaguvusi lāgā aptvert, ne atgūties, Rūta palika stāvam neatbildējusi un labu bridi nolūkojās aizgājējā, kas itin mierīgi soļoja pa taciņu uz upi, izpūzdams zilganus dūmu mutuļus no savas dīvainās pīpes. Tā pirmā dūrās acīs un visvairāk palika prātā, it ka neatdalāma no večuka vaiga.

Kad večuks pazuda upmalas krūmos, Rūta atkal pietu- pās dobē, atsāka ravēt, un drīz pāri līcim skanēja viņas vienkāršā dziesma:

Sidrabiņa upi bridu, Zelta kurpes kājiņa . . .

Vakarā ciemiņš izņēma no ceļakules dāvanas — Madei puķainu lakatu, Rūtai grāmatu zilos vākos, Jezupam vizuļus ar trejžuburu āķiem Susejas līdaku ķeršanai — un uzlika mielasta galdā zeltaina Gruzijas vīna pudeli. Par jauno kolhoza dzīvi runādamies un pa lāsei iebaudīdami, viņi abi ar tēvu palika pie galda pāri pusnaktij, bet otrā rītā vecītis jau agri bija aizgājis uz ciemu un atgriezās tikai ap azaida laiku, kad Rūta atkal viena pati saimniekoja sētā. Ātri paēdis, jautri tencināja, iekūpināja savu pīpi un ilgi staigāja pa aploku no šosejas līdz upei un atpakaļ, vietām apstādamies un pamīņādamies, it kā pārbaudot pašas zemes pamatu stiprumu. Tad apsēdās šosejas malā, kur lielais sulu bērzs meta platu ēnu pāli grāvim. Te bija nobraucamais tiltiņš, pa kuru ciemnieki mēdza nogriezties no lielā ceļa, kad brauca pāri ganībām uz pļavām upes līčos.

Pārsējusi govi tuvāk krūmu malai, kur bija leknāka zāle, vairāk vēsuma un lopam labāka dunduru no- braucīšana gar kārklu ceriem, Rūta atceļā pameta līkumu un apstājās pie ciemiņa, kas arvien vēl zvilnēja bērza paēnā, pipiti sūkdams.

— Te gan nav laba vieta, krusttētiņ. Būtu jūs nolikušies kaut kur upmalā vai dārziņā aiz istabas. Te putekļi . . . mašīnas skrien garām . . .

—  Nekas, nekas, meit. Upmalā vēl pagūšu izgozēties. Tas ir labi, ka mašīnas skrien. Tie ir tie simtjūdžu zābaki, ar kuriem padomju cilvēks kā teiku milzis jo ātrāk soļo uz priekšu pa jaunās dzīves ceļu. Būtu es par kādiem pāris gadu desmitiem jaunāks — nudien, mācītos par

traktoristu un plēstu atmatas kaut vai tepat jūsu kolhozā. Brauktu kā ar kuģi pa jūru! Vai manu, vai! Kāds milzīgs plašums dzīvē jums, jaunajiem, pavērts priekšā!

—  Man gan mašīnas nepatīk. Man patīk puķes. Un visādi augļu koki. Kad pabeigšu mūsu skolu, braukšu uz Bulduriem. Tur esot dārzkopības vidusskola.

—  Ir, ir. Pašā Lielupes krastā. Bet mašīnas vajag mīlēt. Bez mašīnām arī dārzkopis nekur tālu nevar tikt. Jā, jā. Ko tu iesāksi ar lāpstu un nazīti, kad tev, sacīsim, jaunais kolhoza dārzs stiepsies kilometri pieci te gar upes malu, ko?

—  Vai nu pieci . . .

—  Jā, jā. Mūsu pusē, aiz Krustpils, ir viens kolhozs, kur mans māsasdēls par priekšsēdētāju ievēlēts . . . Nesen satikāmies — bijis ar delegāciju Ukrainā — tur dažam kolhozam esot tādi dārzi, ka trijās dienās apkārt neapskriesi. Veselu stundu automobilī braukuši cauri. Ko tur bez mašīnām iesāksi? Un visur esot savas īpašas dārzkopības mašīnas — gan rušināmās, gan laistāmās, kas mākslīgu lietu taisa, gan atkal smidzināmās, pret visādiem kaitēkļiem.

—  Tādas gan.

— "Redzi nu! To jau es saku: mācies — un tu vēl pieredzēsi, kad visu smago un melno darbu padarīs mašīnas, bet cilvēks sēdēs pie stūres kā inženieris un nevienam vairs nebūs jābrien dubļos un mēslos līdz ausīm, kā brida tavs tēvs Jezups Putrāns pusmūžu tepat Zalves un Mēmeles budžu laidaros, kā brida visi tavi senči paaudžu paaudzēs. Košu dzīvi jums, jaunajiem, paver padomju vara! Bet tu gan nekā liela vēl no visa tā nesaproti.

—  Saprotu gan.

—  Nu, nu! Ko tad tu saproti?

—  To pašu, ko jūs nupat stāstījāt.

—  Ko es tev te stāstīju, tas ir tikai piliens jūrā, krustmeitiņ. Man sirds ir tik pārpilna, ka es līdz pašām mūža beigām varētu dziedāt kā dziesmu, ja vien būtu man tik varens meldiņš un nepietrūktu vārdu, ko laist kā putnus par mežu galiem un kaisīt kā sēklu saulainā tīrumā, kur zied tādas Rūtas kā tu, krustmeitiņ . . .

Nu gan Rūta nekā vairs nesaprata — sakaunējās, pasmējās un aizskrēja dārziņā pie nepabeigtās vagas.

Dziedādama viņa naigi vien ravēja, pamezdama šad un tad skatienu uz ciemiņa pusi. Un pēkšņi viņa ieraudzīja lielu auto nogriežamies pār tiltiņu no šosejas.

Vecītis steidzās tam pa priekšu, rokām mādams un labāko ceļu pāri ganībām rādīdams. Auto ar savādo kravu lēnā un gāzelīgā gailā slīdēja pāri aplokam uz upmalu un pēc brīža jau ducināja aiz krastmalas krūmāja.

Rūta nenocietās un skrēja turp.

Pašķīrusi krūmus, viņa jutās vīlusies. Nekādu brīnumu tur nebija. Vienkārši — laivas. Trīs vīri ar svirām un kārtīm tās nocēla no mašīnas un pa slīdņiem aizbīdīja līdz upes malai, kur apgāza uz mutes. Tad vēl noripināja paprāvu darvas mučeli, izkrāva airus, ķekšus, dalbjus, liekšķeres, grīdiņu dēļus, vairākas skārda kārbas, pakulu maišeli un vēl kādu saini, kur rēgojās cirvja kāts un bija jaušami dažādi citi darba rīki.

Kad auto aizbrauca, vecītis iegriezās istabā, nesdams plecā rīku saini. Atraisījis viņš izņēma no tā novalkātu drēbju kārtu, krekšēdams nomauca zābakus, pārģērbās, iekāpa veciem stulmeņiem nogrieztās galvās, kas tam kalpoja tupeļu vietā, pakāra tīrās drānas kaktā uz vadža un, pagriezies pret Rūtu, kas rīkojās otrā istabas kaktā pie plīts, smaidot sacīja:

—  Mundieris mugurā! Nu tikai jāsaspļauj saujās . . .

—  Vai tās būs kolhoza laivas, krusttetiņ?

— Nē, nē, meit. Tie ir tālu gaitu kuģi, nākuši pa Daugavu no pašas Krāslavas, bet tagad drīz dosies pa Zemgales ūdeņiem uz jūru!

Un aizgāja dungodams:

Vēju svilpe azotē!

Ekur stalti kuģinieki!

Veselu nedēļu vecītis no rīta līdz vakaram lēsa un ēvelēja, ķīlēja un nagloja, drīvēja un darvoja, krāsoja un skaistināja, turpat lapu būdā pārgulēdams īsās pavasara naktis un rītos jau agri savu darvas katlu kvēpinādams, līdz abas laivas bija kļuvušas tik košas, ka pat Rūtai brīžiem uzmācās vēlēšanās tajās pavizināties pa rāmo līci. Līdz ūdens līnijai tās bija krāsotas spilgti zaļā lapu krāsā, dibeni spīdīgi melni nodarvoti, gluži kā lakoti, zem pirmā dēļa visapkārt balta svītra. Airi duļļu vietās ar biezu ādu apšūti un tāpat zaļi krāsoti līdz pašiem turekļiem, kas nogludināti spoži, lai labi guļ delnās.

Kad viss jau bija gatavs, Jezups un Rūta kādu vakaru palīdzēja iestumt laivas ūdenī. Vecītis iedzina krasta velēnā stiprus mietus, paskatījās uz Rūtu, kas turpat nemierīgi grozījās apkārt, pieslēdza abas laivas ķēdē un sacīja:

— Pacieties, krustmeitiņ! Lai vēl pažūst pāris dienu. Tad taisīsim pirmo sacīksti: katrs savā!

VĒSTULE SASTOP ADRESĀTU

Pabeidzis darbu, vecītis nojauca darvas smakas piesātu- šo lapu būdu, nopērās pirti, pārģērbās atkal tīrās drēbes un atgriezās uz dzīvi istabā kā jau daždien ciemiņš. No rītiem gan tāpat jau ar mazu gaismiņu cēlās augšā, klusi izslīdēja pa durvīm, lai citus neuzmodinātu, un uz brokastlaiku allaž pārnāca no upes ar lomu.

Kādudien, kad Rūta jau bija tiku tikām izvizinājusies gan vienā, gan otrā laivā, gan arī dažkārt braukusi ciemiņam līdzi uz dziļākiem atvariem sapalus makšķerēt, pastnieks pienesa telegrammu.

—  Vai pie jums apmeties pilsonis Andrievs Ozoliņš?

—  Jā. Krusttētiņ! . . . Nav. Laikam aizgājis uz upi.

—      Nekas, nekas, pati vari parakstīt. Tā. Pulksten četrpadsmitos divdesmit. Bet nodod gan tūlīt: steidzama.

Pastnieks vēi nebija paguvis aiziet līdz šosejai, kad Rūta jau iesprauda vārteļu cemmē žagaru par zīmi, ka neviena nav mājās, un aizdipināja pa taciņu uz upmalu.

Vecītis atkal bija uzkurinājis krasta smiltainē nelielu ugunskuru un sautēja uz tā lazdu kārtiņas. Dažas no tām, glītā apli izliektas, jau bija iestiprinātas virs laivām.

—      Nāc, nāc uz spāru svētkiem! Pārvilksim telteni — un kajīte gatava! Ja lietus vai kas — patvērums drošs.

—       Krusttētiņ! . . . Jums telegramma! . . .— Rūta aizelsusies izdvesa.

—  Telegramma?

Vecītis pagrābstīja krūšu kabatā.

—  Uz galda palikušas . . .

—  Acenes?

—      Nekas, plēs vien vaļā un lasi. Es jau zinu, kas tur iekšā.

Rūta atplēsa un lasīja:

—      «Izbraucam rīt septiņos zilā autobusā punkls gaidiet pievakarē Znotiņš.»

—      Tā jau domāju.— Vecītis vēl aplūkoja telegrammu, tad iebāza kabatā.

—  Tie būs tie ekskursanti? Pionieri?

—      Jā, krustmeitiņ! Diezgan esmu pie jums ciemojies, laiks pacelt enkuru un uzvilkt buras! Pieturi to galu, salieksim vēl pēdējās slīpas . . . Tā, tā, spied gar dulli līdz pašai grīdai! Gatavs.

—  Krusttētiņ . . . Ari es esmu pioniere . . .

—  Tu?

—  Jā. Jau trešo gadu . . .

—      Tas ir labi, tas ir labi. Padod man āmuru! Un piespied to klūgu stingrāk pie borta. Ietrieksim te vienu nagliņu . . .

—  Un arī airēt es protu . . .

—  Redzēju, redzēju.

—       Zivis tīrīt… Vienreiz mēs bijām pārgājienā līdz pašai Viesītei, un daži noberza kājas, bet man nekas . , .

—       Visu saprotu. Tikai es neesmu šīs flotes admirālis. Ja mani iecels par kāda kuģa kapteini, tad paskatīsimies. Un tu jau vēl nezini, ko māte teiks.

—       Laidīs! Laidīs! Līdz vakaram pabeigšu ravēt pēdējās dobes, brūnaļu pa tam dienām pieskatīs Ģeriņu vecāmāte, bet istabu var pieslēgt!

Rūta apsviedās uz vienas kājas un aizskrēja tā, ka pēdas vien nozibēja.

Vakarā viņa ik solī tekāja līdzi mātei un kaut ko klusi tai dudināja. Pēc acu mirdzuma un dziesmas, ar kādu tā otrā rītā lidināja pa sētu, bija noprotams, ka pirmie šķēršļi jau pārvarēti. Arī Putrāns, dodamies darbā, ilgāk nekā parasti kavējās uz lieveņa, vērdamies debešos un pētīdams laiku. Tad sacīja:

—       Nu, ko tad: lai brauc vien. Pasauli redzot, cilvēks pieņemas prātā.

Rūta tūdaļ sāka posties. Arī ciemiņš drīz slīpēja bārdas nazi un sūkstīdamies skuva savus grumbotos vaigus, kur čemuriem vien bija sadīguši sirmi un asi rugāji. Tos notīrījis, palūdza dzirkles un aplīdzināja bārdu, cēli saskrullēja ūsas—un patiešām kļuva itin kā par desmit gadiem jaunāks, kā pats vērtēja, spoguļa lauska skatīdamies:

—      Korņiks pirmās šķiras! Nudien, var cerēt uz kapteiņa amatu! Uzsvied man to dvieli plecā, iešu uz upi

mazgāties.

Tā pagāja rīta cēliens, un sākās atkal gaidīšana pie lielā bērza.

Bet nu jau Rūta bija pirmā, kas apmetās bērza ēnā pie tiltiņa un likās lasām ciemiņa dāvāto grāmatu. Tomēr ilgi netika tālāk par pirmo lappusi, jo grūti bija atraut skatienu no ceļa līkuma Skaistkalnes pusē, kur šad un tad no lapotnes iznira kāda mašīna, sagriezdama aiz sevis putekļu vērpetes.

Kad sāka gaidīt abi, kļuva tā kā vieglāk.

Zilais autobuss tomēr nenāca, un Rūta pamazām iedziļinājās grāmatas saturā. Tas bija stāsts par pirmo kolhozu dibināšanu Ukrainā ar nepievilcīgu virsrakstu: «Plēsums». Bet jau ar trešo lappusi stāsta varoņi kā dzīvi iznāca Rūtas priekšā; jaunās dzīves cēlāju pašaizliedzīgā cīna ar glūnīgajiem ienaidniekiem un paaudžu paaudzēs cilvēk i ieaudzināto savtības tieksmi bija tik spraiga un dramatiska, ka Rūta drīz vairs ne acu nepacēla no grāmatas.

Tā pienāca launaga laiks.

Lai sardzes vieta nepaliktu bez novērotāja, Rūta aiztecēja uz istabu viena, izlaida govi aplokā, pati steigā norija kādu kumosu un atnesa ciemiņam krūzi rūgušpiena, uz kuras bija uzlikta ar sviestu un biezpienu apziesta maizes rika. Iedzēris krietnu malku, vecītis labpatikā nobraucīja ūsas un tikko grasījās celt pie mutes smaržīgo un ar pavalgu devīgi gardināto launaga tiesu, kad Rūta kā dzelta uzšāvās kājās.

—  Brauc! Zilais autobuss! . . .

— Tas pats būs. Se, nes to ēdamo uz istabu! Iekodīšu vēlāk.

Patecējusi gabaliņu, Rūta apstājās un vēroja. Krusttēvs pagāja uz ceļa vidu un pacēla roku. Autobuss apstājas, un no tā izbira vesels bars zēnu un meiteņu. Pēdējais izkāpa pajauns vīrietis. Tie visi ar skaļām čalām apstāja krusttēvu, kratīja tam abas rokas un vispār sacēla tādu troksni, ka nekā nevarēja saprast. Beidzot viens pakāpās uz autobusa kāpšļa un sasita plaukstas, lai nodibinātu klusumu, tad sauca:

—  Biedri! Atļaujiet man izpildīt pastnieka lomu!

—  Jā, jā!— visi atsaucās.

—  Pareizi, Teni!

—  Miers un kārtība! Žurnālists Tenis Samtiņš jau meklē savu teicamo!

—  Nekas man nav jāmeklē. Cienījamais biedri Ozoliņ!

Ceļā mēs visi kopā rakstījām jums vēstuli. Gribējām jau Vecumniekos nodot pastā, bet biedrs vadītājs mūs atrunāja. Tagad es saprotu, kāpēc viņš to darīja. Mēs visi saprotam. Nezināšana, ka jūs esat šeit,— mums visiem pelnīts sods par nepiedodamo aizmāršību. Sī vēstule jums visu paskaidros. Lūdzu, saņemiet! Tur iekšā ir mūsu jūtas pret jums.

Rūta redzēja, ka krusttēvs, lasot vēstuli, slepus norauš delnu gar acīm.

—  Paldies, bērni!—viņš teica.

Tad zēni un meitenes korī sauca:

—  Lai dzīvo Mazais Andrieviņš!

—  Lai dzīvo mūsu locis!

—  Lai dzīvo mūsu kapteinis!

To dzirdot, Rūtai priekā nodrebēja sirds, un sarkdama viņa skrēja uz istabu.

DIVAS IEPAZĪŠANĀS

Aizcirtusi durvis, viņa tūdaļ steidzās pie loga, no kurienes nemanīta varēja visu labi novērot. Bet nebija jau arī vairs nekā sevišķa, ko skatīt, jo pēc īsas pastaigas līdz upei visi atkal sakāpa autobusā un aizbrauca ciema virzienā. Arī krusttēvs neatgriezās. Laikam bija devies līdzi.

Rūta bridi stāvēja, nogrimusi pārdomās, tad sameklēja mugursomu un sāka sakravāt tajā visas ceļojumā nepieciešamās mantas. Šoreiz vajadzēja sagatavoties rūpīgāk, jo tas nebūs nekāds vienas vai divu dienu pārgājiens, bet ekskursija, kas var ilgt vairākas nedēļas. Un nebūs jau soma jānes plecos, to vizinās laiva, tādēļ tā var būt arī smagāka. Lai arvien būtu pārskats par somas saturu un lai nekas nepiemirstos, Rūta katru ielikto priekšmetu rūpīgi pierakstīja piezīmju grāmatiņā. Tā pagāja kāda stunda, un Rūta jau trešo reizi pārskatīja sarakstu, pārdomādama, kas vēl būtu nepieciešams, kad durvīs pēkšņi atskanēja klauvējiens. Rūta uz mirkli apjuka. Attapusies viņa paspēra soli uz durvju pusi un atsaucās:

— Jā, jā! Lūdzu!

Ienāca zēns ar zilu grāmatu rokā.

Rūta tūlīt atcerējās, ka, aizskriedama pēc launaga, atstājusi grāmatu pie bērza, bet vēlāk satraukumā piemirsusi. Un lai pašā mirkli atcerējās arī, ka šis zēns bija tas,

kurš mēģināja zobot runātāju, saukdams, ka tas meklējot savu teicamo.

Un Rūtai gandrīz paspruka smiekli, jo tagad šis zobgalis iekrita pats. Un uzreiz viņa sajutās ļoti brīvi.

—  Lūdzu, lūdzu!—viņa atkārtoja.

—       Labdien,— zēns sveicināja. Un piesarka, it kā milzu smagumu pacēlis.

Rūta atņēma sveicienu un ar īstu namamātes viesmīlību aicināja ciemiņu sēsties.

—      Piedodiet, ka te tāda nekārtība… Es pašlaik kravāju ceļasomu . . .

—  Es zinu. Mēs par jums jau nobalsojām.

—  Jā?!

—  Pilnīgi.

Pauze.

—      Es atnesu jūsu grāmatu. Mēs to atradām zem bērza. Lūdzu!

—  Paldies. To man krusttēvs dāvināja.

—      Solohova «Plēsums». Mēs to iztirzājām pulciņā. Pamatiga grāmata.

Pauze.

—  Atvainojiet, es tagad iešu.

—  Lūdzu, lūdzu!

—      Mēs apmetāmies jūsu skolā. Septiņos no rīta sēdīsimies laivās, bet pagaidām visi aizgāja apskatīt Neretas ciemu.

—  Un jūs?

—  Gan jau. Nekā sevišķa te nav . . .

—       Ir gan. Viena no visvecākajām bibliotēkām Latvijā. Šaursliežu dzelzceļš . . .

—  Nūja, dzelzceļš . . .

—      Tomēr. Rīgā tāda nav. Kad iet pret kalnu, var izskriet līdzi! Un pašlaik mūsu kolhozi ceļ kopīgu spēkstaciju. Visai apkaimei būs elektrība.

— Tā ir lieta!

Pauze.

—       Nu, vairāk gan nekā ievērojama mums pagaidām nav . . .

—      Pilnīgi pietiek. Galvenais — elektrība! Pagaidām — uz redzēšanos. Būsim pazīstami: Vilis Vēdzele.

—  Rūta Putrāne.

—  Man tāds neglīts uzvārds . . .

—  Man tāpat.

—  Nē, jums ir skaists. Bet mēs jūs jau iesaucām citādi.

—  Kā tad?

—  Par Neretas Rūtu. Sveiki. Tagad es skriešu.

—  Sveiki.

Tā norisinājās pinnā iepazīšanās.

Otra notika rītā — pie laivām.

Andrieviņš jau agri devās turp ar airiem pār plecu, lai visu laikus sakārtotu, un bija ļoti pārsteigts, ieraugot svešo zēnu, kas sēdēja uz laivas gala un ar žagaru kaut ko zīmēja smiltīs.

—  Ko tad tu te dari?

Zēns piecēlās.

—  Gaidu jūs. Esmu šīsdienas dežurants.

—      Tu? Kā tad tevi… Pag, pag… Nē, tā kā būtu kaut kur redzēts . . .

Vērodams Andrieviņš piebāza un uzkurināja pīpi.

—  Nē, nemaz nav prātā.

—  Vakar jūs mani redzējāt. Pie autobusa.

—  Pa Daugavu tu nebrauci?

—  Neiznāca.

—  Tā jau domāju. Visus taču pazīstu … Kā vārdā?

—  Krišs Karodznieks.

—  Krišiņš?!

—  Jā, tā mani iesaukuši.

—       Tāpat kā mani — par Andrieviņu. Tas uz mūžu. Ak tad tu esi Krišiņš, tas lielais gudrinieks, 110 kura galvas visa tā ceļošana sākusies! . . . Tad es zinu. Jā, jā. Pavasara laikā paiet zem plosta nav nekāds joks.— Andrieviņš atsita pīpes vāku, sabikstīja un izpūta kuplu mutuli. — .Man pašam reiz pēc tādas peldes uz veselu gadu dūrējs krustos iemetās. Beigās ar sautēšanu izdzinu. Pirtī uz lavas. Lielais Andrievs tikai uzdod garu — nevis ūdeni, bet skaidru alu, turpat no mučeles. Krūzi iekšā, divas uz akmeņiem! Pirtiņai griestus ceļ gaisā. Abiem jērenes galvā, citādi nevar turēt: mati svilst nost. Tā reizes divpadsmit — no meteņiem līdz palu laikam. Izpērām to dūrēju kā nieku. Tikko noskrēja ledus, aizgājām atkal abi ar Lielo Andrievu uz Gauju… Tolaik tur bija tā lepnākā plostošana, jā! . . . Iesim nu kalnā, tur vēl otrās laivas piederumi, nesīsim visu lejā . . .

Ta no Andrieviņa brīnumpīpes gluži negaidot izkūpēja šā ceļojuma pirmais stāsts.

Kad pāri krastmalas krūmiem pacēlās spodrā rīta saule, Susejas žiglā straume vizināja lejup divas koši zaļas laivas un tālu krastos atbalsojās dziesma.

SUSĒJA SUSĒJA, SAUKA TO DZIRDĪJA

Pamazām iesila saulains bezvēja rīts. Krūmu, koku un pļavu zaļums krastos vēl zalgoja svaigā vasaras sākuma košumā. Pašaurās, līkumotās un atvarainās upes plūdums te jau bija gausinājis Augšzemes kalnainē uzņemto straujumu un kļuvis samērā lēns, bet laivas ātri slīdēja uz priekšu, jo pirmās dienas aizrautībā airētāju netrūka un ikviens centās rādīt, ko spēj, līdz apsvila nepieradušās delnas, daža tulzna saujās sāka sākstēt un ari krekli jau bija jāmet no muguras nost.

Pirmo laivu stūrēja Andrieviņš, manīgi ķerdams palīgā glumo dalbi, kad šaurākā pagriezienā bija stingrāk jāpaspiež uz labo vai kreiso, lai neuzsestos sēklī vai neuzskrietu krasta elkonim. Otro laivu vadīja Znotiņš, bet uz airiem mainījās visi pēc kārtas — pāros pēc spēka un auguma, arī meitenes.

Upes šauruma dēļ airēšana gan vēl neveicās, jāstrādā bija galvenokārt stūres vīram ar dalbi.

Pēc nepilnām divām stundām no labās puses pavērās kādas tumšas un padziļas pietekas grīva.

—  Dūņupe,— sauca Tenis.— Iztek no pārdesmit kilometru attālā Saukas ezera.

—  Tā, tā,— Andrieviņš pasmīnēja.— Redzu, ka tu savu gudrības grāmatu neesi vis mājās pametis. Bet šoreiz es ar tevi strīdēšos. Man atmiņā gluži cits šīs upītes nosaukums.

—  Kāds tad?

—  Pēc tēva.

—  Tēva?

—  Nūja. No Saukas ezera iztek — tas viņai tēvs, tādēļ par Sauku arī dēvē.

—  Neretas Rūta labāk zinās, viņa taču šejieniete! — sauca starpā Viiis.

— Te šo upīti dažādi dēvē: par Dūņupi tāpēc, ka tek cauri purviem un ir ļoti dūņaina, par Sauku tāpēc, ka iztek no Saukas ezera,— Rūta paskaidroja.

—  Jā, iznāk, ka mums abiem taisnība,— Andrieviņš padevās.— Bet ko tā gudrības grāmata zina sacīt par Saukas ezeru?

—  Tā nav nekāda gudrības grāmata, bet. vienkārši karte. Par Saukas ezeru es tomēr šo to zinu. Tas atrodas skaistā, kalnainā apvidū, ar austrumu galu iekļaudamies tā sauktās Augšzemes augstienē, kur paceļas gleznainais Ormaņu kalns.

—  Simt sešdesmit septiņi, metri virs jūras līmeņa, astoņdesmit astoņi metri / virs ezera līmeņa,— Krišiņš sauca starpā.— Un šā kalna pakājē guļ Saukas ezers. Zivju bagāts un makšķernieku iecienīts. Platība pāri par septiņi ar pusi kvadrātkilometru.

—  Ehē, tā gudrības grāmata, kā es skatos, tagad Krišiņa rokās!— Andrieviņš smēja.

—  Jā, toreiz viņš man to aizdeva, kad braucām pa Daugavu, bet tagad pats pētī,— Tenis atcirta.

—  Es gan nedomāju, ka tā Lielupe te tik šaura,— pēc brīža domīgi sacīja Vēdzeļu Vilis, atsperdamies airos.— Vietām tikko var pairties.

—  Lielupe?

Visi saskatījās, un skaļi smiekli tālu atbalsoja krastos.

—  Tu esi nogulējis ģeogrāfiju!—sauca Dižais Daunis.

Bet Rūta aizstāvēja Vili:

—  Kas tur ko smiet, nevar jau zināt visus ūdeņus. Tā ir Susēja, pa kuru mēs braucam,— viņa paskaidroja, pie- vērsčlamās Vilim, kas airēja visa spēkā, gluži piesarcis.

Bet Krišiņš papildināja profesora tonī:

—  Ir divas Susejas. Otrā, saukta arī Mazsuseja, ietek Daugavas atzarā Sakā, lejpus Jēkabpils.

—  Mēs toreiz to neredzējām, jo braucām gar salu pa labējo, galveno Daugavas gultni,— sauca starpā Samtiņu Tenis, bet Krišiņš turpināja:

—  Šī ir lielākā Susēja, garums simt divdesmit divi kilometri, kritums astoņdesmit viens ar pusi metru; sāk savu tecējumu Subates apvidū, tek garām Aknīstei un Neretai, ietek Mēmelē, pa ceļam vēl uzņemdama arī Zalves upi, kurai brauksim garām.

—  Saskan,— sacīja Andrieviņš.— Bet tagad tu, Ka- rodzniek, paņem to dalbi un sēsties stūrmaņa vietā. Es gribu uzkurināt pīpi. Un pažāvējiet maķenīt airus, lai iet abas laivas rāmi blakus, pa straumei. Pie reizes pastāstīšu jums vienu teiku.

—  Jā, jā!— visi sauca, laizdami laivas kopā.— Izkūpiniet kādu jauku stāstu!

—  Kas tur nu par jaukumu, kas par nejaukumu. Teika paliek teika. Tāpat kāds gudrinieks senos laikos pa vaļas brīžiem sacerējis un palaidis tautā, lai staigā no mutes mutē par prieku un palikšanu. Bet ir tādos stāstos arīdzan sava daļa patiesības un tautas gudrības.

Nožvirkstēja sērkociņš, ar klakšķi aizkrita pīpes vāks. Mazā Andrieviņa skatiens sekoja izpūslajai dūmu strūkliņai, vērdamies tai cauri zilgmes tālumā.

—  Tas noticis senos, senos laikos, kad lielie Saukas meži vēl stiepusies te līdz pašiem Susejas krastiem. Uzcēlis kāds meža brīvnieks sev un visam novadam par svētību uz Susejas dzirnavas, kur labību malt, lai ļaudīm ar roku dzirnām nav jāmokās, bet viens Augšzemes lielkungs, to padzirdīs, licis aizsprostot augšā Susēju ar lielu dambi, lai brīvnieka dzirnavām nenāktu ūdens. Un sākusi Susēja susēt, tikko samanāmas urdziņas pa oļiem lejpus lielkunga aizsprosta sūkušās. Un patiešām, palikušas brīvnieka dzirnavās bez ūdens un viss novads bez malšanas. Bet brīvnieks bijis vīrs ar galvu. Domājis dienu, prātojis nakti, uz rīta pusi padoms roka. Saaicinājis novada ļaudis lielā talkā, kopīgiem spēkiem nojaukuši dzirnavas un pārveduši kaut kur ap šo vietu, lejpus Saukas ietekas, un uzcēluši te par jaunu, kur no Saukas ezera bagātīgi ūdens plūst. Padzirdīs lielkungs, ka brīvnieka dzirnavas atkal maļot, prasa: no kurienes šim ūdens, kad es to visu uz sava muižas pura esmu noslēdzis? Vai tikai dambis esot stingri nobūvēts, vai netekot kur cauri? Skrējis pats lūkot, bakstījis ar dzelzī apkaltu nūju, izvēlies kāds akmens, un nu gan dambis patiešām pagājis vaļā, tā ka nepaguvis kungs vairs līdz krastam glābties, bet ar visu aizsprostu parauts dzelmē. Kopš tā laika staigā tautā paruna: Susēja susēja, bet Sauka to dzirdīja.

—  Jā, Sauka . . .— domīgi atkārtoja Znotiņš.— Ar šo vārdu saistās atmiņas par mūsu partizāniem. Saukas mežos pēdējā Tēvijas kara posmā atradās Padomju Savienības Varoņa Oškalna partizānu brigādes štābs . . . Tur sila šalkās dzima jaunas teikas un dziesmas par to nākamību, kas jau šodien redzama Susejas krastos. Un arī jūsu teika, biedri Ozoliņ, šodien ieguvusi jaunu saturu: brīvie padomju ļaudis kolektīvā darbā ir uzcēluši uz Susejas spēkstaciju, kas dod gaismu un darbina mašīnas apkaimes kolhozos

PIRMĀ NOMETNE

Tālāk uz leju Susēja kļūst arvien dziļāka un atvarainā- ka, bieži met lielus likumus. Veicīgākie makšķernieki te izritina savas spiningu spoles un velcēdami cenšas piemānīt jkādu kārāku līdaku. Lielākie lomi gadās Znotiņam un Daunim, jo tiem tumši vizuļi, saulainajam laikam piemērotāki. Beigās tomēr visus pārsteidz Vilis, izvilkdams zālainā sēklī, kur cits neviens ne velcē, visprāvāko līdaku.

—  Būs zupa!—priecājas Andrieviņš, pašaudams lomam uzķeramo tīkliņu.

—  Pāris kilo,— vērtē Krišiņš.

—  Iesācējiem vienmer laime,— smīn Samtiņu Tenis.

—  Nevis laime, bet tāds vizulis, kas neaizķeras zālēs!— Vilis aizstāv savu makšķernieka godu.— Jūs mērcējat pa klajumu, bet līdakas tagad uz vakarpusi visas pa

Zci lēni.

— Tiesa, tiesa,— Andrieviņš piekrīt.— Met tikai atkal iekšā!

Pievakarē laivas sasniedz Zalves ieteku. Tāpat kā Sauka, tā ieplūst Susēja no labās puses, nesdama savus vēsos un tumšos ūdeņus no lielajiem Zalves un Saukas mežiem.

Izvilkuši laivas lēzenajā līča krastā, ekskursanti ar patiku un rosmi ķeras pie nometnes iekārtošanas, jo te nolemts pārnakšņot.

Dežurants Krišiņš kopā ar Znotiņu un Andrieviņu izrauga sausu aizvēja vietu būdu celšanai. Teltenes ir uzvilktas uz laivām, un tās atstāj meiteņu rīcībā.

—  Mēs te gulēsim kā šūpulī!—priecājas Anita.

—  Kajītē, kajītē — kā īsti kuģinieki,— piebalso Andrieviņš.

—  Bet mēs kā īsti mežinieki — skuju būdās!—lepni atsaka Pupuru Pēteris, dodamies ar cirvīti uz tuvējo eglaju Zalves krastā. Viņam līdzi iet Dižais Daunis un Sūrumu Arvīds. Pārējie zēni vāc malku ugunskuram, Rūta berž krasta smiltīs lielo katlu zivju virai, Zenta un Vilma palīdz Andrieviņam šķērst līdakas, Krišiņš izgriež kārklu cerā stipras stakles un šķērskoku katlu uzkāršanai virs ugunskura, Znotiņš ar Vili gatavo naktszvejas auklas, lai arī brokastīm būtu svaigas zivis.

Mazā Maija šovakar virēja. Viņa pali kopā ar Anitu mizo kartupeļus, meklē tīrāku vietu kopīgā galda kfāša- nai krastmalas maurā, sūta Laimonu uz strautu pēc dzidrāka ūdens — un vispār rikojas kā nopietna vakariņu saimniece.

Kad būdas jau gatavas un no Andrieviņa par labām un lielus drošām alzitas un pieņemtas, visi sapulcējas ap ugunskuru, kur jau smaržo lielajā katlā kopīgā zivju vira.

Maija ielej katram pasniegtajā katliņā vai bļodiņā karsto virumu, piekožamais un karote jau ikvienam ir roka, un vakariņu maltīte sakas.

Brīdi visi klusēdami garšīgi strebj, dažs jau saņem pa otram lāgam, tad Andrieviņš saka:

—  Jā, nekur pasaulē zivju zupa neiznāk tik garšīga kā ūdens malā uz ugunskura vārīta, it īpaši ja zivis turpat pašu rokām ķertas!

—  Varēja būt mazliet sājāka,— piezīmē Daunis, bet Tenis protestē:

—  Ko vēl neteiksi! Jau gandrīz par sāļu.

—  Kam par sāļu, pieliešu no tējas katliņa, bel, kam par sāju,— lūdzu: te ir sāls maisiņš,— redzēdams Maiju piesarkstam, saka Krišiņš.— Paldies, Maija, lieliska zupa!

—  Vai tad es ko saku,— taisnojas Dižais.— Lūdzu, saimniec, man vēl vienu papildporciju!

—  Lūdzu,— Maija atbild gluži nopietni.— Katlā vēl diezgan. Dod, ieliešu!

Saule jau norietējusi. Pāri upei ceļas viegla migla. Palsa krēsla tin visu apkārtni noslēpumainā plīvurā. Tumšā eglāja siena ziemeļpusē tikko samanāmi šalc. Sad un tad upes līmeni saviļņo zivs palēciens. Čirkst zemesvēzis. Dīc un sīc dažādi kukaiņi un tauriņi, laidelēdamies ap ugunskuru. Neatlaidīgi tuvējā krūmu pudurī vidžina kāds putnēns, satraukts par neredzēto sabiedrību savas ligzdas tuvumā.

Kad padzerta arī tēja un nomazgāti trauki, visi atkal sasēžas ap ugunskuru. Pirmais vakars dabā visos izraisa savādu gaidu noskaņu. Miegs nevienam nenāk ne prātā. Un ir jau vēl agrs. Kad dežurants ziņo, ka nometne gatava nakts mieram, visapkārt atskan protesta saucieni.

—  Labi,— Znotiņš izlemj.— Pusstundu vēl var. Lai tad Andrieviņš pastāsta kādu teiku.

: — Par šo apvidu man nekādu stāstu nav. Zinu tikai, ka Piektā gada revolūcijas laikos soda ekspedīcija Zalvē nošāvusi turienes skolotāju — jaunu dzejnieku . . .

—      Jūliju Dievkociņu,— saka Rūta.— Tas noticis netālu no tagadējās Lones stacijas. Kad mēs gājām pārgājienā, mums rādija to vietu.

—  Man ir priekšlikums,— iesaucas Krišiņš.— Lai ikviens no mums pastāsta, par ko viņš dzīvē grib kļūt.

—  Laba lieta,— Andrieviņš atbalsta. Arī Znotiņš atzīst šādu domu. Bet neviens negrib sākt pirmais. Beidzot izlemj stāstīt alfabēta kartībā, un pirmajam ir jāsāk Dižajam Daunim.

—  Man nav daudz, ko teikt. Pēc septītās klases iestāšos jūrskolā. Gribu mācīties par stūrmani. Tas ir viss.

Viņš pārlauž uz ceļgala sausu alkšņa rumbuli un iemet ugunskurā. Krekls uz krūtīm vaļā, piedurknes pāri elkoņiem atrotītas — plati pleci, spēcīga muskulatūra, mati gandrīz balti kā albīnam, iedegums viegli iesārts (viņš nekad neiedeg brūns), tāds viņš tur stāv ugunskura gaismā, smags, ieplestām kājām, kā īsts jūrnieks.

— Patiešām, gaužām vienkārši,— saka Andrieviņš. — Mācīšos par stūrmani — un cauri! Vai tu esi tik pārliecināts, ka tiksi tai jūrskolā iekšā?

— Tikšu. Pārbaudījumi tikai latviešu un krievu valodas zināšanās.

—  Un kas tev maizi dos?

—  Pilna valsts apgāde un stipendija. Mācies tikai!

—  Nu, re, tā jau ir īsta runa! To tu mums arī pastāsti, ka padomju valsts tevi ar atplestām rokām ņem skolā iekšā, lai pataisītu par mācītu kuģinieku, kas vadīs mūsu zvaigžņotos kuģus jūrās un okeānos. Tev tas, brālīt, liekas gluži vienkārši un dabiski, bet vai tu zini, ka agrākos laikos, kad visa vara bija budžu un naudinieku rokās, tāds zeņķis kā, piemēram, es, varēja būt laimīgs, ja tika uz plosta par korņiku, bet par stūrmaņu un kapteiņu skolām pat sapņot nedrīkstēja. Labi ja no tūkstošiem viens izsitās tālāk par matrozi vai kurinātāju. Bet tagad tev, mīļais, visi ceļi vaļā, ja tikai griba sirdī un galva labi strādā. Plet spārnus un lido kā ērglis debešos .. . Kurš tad nākošais?

—  Maija Ezeriņa,— Krišiņš paziņo.

—  Nu, nu, paklausīsimies. Tu esi tāds prātīgs meitēns, atāsti droši, nebaidies!

—  Labi, es pastāstīšu.

Mazliet nobālušu seju, lūkodamās pāri ugunskuram nakts zilgajā krēslā, Maija sāk savu stāstu.

MAZAS MAIJAS IECERE

Man visu laiku ir gribējies ātrāk izaugt lielai. Kad es vēl biju pavisam maza, iedūrās man pirkstā skabarga — taisni aiz naga. Pirksts sāka kaist un tūkt un tik stipri sāpēja, ka caurām naktīm īdēju un dīcu, un māte ar mani gluži nomocījās. Kādurīt nejauši dzirdēju mātes sarunu ar kaimiņieni:

— Vajadzētu gan jums vest to bērnu pie daktera, būs kas palicis iekšā, ja tik briesmīgi aug.

—  Kā lai iet tukšām rokām? Par velti neviens dakteris neārstēs. Bet no slimo kases mūs tūlīt izmeta, kad tēvu par tām lapiņām arestēja.

Kad kaimiņiene aizgāja, teicu mātei:

—  Rīt izaugšu liela un pati mācīšos par dakteri.

Tai pavasarī Rīgā ienāca Sarkanās Armijas tanki, tēvu atbrīvoja no cietuma, un drīz nodibinājās Latvijā padomju vara. Pirksts man sen bija sadzijis; māte strādāja fabrikā par audēju, un mums klājās labi; bet tēvs sasirga ar tuberkulozi. Jaunībā viņš bija stikla pūtējs, pārpūlējis plaušas un cietumā vēl iemests aukstā karcerī, pēc tam saslimis ar slapjo pleirītu. Pēc atbrīvošanas par viņu loti rūpējās—vispirms ievietoja slimnīcā, vēlāk Tērvetes sanatorijā. Tomēr es atkal jautāju mātei:

—  Vai rīt es jau būšu liela?

—  Būsi, būsi, bērniņ.

—  Tad ved mani uz skolu, es mācīšos par dakteri.

Rudenī tēvs atveseļojās, strādāja stiklinieku arodbiedrībā, bet pavasarī bija nejauši saaukstējies, gulēja pāris mēnešu slimnīcā, tad viņu atkal nosūtīja ārstēties uz Tērveti. Pēc dažām dienām sākās karš. Mēs toreiz dzīvojām Ciekurkalnā — un es skaidri atceros, kā pavisam zemu laidās pāri lidmašīnas ar melnu krustu uz spārniem, kaut kur skanēja baigi grāvieni. Kādurīt aizelsusies ieskrēja kaimiņiene, kad māte nupat posās uz darbu:

—  Vācieši! . . . Jau pie Vef a! . . .

Māte nobālēja un klusēdama atslīga krēslā. Tā viņa nosēdēja līdz pusdienai, raudzīdamās pa logu. Tad sagramstīja man kaut ko ēdamu un atkal sēdēja kā sastingusi līdz melnai naktij, kad bija jāiet gulēt. Sapratu, ka viņa domā par tēvu, un jautāju:

— Tētis rīt atbrauks, jā?

—  Atbrauks, bērniņ, atbrauks, guli vien mierīgi.

Tēvs tomēr neatbrauca. Pēc pāris nedēļām pievakarē atnāca svešs vīrietis un čukstus kaut ko stāstīja matoi. Kad vīrietis aizgāja, māte klusi raudāja. Otrā dienā viņa ieveda mani pie kaimiņienes, bet pali aizgāja — un atgriezās tikai pēc četrām dienām. Daudz vēlāk uzzināju, ka viņa kājām gājusi uz Tērveti apbedīt tēvu. Uzzināju ari par viņa nāvi kā viss noticis: nodaļas ārste izdarījusi viņam operāciju, pēc kuras nepieciešama pāris nedēļu ilga un nepārtraukta skalošana ar ūdens strūklu; lai to veiktu, pie slimnieka dienu un nakti jādežurē kopējai, kas uzmana un pārvieto otrādi ūdens traukus, kad viss ūdens no augšējā satecējis apakšējā. Sanatorijas direktors, bijušais aizsargs un īsts fašists, aizliedzis nodaļas ārstei norīkot pie tēva kopēju. Tad ārste pievienojusi aparātu tieši pie ūdensvada krāna, kas atradies slimnieka gultai blakus. Tā varējis iztikt bez īpašas kopējas. Otra dienā direktors apstaigājis palātas un to ieraudzījis. Visiem slimniekiem klātesot, viņš uzbrēcis:

—  Tūliņ noņemt! Es neļaušu tērēt sanatorijas ūdeni boļševika dzīvības glābšanai.

Pēc nedeļas tēvs nomiris.

. . . Brīdi visi klusē. Dzirdama tikai Andrieviņa pīpes sirdīgā pukšķēšana. Tad Krišiņš uzmet ugunskuram sausus egles zarus. Sprakšķēdama uzšaujas spoža liesma un apgaismo Maijas nopietno un nobālušo seju.

Viņa turpina:

—  Tad es jau pavisam nopietni nodomāju, ka veltīšu savu mūžu cīņai pret visādām kaitēm un slimībām.

Un pavisam vienkārši viņa nobeidz:

—  Es studēšu medicīnu. Varbūt arī kādu speciālzinātni. Piemēram, mikrobioloģiju.

MĒMELES LIKUMS UN VIESĪTES VE2l

Otrā rītā ap brokastlaiku laivas sasniedz Susejas ieteku Mēmelē. Tā jau ir plata upe dziļos un stāvos krastos, ar samērā strauju teci, te var nolikt airus, atpūtināt rokas, salaist abas laivas blakus un ļauties straumes plūdumam.

Arī Andrieviņš brīvāk izstiepj kājas savā stūres galā, airi padusē iemiedzis, un noslauka sviedrus, jo saule jau ir krietni augstu un devīgi silda.

—  Nemunelis,— viņš smaidot šalca.— Brāļu lietuvju valodā. Bet latviski — Mēmele. Te no Susejas ietekas viņa sāk savu lielo cilpu: tagad, re, plūst taisni uz ziemeļiem, bet pēc kādiem pieciem kilometriem (tur būs Viesītes ieteka)— pagriezīsies uz rietumierņ, tad pēc neliela gabala — pavisam atpakaļ uz dienvidiem. Ja te tagad ietu kājām taisni pāri pauguram uz rietiem, pēc kādiem trīs kilometriem gājējs jau atkal būtu pie Mēmeles mums priekšā, bet laivās jābrauc savi piecpadsmit kilometri. Liels līkums!

—  Jā,— apliecina Krišiņš.— Uz kartes tas redzams. Arī ceļš, kas Lietuvas pusē visu laiku iet tieši gar Mēmeles kreiso krastu, te pagriežas nost un šķērso līkumu taisni uz rietiem.

— Un kas tev vēl tai gudrības grāmatā rakstīts? Pastāsti mums arī!

—  Mēmeles garums simt astoņdesmit divi ar pusi kilometru, kritums simt trīs metri un sešdesmit centimetru. Lielākās pietekas Lietuvā Vīžupe un Apašča, Latvijā Ne- retiņa, Susēja un Viesīte.

—  Viss?

—  Nu — un no tās vielas, kur Mēmele satek ar Mūsu, sākas Lielupe.

—  Pareizi. Bet to mēs redzēsim vēlāk paši.

—  Pie Bauskas,— Tenis iemet starpā.

—  Pie Bauskas gan. Bet tu mums, Karodzniek, pastāsti vēl par Mēmeli!

—  Vairāk nezinu.

—  Maz.

— Pastāstiet jūs pats!—saka Anita.— Jums tik jauki iznāk!

—  Mani stāsti ir īpaši. Bet to gan vajadzēja tai gudrības grāmatā minēt, ka pa Mēmeli no tās labā krasta pietekām pludina uz Lielupi no Daudzeses un Taurkalnes mežiem baļķus, malku un visādus citus kokmateriālus uz Jelgavu un Rīgu gan plostos, gan tāpat vaļēji līdz kādam lielākam koku dārzam. Pāris reižu savā plostnieka mūžā arī es te esmu laidies pa straumi gan pie lielā aira, gan ar ķeksi gar krastu par stumdītāju . . .

Pāris stundu Andrieviņš stāsta dažādus labsirdīga humora pilnus stāstus no savām ūdensvīra gaitām. Saule jau pakāpusies gandrīz pašā zenītā, un ceļotāji ir priecīgi, kad Znotiņš Viesītes ietekā liek piestāt krastā. Visi sabirst upē peldēties, labu brīdi turpinās sacensība niršanā, kur uzvarētājs arvien paliek Daunis, tad visi sauļojas karstajās krasta smiltis.

—       Bet Viesīte ir slavena vēžu upe,— atsāk Andrieviņš, sēdēdams krūmu cera paēnā, jo esot savā mūžā jau diezgan saulē izsviedrējies.— Tā iztek no Viesītes ezera un visā garumā līkumo cauri Sunākstes, Daudzeses un Ma-zzalves mežiem. īpaši augšgalā, aiz Daudzeses lielceļa, ir tik bagātas vēžu vietas, ka pat dienas laikā pa alām vien var pāris simtu salasīt, kur nu vēl pa nakti, ja tev ducis krītiņu un labi apceptas vardes . . .

—       Pa alām? Pretīgi! . . . Var1 saķert kādu žurku vai ko citu — brr!

—       Kurš ir tas mazdūšīgais?— pacēlies jautā Andrieviņš.

—  Žurnālists!— sauc Vilis.

—      Es nemaz neesmu mazdūšīgs. Es tikai saku, ka tas ir pretīgi — gramstīties pa alām un pacerēm.

—       Sākumā nav patīkami, tas tiesa. Bet, kad būsi kādu cēlienu bradājis un dažus ragaiņus izcēlis, ar koku tevi vairs no upes neizdzīs. Arī tas, puis, ir sports.

—  Vajadzētu pamēģināt,— ierosina Pupuru Pēteris.

—  Ūdens tagad silts.

—      Tad jāiet gabaliņš uz augšu, tur — līdz alkšņu puduriem. Tikai te nu gan nekāds lielais loms nav cerams,— Andrieviņš piebilst.

Kad saņemta vadītāja atļauja, daži drosminieki dodas vēžot. Andrieviņš pats iet gar krastu un pamāca:

—      Tikai nebāziet pirkstus vēzim spailē. Kad sakniebs, būs vai āda pušu. Jāķer ap viduci, tuvāk pie galvas, tad nekur nespruks.

Lielā bradāšana un plunčāšanās tomēr paliek bez sevišķām sekmēm. Tikai Pēterim un Daunim izdodas izvilkt dažus nelielus vēzīšus. Tos turpat palaiž atpakaļ.

—      Te jau nav īstā vēžu vieta,— saka Andrieviņš, apsēzdamies liela alkšņa pavēnī un uztaisīdams pīpi.

—  Augšgalā — jā, tur gan.

Krišiņš tai brīdī ir nolaidies līdz krūtīm tumšā atvara dzelmē zem alkšņa saknēm. Pieturēdamies ar kreiso roku pie kāda zara, viņš lēnām laižas arvien dziļāk, taustīdams ar labo zem paceres. Pēkšņi viņa acis ieplešas izbrīnā:

—  Kaut kas glums! Un liels! Kustas, kustas! . . .

—      Vēdzele!— Andrieviņš sauc un pavisam žirgti pietrūkstas stāvus.

—  Milzīga! . . .

Krišiņš slīd arvien dziļāk. Virs ūdens ir vairs tikai dīvaini pārgrieztas acis, deguns un viena auss.

—  Turi, turi! Pārņemies tuvāk pie žaunām! Es tūliņ . . .

Andrieviņš aši nomet zābakus un bikses, sakož pīpi

ciešāk zobos un tāpat apakšveļā ieslīd atvarā. Turēdamies pie zara, viņš bridi tausta ar kājām dibenu, bet tas nav sasniedzams.

—      Uz siekstas! Stājies uz siekstas!—sprauslodams sauc Krišiņš. Ūdens tam jau smeļas mutē.

Beidzot Andrieviņš atrod pamatu. Tagad viņu galvas ir cieši kopa. Andrieviņa pīpe paslieta augšup virs ūdens. Brīžam no tas izpukš zilgans mutulis. Krišiņš sprauslo 1111 pūš dūmus nost no acīm. Viņš jūt Andrieviņa roku slīdam gar elkoni, tad pāri pirkstiem . . .

Krakš! . . .

Sieksta aizlūst — un abas galvas uz mirkli nozūd zem ūdens, bet tūdaļ atkal uznirst virspusē.

—       Nelaid vaļā!—sauc Andrieviņš, izmezdams krastā nodzisušo pīpi. Krišiņš pavelkas augstāk gar alkšņa zaru un spurkš:

—  Turu! . . . Brr! . . . Brr! . . . Briesmīgi gluma! . . .

Andrieviņš atkal satausta Krišiņa roku, tad ievelk elpu

un nolaižas zem ūdens. Krišiņš jūt pārslīdam viņa cietos pirkstus savējiem, saņem bildinājuma dunku sānā un izrauj roku no alas, lai ķērējam tur brīvāka rīcība. Paiet vēl daži mirkļi. Virs ūdens parādās burbuļi. Tad paceļas Andrieviņa kreisā roka, tvarstot gaisu, kā atbalstu meklēdama. Krišiņš to satver un parauj augšup, rāpdamies pats gar zaru krastā.

Izniris virs ūdens un pieķēries zaram, Andrieviņš pūš un elš:

—  Rokā gan!

Viņš vēl ir līdz kaklam ūdeni. Pavilcies augstāk, viņš sauc:

—  Paej nostāk un uzmani!

Vienā rāvienā viņš paslejas lidz vidum no ūdens un ar spēcīgu vēzienu izmet tālu krastā lieiu, zaļganu zivi brūnganiem plankumiem.

PAR VĒDZEĻU PĒRŠANU

Cīņa ar vēdzeli piesaistījusi visu ekskursantu uzmanību. Vēžotāji izkāpuši krastā un apbrīno lielo zivi. Pat Krastiņu Pēteris ir pametis sava fotoalbuma kārtošanu un ātri papildina tā rezerves ar jauniem uzņēmumiem, no kuriem viņam pašam visinteresantākais šķiet tas, kurā Andrieviņš ar īpašu irbuli tīra savu izpeldināto pīpi, iemiedzis padusē zābakus, un aizkaitināts rūc, iesānis uzlūkodams vēdzeli:

— Tā nu gan ir pelnījusi pērienu pirms cepšanas. Viņas dēļ gandrīz pīpi noslīcināju . . .

—  Pērienu?— Tenis brīnās.

—  Kā tad. Tilžas prāvests pavasaros, kad vēdzeļu laiks, nekad neņēma pretim no kristībniekiem, kas ar zveju nodarbojas, citādu baznīcas tiesu kā vienīgi dzīvas vēdzeles. Atnesējam tās vajadzēja piesiet prāvesta dīķī, kur tad cienīgtēvs pašrocīgi pēra vaņģinieccs ar svētītā ūdenī slacītu bērza žagaru, kamēr tās niknumā piepūta žaunas kā pats prāvests, grēciniekus lādēdams. Tad lika saimniecei dzīvas uzšķērst un vārīt zupu no aknām, kamēr tās vēl pilnas ar niknuma sivo garšu.

—  Pasakas!

— Tāpēc jau arī stāstu. Vēdzele ir viena no visrijīgākajām zivīm, pat savus mazuļus netaupa, ja gadās pa kampienam; bet tādi baznīcas kalpi un svētuļi, mūžu mūžus turēdami lētticīgos ļautiņus tumsonībā un ģērēdami tiem septiņas ādas nedēļā, izrādās daudz pārāki rijēji un plēsoņas savā viltībā:

—  To mēs zinām. Esam pionieri.

—  Pag, pag, tu paklausies tālāk! Mēs, sādžas zēni, toreiz nezinājām ne simto daļu no tā, ko zir.āt jūs, tomēr sapratām, ka mugurai nav visai jauki, kad tas pats svētītais žagars, prāvesta smagās rokas cilāts, uz tās danco. Pātarus atprasīdams, viņš mūs vēl mācību laikā pēra tik sirdīgi, ka nedēļām uz muguras nevarēja gulēt un putra pie pusdienas galda bija stāvus jāstrebj. Un tad nu mēs reiz ar Lielo Andrievu, jau nebēdņi puiši un pirmie plostnieki būdami, pierunājām kādā pavasarī kaimiņu zvejniekus noķert lielu samu un dzīvu kopā ar vēdzelēm aiznest prāvestam iesvētību dienas nodevā. Paši paslēpāmies krūmos aiz dīķa un skatāmies. Atnāk cienigtēvs pie dīķa, nomet bikses, nožāvājas un izstaipās savā nodabā, iebrien dīķī, kur pie mietiņiem vēdzeļu tēvaiņi stiprās linu aukliņās aiz žaunām piesieti, staigā un sāk tos pēc kārtas kaitināt, aiz aukliņas katru sev pie stilbiem pievilkdams. Sākumā kaitina tā pavieglāk, bet beigās kairu itin sīvi ieper. Tā izvingrodamies un labpatikā sēkdams, ņem priekšā pašu lielāko. Aha, domājām, to tu vis tik viegli nevaldīsi! Kā tad: mutuļi vien griežas pa dziļumu, bet šis tik velk klāt, auklu no mieta noraisījis un sev ap roku aptinis. Beigās pievelk pa vēzienam, auklu arvien īsāk uz delnas tīdams, jau gluži sarkans nosvīdis un pašu belcebuiu dusmās piesaukdams, tad cert gan ar savu svētīto stibu samam pa sāniem . . . Ak vai, kas par zemestrīci tur sacēlās! Baltas šļakatas nogāja pa gaisu, alelujas brēciens noskanēja līdz rijai un atpakaļ, bet cienīgtēvs pa to starpu uz galvas dīķī iekšā un peld sprauslodams. Labu bridi saniknotais sams viņu tā vazāja, kamēr dabūja beidzot pērējs auklu no rokas nost un izplunčājās malā. Vēlāk paklīda sādžā valodas, ka traks suns cienīgtēvu vārīgā vietā sakodis un ārstēšana maksājusi dzīvu naudu. Kopš tās reizes par vč-azeļu pēršanu vairs netika dzirdēts.

LEJUP PA MĒMELI

Kad vēžotāji un nirēji apžāvējušies, ieturēts azaids, izgulēta diendusa krūmu paēnā, ceļotāji atkal sakāpj laivās, dežuranti pārlūko nometni, lai nekas nepiemirstas un lai nepaliek nenovākti atkritumi (kas tik bieži redzami nevīžīgu zaļumnieku pēdās un sabojā visjaukākos dabas stūrīšus). Papīra strēmeles sadedzina krastmalas smiltājā, konservu kārbas un citas lauskas aprok nomaļā vietā zem kārklu cera.

Kad viss kārtībā, vadītājs dod zīmi — un laivas iegriežas straumē. Mēmeles tece te ir ātra un arvien pieaug, airētāji velk tikai prieka pēc, ievingrinot roku, tad nolic-k airus un atlaižas solos, vērodami garām slīdošos upes krastus.

—  Mēs braucam tieši pa republikas robežu,— saka Krišiņš.

—  Jā, kreisajā krastā ir Lietuvas Padomju Sociālistiskā Republika, Znotiņš apstiprina.

Mēmeles ieleja te samērā dziļa, upes krasti augsti un stāvi, tomēr nav vēl krauji un kaili, bet apauguši krūmājiem un lapkoku puduriem. Meži te jau atvirzījušies tālu nost, tikai vietām plašos kolhozu laukus rotā birztalas lēzenākās ielejās un priežu audzes smiltāju pauguros. Dažviet līdz pašam krastam pienāk jaunie un lielie kolhozu augļu dārzi, aiz kuriem paceļas kolhozu ciematu ēkas, bet visbiežāk krastmalās redzami ganību aploki, kuros ganās galvenokārt brūnās govis. Tālu pāri druvām dzird traktoru dūkoņu; tie uzplēš vēl palikušās atmatas un vecaines, vilkdami aiz sevis lielos daudzlemešu arklus, kas apvērš gadiem dīkā trupējušo zemes velēnu un izpleš raženai auglībai jaunos kolhozu laukus līdz pašam apvārsnim, kur zilgmo mežu josla.

To visu redz, kad pietur laivas un pakāpjas krasta cilnī, pa kuru līdztekus upei visu laiku lokās lielceļš, atkārtodams gandrīz visus Mēmeles līkumus.

Šoreiz ekskursanti pārnakšņo Kurmenes skolā, kaš atrodas uz paša Mēmeles krasta, bet otrā rītā ap brokastlaiku pabrauc garām lietuvju ciematam Radvilišķiem, kur Mēmelē ietek Apašča. No labā krasta šai posmā Mēmelei lielāku pieteku nav, jo līdztekus no Daudzeses un Taurkalnes mežiem plūst zivju bagātā Iecava, kas lejpus Apaščas ietekas (starp Radvilišķiem un Skaistkalni) jau pielokās gluži tuvu Mēmelei. Atstatums starp abām upēm te ir tikai kādi trīs kilometri, bet jau no Skaistkalnes tās abas aizvirzās projām viena no otras. Mēmele te labu gabalu tek gandrīz uz dienvidiem, bet Iecava pagriežas ziemeļrietumu virzienā.

Mēmeles pieaugošais straujums te izmantots vairākām dzirnavām un spēkstacijām. Laivu nogādāšana pāri dambjiem sagādā ekskursantiem jautras pūles, tomēr aizņem diezgan daudz laika. Vēlu vakarā tie sasniedz Skaistkalni. Andrieviņš labprātīgi uzņemas dežūru laivās, bet visi pārējie dodas pārnakšņot viesnīcā.

Otrā rītā aplūko senseno Skaistkalnes ciematu, kas it kā nobiris ar savām nelielajām mājelēm no stāvās kraujas upes lejas lēzenumā. Tiešie upes krasti te stāvi un klinšaini, vietām 110 dolomīta sienām plūst lejup strauti un avoti, kas laiku ilgotnē izskalo iežu iekšienē tik lielus apakšzemes tukšumus, ka rodas iegruvumi.

Vienu no līdzīgiem iegruvumiem ekskursantiem parāda kalnā aiz ciemata. Tas noticis 1923. gada 10. decembrī, kad tuvējo māju iedzīvotājus naktī satraukusi dobja zemes dunoņa, bet rītā pie rijas stūra ieraudzīta milzīga piltuvveida bedre, kurā pazudušas dažas salmu kaudzes.

Dziļumā bijusi dzirdama tekoša ūdens šalkoņa, un bedre drīz sākusi pildīties ar ūdeni.

Pēc ciemata apskates ceļotāji iegādājas jaunākos laikrakstus, nopērk sāli, maizi, kartupeļus un sviestu kopīgajam galdam, Krastiņu Pēteris vēlreiz nofotografē visu grupu ciemata galvenās ielas galā, tad dodas uz laivām, lai līdz vakaram veiktu lielāku ceļa posmu, jo Andrievi- ņam zināma kādas upītes ieteka, kur nolemts rīkot lielo nometni.

LĪELĀ NOMETNE

Andrieviņa ieteiktās bezvārda upītes ieteka Mēmelē patiešām ir jauka vieta: lēzens liedags, kas pamazām pāriet āra pļavā, ziemeļu pusē prāvs priedulājs morēnu kalnainē, austrumos stāvs upītes senlejas krasts, alkšņiem, lazdām un pīlādžiem noaudzis, tumši un dziļi atvari, pār kuriem līkst meldri, aiz tiem klājas lēpenes, bet tālāk — sēres.

—  īsta oāze,— konstatē Tenis, izvilkdams krastā pirmo laivu.

—  Te vēl nav nekas, bet kādu kilometru aiz tā šiliņa ir viens ezeriņš — kas tur līņu! Kā sivēni nobarojušies,— Andrieviņš stāsta.— Bet arī te ir labas zivju vielas: sapali, līdakas …

—  Lielā nometne, tad jau dabūs izmakšķerēties,— priecājas Daunis.

Saule vēl ir paaugstu, pulkstenis tikai septiņi, bet lielā nometne, kur nolemts pavadīt atpūtas dienu, jāierīko rūpīgi, jo te jāpārguļ divas naktis. Teltis un būdas jāceļ sausās aizvēja vietās, jānodrošinās arī pret lietu, tādēļ darba visiem pilnas rokas. Dežuranti — Krišiņš ar Teni, abi lieli pratēji tādās lielās, kas saistītas ar celtniecību un visādu rīku izgudrošanu, tādēļ būdas netiek vis celtas, kā pagadās, bet pēc stingra nometnes plāna, rūpīgi izvēlētā vietā priedulāja pavēnī, kur tuvumā daudz malkas ugunskuram, labs laukums volejbola spēlei starp diviem pauguriem, bet no ugunskura vietas pārredzams viss līcis un upes mala, kur piesietas laivas un tiks izlikti zvejas rīki.

Visām teltīm un būdām izejas vērstas uz ugunskura pusi, visām apkārt izrakti noteku grāvīši gadījumam, ja uznāktu lielus, guļvietām sapļautas niedres un salauzti mīksti zari.

Virējas — Vilma un Rūta — jau rīkojas ap katliem, makšķernieki kārto rīkus, medī vardītes sapaliem, meklē strautā ūdenstārpus raudām. Andrieviņš ar Dauni, cerēdami gūt lielus līdaku lomus, ķer ar tīkliņu mailītes, ko likt uz āķiem. Tenis ir atsēdies nomaļus un pieraksta ceļojuma žurnālā dienas Iespaidus un notikumus.

Vilma jau sagatavojusi kallu un visas piedevas zivju virai, Rūta mizo kartupeļus. Trūkst vēl tikai paša galvenā: zivju. Rūta šad un tad bažīgi paskatās uz to pusi, kur aiz upītes likuma mežmalas ēnā jau sen nozuduši Znotiņš un Vilis, mētādami savus spiningus, ciešā apņēmībā sagādāt svaigas zivis vakariņu katlam. Rūta ir pārliecināta, ka viņiem tas izdosies, Vilis jau Susējā izvilka vislielāko lomu, bet ja nu nelaimējas . . . Tad mēlgaļi viņu atkal zobos. Tādās reizēs Rūtai dīvaini smeldz sirds. Viņai žēl savādā zēna . . .

Krišiņš drāž kāsīšus katlu iekāršanai virs uguns. Tas ir viņa jaunākais izgudrojums. Viņš arvien kaut ko izgudro. Viņa makšķerei ir tāds pludiņš, kas pats slīd pa auklu uz augšu, kamēr āķis ar ēsmu un atsvaru nogulstas dibenā. Tā viņš var makšķerēt ikvienā dziļumā, kas nepārsniedz auklas garumu, neregulējot pludiņu. Un pludiņš viņam guļ mierīgi uz ūdens, bet, tiklīdz zivs sāk ņemt ēsmu, tas saslejas stāvus.

Redzēdams, kādas neērtības virējām rodas brīdi, kad jānoņem steidzami kāds katls no uguns, kur tie visi rindā uz kārtiņas samaukti, Krišiņš darina dubultu kāsi, kas ar augšējo āķi aizkabināms aiz kārtiņas, bet uz apakšēja tam karāsies katls. Tā varēs noņemt no uguns katru katlu atsevišķi.

Mazā Maija paņem gatavo kāsiti un izmēģina.

—  Labi gan,— viņa saka.

Saule jau paslēp'asies aiz pārupes meža. No upes kūp viegla migla. Aiz šiliņa skan dziesma. Tur, nākdami no lauka, dzied kolhoza ļaudis.

Pirmie pie ugunskura atgriežas herbārija un kukaiņu kolekcijas vācēji: Zenta, Anita, Laimons un Krastiņu Pēteris.

—  Mēs redzējām pīlēnu baru!—jau pa gabalu sauc Anita.— Visi tādi pelēki un maziņi! Pēteris nofotografēja.

—  Skaists uzņēmums!— Pēteris priecājas.— Tādu reti var piedzīvot. Peld visi rindā kā cāļi, bet mate tik acīga, ' ka briesmas! Tikko paguvu nospiest, kad šī jau mūs pamanīja un tūlīt ienira, bet mazie visi pakaļ. Pazuda kā akā.

Beidzot atgriežas arī spiningotāji, un Rūtai seja atplaukst priecīgā smaidā, saņemot no Viļā tīrīšanai paprāvu līdaku.

Kad paēstas vakariņas, Andrieviņš piebāž pīpi un it kā starp citu piezīmē:

—  Ap šo laiku sāk ņemt līņi . . .

—  Pa krēslu?— Vilis neticīgi jautā.

—  Visu nakti. Tikai pašā tumsā vairs pludiņu nevar lāgā saredzēt. Katrā ziņa vajadzīgs balts. Citādi nepamanīsi ņēmienu un nepagūsi piecirst.

—  Līņi ņemot uz vēžu astēm,— saka Daunis.

—  Ņem gan,— Andrieviņš piekrīt..— Bet vislabāk uz naktstārpiem. Nāk laukā tādi kā sivēni. Bez nokausēšanas laivā neiecelsi. Spēciga zivs!

—  Tagad naktstārpus nedabūsi,— saka Krišiņš.— Ja nolītu lietus, varētu kadā dārzā vai biešu laukā salasīt. Es labprāt izvilktu kādu līni. Nekad neesmu mēģinājis. Stāsta, ka esot viens no interesantākajiem makšķerēšanas sporta veidiem.

—  Es tev teikšu tā,— Andrieviņš izpūš dūmu,— ka pie labas gribas naktstārpus var dabūt katrā laikā. Un tu neesi nekāds lāga inženieris, par kādu taisies mācīties, ja nezini, ka sen jau ir mašīnas, kas mākslīgu lietu taisa. Un nemaz nav tālu tās jāmeklē. Tepat aiz šiliņa pirmīt pagājos: kolhozam liels dārzs, savi pieci hektāri, ābelītes vēl pavisam jaunas, nupat pavasarī dēstītas, skatos — brauc lēnītēm tada kā divriču kariete un laista uz abām pusēm kā no gaisa. Soļu divdesmit uz katru pusi s'niedz. Bet uz bukas tāds ņiprs skuķis — groza sviras kā profesors un brauc dziedādams. Tā tev nav nekāda lejkanna, ar ko senāk kalpu sievas pa vakariem saimnieka kāpostu dobēs staipījās. Kolhozā visās lietās un pirmā kārtā liek mašīnas pie darba, lai cilvēks reiz atvelk elpu un izbrien no senmūžu pakrēšļa uz gaiša un saulaina dzīves ceļa.

Izdauzījis pīpi, Andrieviņš turpina:

—  Ja vadītājs dotu atvēli, tad mēs naktstārpus šovakar pa to pašu dārzu palasītu, bet rītvakar varētu aiziet uz līņu ezeriņu mēness gaismā panakšņot.

Redzēdams, cik ļoti zēnus ieinteresējis Andrieviņa ierosinājums, Znotiņš atļauj gājienu naktstārpu medībās un jautā:

—  Vai kabatas laterna jums ir?

—  Man ir,— negribīgi norūc Krišiņš.

Andrieviņš nopūšas:

—  Jā, tev šoreiz grūti ap sirdi. Jo tu esi tikpat kā zaldāts uz posteņa. Dežurants paliek dežurants. Pienākums, brālīt, visās lietās un vietas ir jātur augstu. Toties rītvakar tu būsi brīvs — un tas jau būs tas īstenais jaukums, kad sēdēsim laivā starp ūdensrozēm.

—  Vai tad es ko saku. Lūdzu! Baterija vēl pavisam jauna. Tikai te ir trīs gaismas: balta, zaļa un sarkana. Daunis jau zina. Lai rīkojas.

—  Kurš vēl nāks līdzi?— Andrieviņš jautā.

Pieceļas gandrīz visi zēni. Paliek tikai Vilis un Krasliņu Pēteris. Vilim jāžāvē spininga aukla, un makšķerēšanu ar rokas makšķeri viņš tagad vairs nevērtē augstu, bet tārpu medības — tās jau nu pavisam ne. Un pašreiz viņš arī nevarētu iet, jo Rūta ir paņēmusi savā saimnieces gādībā viņa svārkus, kur iztrūkušas gandrīz visas pogas. Vilim patīk nolūkoties Rūtas pirkstu veiklajā darbībā, silts vilnis apņem viņa sirdi, un, ja kāds sacītu, ka kaut kur pasaulē vēl ir jaukāk nekā šeit pie nometnes ugunskura, Vilis nebūtu pārliecināms.

Krastiņu Pēteris ir ielīdis vienā no teltenēm un darbojas ap savu fotoaparātu. Viņam vajadzīga pilnīgi tumša telpa. Vēlāk viņš apsēdīsies pie ugunskura un stāstīs kādu aizrautīgu paša sacerētas filmas sižetu. . .

Tārpu mednieki aiziet. Znotiņš dodas pārlūkot nakts makšķeres. Krišiņš atraisa savu mugursomu, izklāj ugunskura gaismā baltu vaskadrānu un sāk izkravāt uz tās dažādus rīkus un dīvainus krikumus: stieples, gan ritulīšu, gan spoļu veidā uztītas, skrūvītes, stienīšus, skrūvgriezi, kniebes un sirnt vēl dažādu sīku un noslēpumainu mantu. Jau trešo vakaru viņš tā darbojas. Šovakar viņa vaigs ir īpaši nopietns. Bet viņš nemaz nav noskumis par to, ka netika nakts gājienā uz dārzu. Nē, nē. Bateriju gan viņam negribējās dot, tā ir tā lieta. Baterija viņam šovakar pašam vajadzīga. Bet uz to laiku jau mednieki būs atgriezušies . . .

Krišiņš pamazam nodziļinās darbā un savā nodabā svilpo.

—  Buries, buries, redzēs, kas tev tur iznāks,— Zenta pasmīn.

—  Es zinu,— sauc Vilma.— Tas būs tālredzes aparāts.

Iks igrek stari, kas spiežas cauri matērijai, pārlido pasaules telpu un aizrauj dažām skatītājām elpu!

Krišiņš sarauc pieri un mitējas svilpot.

Mazā Maija nosarkst.

Jo viņa ir vienīgā, kas nopietni un ar interesi vērojusi Krišiņa darbu.

Skaidrs, ka pēdējais mērķēts viņai.

Maija pieceļas un ieiet savā teltī sakārtot guļvietu.

Krišiņš neliekas ne zinis. Gan jau redzēs, kad būs gatavs. Tad vairs nemēļos. Ja tikai labi izdotos pēdējais tinums . . .

Krastiņu Pēteris iznāk no tumšās telts, uzmet malku ugunskuram, apsēžas ērti, pārbrauc ar roku pār melnajiem matiem, kas viņam arvien gludi sasukāti, un bez sevišķa ievada sāk:

—      Viņi lidoja divi. Reaktīvajā lidmašīnā. Apkārt zemeslodei — pa meridiānu. Virs dienvidpola viņi samazināja ātrumu, lai nofotografētu mūžīgā ledus klātos kalnus, kas vizēja mēness gaismā . . .

Krastiņu Pētera stāsti visi ir tadi — īsi, koncentrēti, fantastiski. Un kāds no varoņiem katrā ziņā ir fotokores- pondents vai kinooperators. Tas ir Pēteris nākotnē . . .

—      Vai tad mēness gaismā var fotografēt?—Vilma zobgalīgi sauc.

—       Kad uzņem spožā saules gaismā, iznāk mēnesnīca,— piezīmē Vilis.

—      Viņi varēja,— pārliecināts atsaka Pēteris.— Viņiem ir tāds aparāts. Viņi varēja fotografēt ne tikai mēnesnīcā, bet arī pilnīgā tumsā . . .

—      Ej nu ej,— Krišiņš pārtrauc.— Nelidinies mākoņos, turies tuvāk pie zemes. Tāds aparāts nav visai reāla iedoma.

—      Neklausies, Pēter, viņi šovakar visi tādi. . . Stāsti vien tālāk.— Tā ir Mazā Maija. Viņa nemanot iznākusi no telts un stāv ugunskura gaismā tik apņēmīga un drosmīga, it kā nupat dotos kaujā par kādu lielu taisnību . . .

—  Nav vērts. Labāk padziedēsim!— saka Pēteris.

—      Padziedēsim gan!— atsaucas Rūta. Viņa pirmā uzsāk:

Tumša nakte, zaļa za!e .. .

Kad atgriežas tārpu mednieki, nometne jau guļ. Tikai Krišiņš vēl dežurē pie ugunskura, darbodamies ar savu noslēpumaino darāmo.

—      Pielasījāt?— viņš jautā, pārklādams rīkus ar vaskadrānu.

—  Pilnu maišeli!—Tenis rāda.

—      Ka biezs,— norūc Daunis.— Es līdz simtam skaitīju, vēlāk apnika.

—      Tagad jānoliek vēsās sūnās, lai saglabājas svaigi,— pamāca Andrieviņš.— Līnis ir izvēlīgs. Ja tārps nav sprigans, nosveicina ar asti un iet meklēt gardāku kumosu. Tā. Te zem krūma visu dienu būs ēna. Pašā karstumā vēl uzslaclsim uz sūnām ūdeni. Darīts. Visi jau guļ?

—  Pulkstenis jau divpadsmit,— Krišiņš atbild.

—  Ko tad tu vēl nīksti?

—  Gaidīju jūs.

—       Bet tagad gan — aprumulēsim to uguni un liksimies visi uz auss.

—       Liecieties vien, es vēl brītiņu pasēdēšu. . . Jāuzmana nakts makšķeres . . . Un ugunskuru es nodzēsīšu . . . Gan jau . . . Viss būs kārtībā.

Krišiņš ir manāmi apmulsis un spīdina 110 Dauņa saņemto kabatas laternu.

—       Tā?—Andrieviņš aizdomīgi pašķielē uz vaskadrānu. — Zināms, tu esi dežurants uz sava posteņa . . . Bet pa nakts melnumu mums sardze nav paredzēta. Visiem jāguļ.

—  Vadītajs man atļāva . . .

—  Sēdēt cauru nakti?

—  Ne . , . Kamēr jūs atgriežaties . . .

—  Tātad punkts. Kar bruņas vadzī un nerunā.

Pēkšņi Krišiņš jautā:

—  Bet kur tad Pupurs?

Un nu ir Andrieviņa reize samulst. Viņš steidzīgi meklē pīpi un tabakmaku, skatīdamies vienā un otrā 110 saviem līdzgaitniekiem, it kā atbalstu meklējot. Bet arī tic izskatās kā nedarbā pieķerti un lūkojas kur kurais. Andrieviņš beidzot ir piebāzis savu pīpi. Sarušinājis ugunskuru, viņš izvelk kvēlojošu apdeguli un piepīpē.

—       Nūja . . . Pupurs paliek Pupurs . . . Žēl gan, ka biedrs Znotiņš jau guļ. . .

—       Kas tad noticis?—Krišiņš jautā,, jau manāmi satraukts.

—      Nekas nav noticis, neuztraucies,— Daunis noņurd, bet Andrieviņš turpina — it kā pats sev pārstāstīdams:

—       Zēl gan, ka jau guļ . . . Mēs tā norunājām, ka prasīsim biedram Znotiņam atvēli. . . un, ja viņš būtu tai lietai pretī, tad kādam no mums vajadzētu iet tam palicējam pakaļ . . .

—  Nesaprotu.

—  Peteris palika pie traktoristiem,— paskaidro Tenis.

—  Tie tur dzīvo savā vagonā kā pieguļnieki pļavā . . . Un, ja Pēteris saož motora smaku, tad nav ko runāt. Pats saproti. Viens tur solījies rit pielaist šo pie stūres . . .

—  Jāziņo vadītājam,— Krišiņš saka.

—  Nestreb karstu!— rūc Daunis.— Kas šo meklēs . . .

—      Viņš, teiksim, sēž kaut kur pie upes ar nakts makšķeri,— prāto Arvīds.— Kāda tev daļa? Tu ej gulēt! Vai nav tā, Laimon?

—       Krišiņš ir dežurants,— Laimons parausta plecus. •— Lai viņš rīt ziņo vadītājam.

Visa šī spraigā saruna norit klusi, lai neiztraucētu gulētājus. Bet Krišiņš jau ir pietrūcies kājās un runā pilnā balsī:

—      Es, protams, ziņošu. Un tūlīt, bez kavēšanās. Dežurants atbild par to, vai visi atrodas nometnē. Bet paskaidrojumi jādod jums. Jūs visi kopā atbildat par biedru.

—  Pareizi, Karodznieki

Visi satrūkstas.

Tas ir Znotiņš. Viņš iznācis no telts un mierīgi aizpogā mēteli.

—  Ziņojiet!

Pēc īsa Krišiņa ziņojuma Tenis pastāsta, ka Pēteris Pupurs lūdzot atļauju pārnakšņot pie traktoristiem, kur tam gadījies paziņa. Ja vadītājs neatļaušot, viņi tūlīt došoties atpakaļ uz kolhozu, ziņošot to Pēterim un visi kopā pārnākšot nometnē.

—      Nekas ļauns jau nenotiks,— vainīgi rūc Andrieviņš.— Puikam patīk mašīnas. Lai paskatās, pamācās. Rīt būs klāt kā nagla.

Viņš redz, ka Znotiņš nav apmierināts ar notikušo, tādēļ vēl jo vairāk izjūt savu vainu un apklust, nikni sūkdams pīpi. Izpūtis sīvu dūmu, tomēr piebilst:

—      Var jau aiziet puikam pakaļ, tas ir nieks. Bet tur visi būs nolikušies pie miera . . . Traucē nu darba cilvēkus nakts laikā . . . Ek, kāds nelāgs cipars! Vai manu, vai!

—  Labi, lai šoreiz paliek,— vadītājs beidzot izlemj.

—  Bet turpmāk tādos gadījumos lūdzu ziņot iepriekš! Bez disciplīnas nevar, mīļie draugi. Un tagad — tūlīt gulēt! Visi. Ir jau pāri pusnaktij.

Znotiņš noiet lejā pie upes. Zēni steidzas dzēst ugunskuru.

—  Savārīji gan ziepes,— šņāc Arvīds.— Nevarēji nociesties līdz rītam . . . Ziņotājs! . . .

—  Neaiztiec Karodznieku! Tu esi kukaiņu profesors, Sūrum, un visādu putnu pētnieks, bet sirds tev vēl par mīkstu,— saka Andrieviņš.— Uz posteņa jābūt stingrībai, lai tur brālis vai draugs. Pienākums pirmajā vietā. Paldies, Karodznieki Arī man kļuva vieglāk ap dūšu, kad esam pie skaidrības. Arlabunakt!

Ugunskurs nodzēsts. Zēni klusēdami ielien teltīs un būdās. Pēc brīža no upes atgriežas Znotiņš. Pārbaudot viņš parušina ugunskura vietu, mirkli klausās gulētāju elpā, tad novelk mēteli un segdamies klusi ieslīd teltī.

Nakts ir tumša un silta.

LĪŅU EZERIŅŠ

Otrās dienas pievakarē, kad ekskursanti aizrautīgi sacentās volejbola spēlē, Andrieviņš izraka no vēsajām sūnām naktstārpu maisiņu, izmēģinādams pašmiukstināja gaisā lokano bērza makšķeres kātu, palūkoja uz pirksta āķa dzeloņa asumu, paskatījās saulē, kas jau grasījās grimt aiz pārupes eglēm, un piebikstīja Krišiņam, pasniedzies ar makšķeres kātu pāri krūmam.

—  Beidz nu būvēt, inženier! Ir laiks!

Krišiņš bija novietojies ēnā aiz krūma un augu dienu gluži atklāti knibinājās ap saviem rīkiem uz vaskadrānas, jo Tenis jau no rīta bija uzminējis un visiem izpaudis, ka Krišiņš būvējot radiouztvērēju . . .

—  Ej pasauc pārējos puikas!— Andrieviņš turpināja. — Noturēsim apspriedi un dosimies ceļā. Saulīte jau slīd uz rieta pusi.

Krišiņš veicīgi novāca savus rīkus un aizsteidzās uz volejbola laukumu, kur Zenta stāvēja tiesneša pozīcijā un skaļi sauca:

—  Septiņi — vienpadsmit! Pārservēt!

Krišiņš pamāja Daunim, un tas palaida garām Viļā piespēlēto bumbu.

—  Uz līņiem. Andrieviņš jau gaida.

Spēle uz bridi pajuka.

—  Mieru, mieru!— sauca Zenta.— Kam deg,- lai skrien. Mēs turpināsim. Deviņi — vienpadsmit!. . .

Pēc brīža Laimons ziņoja Znotiņam:

—  Biedri vadītāj, pieci ekskursijas dalībnieki dodas nakts gājienā uz Līņu ezeriņu. Gājiena dalībnieki: Krišs Karodznieks, Daunis Dižais, Tenis Samtiņš, Arvīds Sūrums; gājienu vada Andrievs Ozoliņš. Ziņo nometnes dežurants Laimons Zvirgzds.

—  Šoreiz neviens nenoklidīs?

Laimons paskatījās Andrieviņa. Bet tas nebija uz mutes kritis:

—  Misēklis ir kā sēre straumes vidū; labs stūrmanis to nekad neaizmirst. Novēliet, kā sacīt, ne asaku un palieciet bez rūpēm. Bet mēs ņemsim šķeistes plecos un bruņosimies ar pacietības vairogu.

—  Nu, labi, labi. Ejiet vien! Vai visi silti saģērbušies?

—  Svīteri somās,— atbildēja Krišiņš.— Citādi pa ceļam svīdīs.

—  Ko nu par to,— pasmējās Andrieviņš.— Ezeriņš meža vidū, kad sāks zebi klabēt, uzkurināsim sārtu. Bet tagad vēl pārlūkosim amata rīkus un visu pārējo. Makšķeres visiem kārtībā? Tā, tā. Tu, Dižais, esi tas spēkavīrs, tev jānes cirvis. Sūrums nesīs dalbi, jo tur kāds plostclis vai pletīzeris būs, bet bez dalbja pa dūņu dibenu kā bez rokam. Karodzniekam jānes uzķeramais tīkliņš. Sarnti- ņam — zivju kule. Es pats stiepšu tārpu maisu. Viss. Aiziet!

Ceļā Andrieviņš stāstīja:

—  Līnis pēc dabas atgādina tūļīgu sliņķi, kas nevīžo kustēties tālu no siltās migas. Cauru dienu viņš guļ, dūņās ieracies, un paķer kādu kumosu tikai iad, ja tas karājas taisni pie deguna. Pievakarē, labi izgulējies, viņš sāk lēnām grozīties apkārt, rakņājas kā sivēns pa dūņām, ja pamana slieku, paņem biezajās lūpās un lēnām zīž. Nebūs pa garšai — izspļaus. Tad jāliek jauns kumoss. Un nedrīkst steigties ar pieciršanu. Jānogaida, kamēr pludiņš iegrimst labi dziļi, tad jāpiecērt pamatīgi, jo līnim bieza un cieta lūpa. Ja tev nebūs ass āķis un stingrs piecir- tiens — izspļaus un aizies. Toties, ja esi piecirtis, tad jūti kā sakārni galā! Spēcīga zivs! Sākumā, ja gadās paprāvāks, ne kustināt nevari: atsperas ar purnu dūņās, aste gaisā, un stāv. Tad tikai ar prātu un neatlaidību. Bet, kad sāk staigāt, turies' un valdi!

—  Stiprāks par asari?— Krišiņš jautāja.

—  Ja vienāda auguma, stiprāks nebūs. Bet asareļus tu esi vilcis kā sprūdzeņus, labi ja vidēja siļķēna lielumā.

—  Toreiz Daugavā pie Zaļā Meža viens bija ap puskilo.

—  Nu, re! Bet te tev gadīsies dažs piecreiz un pat desmitreiz smagāks. Tad tu jutīsi uguni kaulos.

Kad makšķernieki nonāca pie ezeriņa, saule jau rietēja. Vakars kāpa rāms un silts. Ezeriņa līmenis vizēja gluds un spožs kā spogulis zaļā lēpju ietvarā. Krasti staigni un līgani, tūlīt vajadzēja atrotīt bikses, jo, kur kāju spēra, tā iegrima mīkstajā sūnā kā spilvenā, un tūlīt pēdu apņēma vēss miklums.

—  Bez zināšanas te nekur klāt netiksi,— Andrieviņš sacīja.— Jāmeklē laipas. Vienām jābūt tur pret to melno alksni. Arī plostelim tur vajadzētu būt . . .

Iepretim pauguram, uz kura vientuļš auga liels un žuburots melnalksnis, patiešām pāri lēsai līdz pašām lēpenēm, aiz kurām sākās tumšā dzelme, bija noklāts plats redeļu tilts. Melnalkšņa pavēnī sensena makšķernieku apmetnes un ugunskura vieta, zāle visapkārt nomī- ņāta, pie paša stumbra sabrukušas skuju būdas atliekas.

—  Tagad vispirms apsēdīsimies un maķenīt atvilksim elpu!

Andrieviņš iekurināja pīpi, izpūta pirmo mutuli, no- krekšķējās.

—  Pirmā lieta: rāmi un bez trokšņa. Tā jums nav nekāda mailīšu ķeršana. Te jāiekož mēle zobos un jāstaigā uz pirkstgaliem. Un makšķere jāiemet pāri lēpenēm tik klusi kā elpas pūtiens. Nekādu plīkšķu un plunkšķu. Otrā lieta: sagādāt malku ugunskuram, kamēr vēl gaišs. Pa pašu nakts melnumu, kad pludiņu pat ar kaķa aci vairs nesamanīsi, tik un tā vajadzēs nosnausties un apžāvēt bikšu stērbeles. Tāpēc tagadiņ norunāsim tā: vispirms izlūkosim vietas un iemetīsim makšķeres. Tad viens paliks krastā un visu pieskatīs, bet citi noļi — pēc malkas. Viņā galā ir izdedzis mežs, nogāzīsim tur pārīti sausu koku, sacirlīsim gabalos, ka var celt, ar joni atstiepsim — un darīts.

Aizcirtis pīpes vāku, Andrieviņš sāka atritināt pašdarinātajam bērza kātam uztīto makšķeres auklu. Zēni klusēdami sprauda kopā savus saliekamos bambusniedres kātus, sēja klāt jau iepriekš pārbaudītās auklas, dažs pierīkoja spoli. Tikai Krišiņš vēl mirkli stāvēja, it kā ko pārdomādams, aptaustīja kabatas, tad parakņājās mugursomā un izņēma no tās vazelīna kārbiņu. Atraisījis sasietos kāta posmus, viņš rūpīgi iezieda tiem metala uzgaļus un tikai tad sprauda kopā.

—  Paskat, kāds gudrinieks!—Andrieviņš vēroja.

—  Tūlīt var redzēt, ka cilvēks strādā ar galvu.

— Citādi nevar. Līdz ritam caurules tā ierūsē, ka ne lūgdamies vairs nedabūsi laukā.

—  Kam nav spēka izraut, tas niekojas ar pomādi,— lielījās Daunis, šmiukstinādams garo kātu.— Es tikai pagriežu — un gatavs!

—  Kamēr posmam gals nost,— pasmīnēja Krišiņš.

—  Bija man vēl pudelītē eļļa, bet vakar tīrīju spininga spoli un pēdējo lāsi izpilināju. Se, iezied, nedižojies!

—  Dod, ja nav žēl.

—  Ieziediet visi, būs drošāk. Ja izļoga savienojumus un kāts kļūst ļengans, tad nav vairs makšķerēšana.

Kad viss bija sarīkots, Andrieviņš paņēma dalbi un, dodamies uz ezermalu, vēl piekodināja:

—  Tikai rāmi un ar apdomu — bez jandāliem! Lai būtu klusums. Tsst! Nestampā, Dižais, liec soli kā nēzdogu pie vaiga, lai ne ods nedzird!

Pēdējo bridinājumu Andrieviņš jau izdvesa baigā šņācienā, laipodams pa redeļu tiltu kā kaķis, uzmetis kūkumu. Visa turpmāka saruna veidojās no līdzīgiem iešņācie- niem un gan bargiem, gan nelaimīgiem, gan pamācošiem čukstiem:

—  Nelien pie pašas malas, iebrauksi iekšā!

—  Te jau visiem nav vielas . …

—  Aiz tā cera ir vēl viena laipa, tu, Karodzniek, esi tāds prātīgāks, ejiet abi ar Dižo uz turieni, pamēģiniet tur… Un palūkojiet, vai tur nav plostelis, te nekur neredz . . . Pagaidi, Sūrum, netrako, aizķersi aiz lēpes! . . . Un tārpus paņemiet, tārpus! . . . Ak, vai manu, vai, kas par košu vakaru! . . . Saulīte riet sārtin sārta! .. . Migliņa plūst kā piens gar meža malu! . . . Vēji nolikušies uz dusu, odi bazūnē kā pa kāzām, mēness nomazgājies tik spodrs, ka ne pazīt! . . . Būs gaiša nakts, pludiņu varēs redzēt labi, ja tikai kostos, pagāni . . . tpu, tpu, tpu . . .

Uzspļāvis kumosam, Andrieviņš savilka auklu ar kreiso roku tik stingri, ka kāts saliecās kā uzvilkta atspere, tad reizē ar vieglu vēzienu palaida vaļā — un aukla nogūlās uz ūdens viegli un slaidi kā vēja nomests zirnekļa timeklis. Tad lēnām pievilka pludiņu tuvāk lēpenēm, nolika kātu uz lēsā iespraustas žākles un piestiprināja resgali ar kāsīti.

—      Lēpenes līnim tikpat kā mājas. Zem tām viņš guļ,zem tām barojas. Tikai nārstot iziet klajākos ūdeņos. Vislabāk, ja vari iemērkt makšķeri kādā lodziņā, kur visapkārt lepes. Tad esi drošs, ka trāpīsi tādam tēvainim taisni pie purna. Un derīga lieta ir biezpiens. Ja iebarosi ar biezpienu, bez loma nepaliksi. Man te ir tāda pickiņa, vakar kolhozā, no sievām izlūdzos, mēģināsim ielaist, lai pazīž, kamēr staigājam pēc malkas . . .

Andrieviņš ievīstīja biezpienu marles kulītē, piesēja kulīti pagarā auklā pie kārkla stibas, ko jau pa ceļam bija nogriezis, un iekarināja aiz lēpju lapām.

—  Biezpienam jābūt saldam un labi slogotam, sausam un drupanam, bez sūkalām. Ja manīs ieskābumu, paošņās un aizies . . . Tā. Lai nu stāv, dosimies pēc malkas . . .

—  Man tā kā ņem!—čukst Tenis.— Pludiņš pašūpojās!

—  Ošņā.

—  Re, re, atkal nolīgojās!

—  Labi. Tu paliec! Mēs ar Sūrumu iesim. Bet veltīgi necila makšķeres un nepiecērt bez laika!

—  Saprotu …

Iedami gar krūmu, pamāja Krišiņam un Daunim. Tie tūdaļ manīgi izskrēja pa laipām pāri lēsai krastā. Krišiņš spožām acīm stāstīja:

—  Man viens jau pusi tārpa noēda! Par agru piecirtu, bet ilgāk nevarēju gaidīt: šis velk un velk zem lapām! . . . Un te tālāk niedrājā ir laivele . . . Redziet! . . . Jāapskatās, vai nav sapuvusi . .

Andrieviņš piespēra kāju melnajam vrakam, kas gulēja, dumbrā iegrimis.

— Šogad nav kustināta. Beigta gan. Plostiņa nav nekur tuvumā?

—  Neredzējām!

—  Jāapskrien apkārt ezeram,— ieteica Daunis.

— Par vēlu. Jau krēsla. Iztiksim tāpat. Liekas, ņems labi arī no krasta, ja jau tagad sāk knibināt . . .

Ezeriņa ziemeļu galā krasts bija kūdrains un sauss, vietām līdz pašai ūdens malai sniedzās stiegrainās, kādreiz apsvilušo purva priežu saknes, nokarādamās tumšajā dzelmē. Izdegušā meža kailos un pelēkos stumbrus no apakšas jau apņēma bieza un zaļa jaunaudze, kur vidžināja putni un bija iemītas zvēru tekas.

Andrieviņš piesita ar cirvja pieti vienam otram kailajam stumbram, izvēlējās skanīgāko, saspļāva saujās un sāka aizcirst robu tai pusē, uz kuru koks pielicis; tad ņēmās cirst pretējā pusē, mazliet augstāk. Koks bija sauss

un sveķains. Andrieviņš cirta veicīgi, pie katra vēziena gardi nosēkdamies, skaidas lidoja uz visām pusēm, līdz koks sāka lēnām svērties uz aizrobes pusi.

—  Sargies!

Visi atlēca nostāk, un koks ar skaņu brīkšķi nogāzās.

Tai brīdī jaunaudzes biezoknī atskanēja dīvains un skaļš brēciens. Zēni izbrīnā saskatījās.

—       Stirnu āzis baras,— smaidot paskaidroja Andrieviņš.

—  Stirnu āzis?—Krišiņš brīnījās.— Rej kā negudrs!

—       Pikts, ka esam viņa mieru patraucējuši. Laikam jau bija nolicies uz guļu.

Andrieviņš aši nodarināja un sacirta koku vairākos gabalos, un zēni sāka nest. Kad viņi atgriezās, bija jau nogāzta un sacirsta vēl viena sausa priedele. Andrieviņš sēdēja uz ciņa, pakšināja pīpi un brīžam norausa sviedrus no pieres.

—  Izvingrojos gan! Bet nu jau pietiks.

Nonesusi sacirstos malkas gabalus ugunskura vietā, visi devās pie savām makšķerēm. Saule jau bija norietējusi, pār ezeru tālu sniedzās zilganās meža ēnas, vizēja mēness tilts.

—       Ak tu dabas dāvana!— čukstēja Andrieviņš.— Pie tādas gaismas var augu nakti pludiņa danci lūkoties! . . . Nu, kā ņern?

—  Divi jau maisā,— lepni atbildēja Tenis.

—  Prāvi?

—  Paskatiet . . .

Arvīds iebāza roku kulē, sataustīja glumus un kustīgus ķermeņus, atrāva roku, šņāca:

—  Dzīvi!

—       Sūnās, sūnās iebāz. . . Mitrās sūnās līdz rītam paliks svaigi . . . Līnim sīksta serde,— Andrieviņš pamācīja. Tad pacilāja maišeli.

—  Oho! Svarīgi gan. Kā tad dabūji laukā?

—       Dabūju . . . Viens uz manu, viens uz jūsu makšķeri. Vienādi, kā nomērīti . . . Katrs gandrīz ap kilo . . . Bet uz tavu neņem . . .

—       Neņem? Nemaz nekustina?— Arvīds pacēla savu kātu.

—       Pašūpo un atlaiž… Kaut kas tev tur nav tā, kā vajag. Domāju, ka neguļ uz dibena — pārbaudīju — pareizi . . . Skaties pats . . .

—  Tsst!—Andrieviņš šņāca.—Cel laukā ar godu, netaisi traci, pats labākais ņemšanas laiks . . . Parādi man to āķi. Atkal tārps nozlsts… Laikam nemāki uzmaukt.

—  Māku gan . . .

—       Kas tad tev te? Veselu trosi galā piesējis… Se, tūlīt raisi nost un piesien citu pavadiņu. Līnis nav haizivs. Ar līdaku makšķeri te lomu nevilksi . . .

—  Ņem! . . . Ņem! . . .— Arvīds pēkšņi iešņācās.

—  Kur?— Andrieviņš pārlika pīpi otrā lūpu kaktiņā.

—  Tenim!

—       Pats redzu,— Tenis atsaucās.— Jau labu brīdi kustina! . . . Viltīgs maita . . .

—  Jums ar, jums ar! . . .

—       Vai tu iesi krastā!—Andrieviņš nospļāvās caur zobiem. Bet Arvīds nespēja aiziet tādā brīdī, kad risinājās tik svarīgi notikumi. Teņa baltais pludiņš pēkšņi nogūlās uz ūdens un lēnām iegrima . . .

—       Viens . . . divi. . . trīs . . . četri . . . pieci .. .— Tenis, piecēlies stāvus, uz priekšu pielicis un viss saspringts, skaitīja. Tad spēcīgi piecirta pludiņa iegrimei pretējā virzienā. Aukla sastiepās kā stīga, kāta galotne saliecās jautājuma zīmē.

—  Lēnām, lēnām!—Andrieviņš brīdināja.

—  Kā pieaudzis!

—  Velc!

—  Nekustas!

—  Velc, velc!

—  Aha, nāk! Padod tīkliņu! Arvīd! Tīkliņu!

—  Kur? Te nav!

—  Pie maisa! Dod ātrāk, ieies zālēs! . . .

—       Rāmi, rāmi, nekur tev nepaliks,— Andrieviņš čukstēja.— Man jau arī nupat viens ir galā . . .

Kamēr abi laimīgie makšķernieki cīnījās ap saviem lielajiem lomiem, pie otras laipas valdīja klusums. Kri- šiņš bija uzrīkojis ērtu sēdekli, aizlicis rokas aiz pakauša, vēroja zvaigznes. Daunis reizi pēc reizes izcēla makšķeri, lika svaigu tārpu, pārbaudīja dziļumu, lai guļ pie paša dibena, bet neierokas dūņās, un klusu šķendējās:

—  Kā akā! . . .

—      Pacieties … Ar varu neizrausi . . . Redzi — atkal zvaigzne krīt! . . .

—       Nolāpīts . . . Galu nokodis . . . Nemaz nemanīju .. .

—  Pīle pekš . . .

—  Ja būtu bise! . . .

—  Znotiņam ir. Vajadzēja paņemt līdzi . . .

—  Pīlēm tagad cāļi — nedrīkst vēl medīt. . .

—  Piena Ceļš tik balts! . . . Miljoni tālu pasauļu . . .

Aiz uzkalna, kur kolhoza lauki pienāk līdz pašai

mežmalai, atskan šāviens.

Bum-m-m! . . .

Atbalss, ilgi un tālu viļņodama, dun pāri mežiem. Viss apklust. Nedzird vairs pīļu pēkšēšanas. Liekas, viss mežs aizturējis elpu un klausās.

Ari abi zēni ir pietrūkušies kājās un sastinguši uzmanībā. Ieplestām acīm viņi raugās pāri purva pļavai uz blāvās mēnesnīcas apspīdēto krūmāja sienu piekalnē. No tās puses skanēja šāviens . . .

Pēkšņi Daunis čukst:

—  Dzirdi? . . .

—  Jā . . .

—  Uz šo pusi skrien! . . .

Tā ir tikko samanāma dipoņa. Tad iebrikšķas krūmi un pļavā iznirst bars melnu un baigu ēnu . . .

Varbūt Krišiņš to čukst, varbūt ari tikai nodomā, bet asa kā zibens abiem iedzeļ nojauta:

—  Mežacūkas! . . .

Priekšējais — milzīgs kuilis — apstājas gluži tuvu un saslien galvu. Mēness gaismā viz viņa draudīgi izliektie ilkņi. Apstājas viss bars. Nikni nošņācies, kuilis pēkšņi metas uz priekšu . . . Vienā mirkli pazūd viss smagnējo un izskatā tik neveiklo milzeņu bars. Ar neticamu ātrumu tie aizbrāžas cauri niedrājam uz meža pusi.

Zēni trīcēdami satin makšķeres un steidzas pie pārējiem.

—  Redzējāt? Kā tanki! . . .— Daunis stāsta.

—       Mqs tikai dzirdējām … Te krūmi priekšā,— Tenis sūrojas.

—      Tas lielais — kā bizons!— Daunis turpina.—Izliektu kaklu, viss krēpjains, ausis saslietas, ilkņi kā dūči! . . . Ja tāds liekas virsū . . .

Makšķerēšana pajūk. Un ir jau arī tik tumšs, ka nekādi pludiņi vairs nav saredzami, jo meness iebridis mākoņos. Uzlikuši āķiem svaigu ēsmu un nostiprinājuši kātus, lai prāvāka zivs neievelīc makšķeri ezerā, visi dodas pie lielā alkšņa un uzkurina sārtu.

—      Taurkalnes silos mežacūku papilnam,— saka Andrieviņš.— Nāk uz lauka baroties. Bet mednieks tur paslēpjas un gaida .,. .

TE SAKAS LIELUPE

Divu upju satekā pret rietumiem paceļas stāva klints.

Mūsa un Mēmele te saplūst kopā — un dzimst jauna upe. Jo nevar sacīt, ka Mūsa ietecētu Mēmelē vai otrādi. Viņas te satiekas. Mūsa nāk gar klinti no kreisās, Mēmele — no labās puses. Pavasaros pirmā mostas Mūsa. Tā līkumo cauri Lietuvas klajiem, kur sniegi saulē strauji kūst un palu ūdeņi ar milzu spēku brāž lejup, jo te maz mežu, maz ēnas. Toties vasarā Mūsa plūst pavisam rāmi platās senlejas gultnē, kur zaļo sulīgās lanku pļavas. Pavasara ūdeņi tās apsmēluši un bagātīgi nomēslojuši treknām dūņām. Bet pati upe it kā iesnaudusies, apaugusi meldriem, sekla un klusa. Mēmele mostas daudz vēlāk. Tās ūdeņi vēl snauž lielo silu ēnā, kad Mūsā jau brakšķēdami lūst ledi. Toties vasarā Mēmele bagātāka ūdeņiem, mežu upes un purvu ezeri to vienmēr krietni padzirda un uztur pilnu.

Apejot klinti, abas straumes satiekas.

Te sākas Lielupe.

Uz klints upju satekā rēgojas senas varmāku pils drupas.

Tālāk atpakaļ — trijstūrī starp abām upēm — Bauskas pilsēta, rajona centrs.

Agrā rītā ekskursanti iestumj ūdenī laivas, kas pa nakti it kā kļuvušas smagākas, un sēžas airos.

—  Aha, puiši,— Andrieviņš smīn.— Tagad vajadzēs ielocīt kaulus! Bauskā pūzdamies esat atradinājušies no darba…

—  Nekas, uzvilksim buras!— nebēdnīgi atsaucas Dau- nis.

Viņi ar Krišiņu — pēdējo dienu lielākie varoņi, jo ir tikušies ar Taurkalnes silu briesmīgāko mežakuili tik tuvu, ka ar roku var aizsniegt. Andrieviņš gan domā, ka kuilis bijis vismaz krietna lingas metiena attāluma, bet tas nemazina iespaidu. Turklāt Krišiņš Bauskā, kur pavadīta vesela diennakts, iegādājies baterijas, trūkstošās daļas un pabeidzis uztvērēja montēšanu. Tagad viņš rīkojas ap savu noslēpumaino kasti un ir visu ceļotāju uzmanības centrā. Pēc dīvainiem kaucieniem un džerkstē- šanas no kastes beidzot atskan jautra mūzika.

—  Vareni!—Andrieviņš nobrauka ūsas.— Tagad brauksim dancodami!

Lielupes krasti te vēl stāvi un klinšaini, visas ielejas platums nepārsniedz trīssimt metru, bet pati upe aizņem tikai tās daļu, tuvodamās gan vienam, gan otram klinšu krastam. Arī dibens te dolomīta bluķu piebārstīts, vietām straume krākdama plūst tiem pāri, un airētājiem tikai brīžiem jāsarauj, lai palīdzētu stūrmanim iegriezt laivu īstajā tecē.

Pēc pāris stundām, kad no Bauskas nobraukts jau ap desmit kilometru, Lielupe strauji pagriežas uz ziemeļiem. Te gluži tuvu upei pienāk šaursliežu dzelzceļa līnija, kas ved no Bauskas uz Meiteni, vīdamās līdz šim līkumam kopā ar šoseju gar upes kreiso krastu. Laivas te piestāj, un ekskursanti dodas garām Mežotnes stacijai uz pāris kilometru attālo Rundāles pili, lai apskatītu šo slavenā arhitekta Rastreili — baroka stila meistara celtni, kuras būve sākta 1736. gadā, bet galīgi pabeigta tikai pēc kādiem trīsdesmit gadiem.

Pēc pils apskates ekskursanti nobrauc vēl dažus kilometrus lejup un piestāj pusdienas atpūtai pie Mežotnes pilskalna Lielupes kreisajā krastā. Pilskalns ir sešpadsmit metru augsts un atrodas tieši upes malā. Te iemīļota apkārtējo iedzīvotāju pastaigas viela.

Paēdis pusdienas, Andrieviņš atlaižas ēnā un izkūpina no savas pīpes teiku par Sila Mituli.

ZILE NESA JAUNU VESTI

Tagad, cik vien tālu jūs redzējāt, te visapkārt klajš. Lauki un tīrumi, daža birzs un kolhozu dārzi. Bet bija laiki, kad te šalkoja biezi mūžameži, lāči pa naktīm izmīdīja līdumos iesētās auzas un izlaupīja medu no liepās pakārtiem stropiem. Uz šā paša kalna stāvēja no stipriem ozola baļķiem cirsta Zemgales virsaiša pils, bet aiz upes skuju būdā dzīvoja Sila Mitulis. Viņš plēsa līdumus, kāva lāčus, sēja labību, medīja briežus un caunas, zvejoja upē zivis, krāja medu podos — un no visa labuma veda laivā pāri upei devuma tiesu uz stipro ozola pili, jo tur dzīvoja viņa kungs, kas valdīja tālu visapkārt.

Kad kungs gāja karā, viņš iepūta taurē, un Sila Mitulis ņēma pār plecu smago ozola vāli un skaldīja galvas aizsila vīriem, jo viņa kungs ar viņu kungu bija sanākuši naidā. Tādās reizēs, protams, reti sveikā pārnāca arī pats Sila Mitulis — gan bija puns pierē, gan pušums pakausī vai atkal caurums sānā un nošķelts kāds pleca vai gurna gabals, ielauztas ribas, satriekti zobi rīklē.

Un ikreiz zīle bija tā, kas pavēstīja Mitulim gaidāmā kara vēsti. Vēl kungam ne prātā nebija pūst taurē, bet zīle jau sēdēja kārtsgalā un čivināja Sila Mitulim pie pašas auss:

«Karā iet, karā iet; savelc, tū|a, jostu!»

«Blēņas,» atrūca Mitulis, «pašā darba laikā!»

Bet skaties vien — drīz jau skanēja taure un bija jāiet. Nu, kad jāiet, jāiet. Izkāvās, sadziedēja vainas un dzīvoja tālāk. Bet reiz zīle atskrēja gluži aizelsusies un vaimanāja:

«Kari, vai! Kari, vai! Mitulis beigts būs!»

Sieva sāka raudāt, Mazais Mitulis meta mēlnesei ar akmeni, bet jau skanēja taure — un Sila Mitulis teciņus skrēja uz pulcēšanās vietu zem lielā ozola. Naktī kurināja sārtus uz pakalniem — par zīmi, ka nav vairs joki un visiem kaimiņiem jāturas uz vienu roku. Sanāca liels karaspēks — piecpadesmit vīru ar cirvjiem un tikpat ar vālēm. Bet naidnieki bija iekalušies smagās dzelzs bruņās un cirta ar asiem šķēpiem. Mitulis metās pāri pils grāvim un pirmais sāka zvelt pa labi un pa kreisi ar savu ozola vāli, pļaudams iebrucēju pulku, bet paslīdēja kāja — un Mitulis nepiecēlās vairs. Iebrucēji nopostīja pili, nosvilināja Sila Mituļa būdu, sievu pera ar pātagu, dēlus iekala važas un lika tiem tēst akmeņus. Bet Mazais Mitulis iebēga mežā. Slapstīdamies biezoknī, viņš redzēja, ka brāļi asiņainām rokām veļ akmeņus kalnā, bet aiz muguras tiem stāv kungs ar šķēpu un pātagu. Kad akmeņu bija satēsts un savelts diezgan, baltā zirgā atjāja pats lielākais kungs ar zobenu un krustu, pavēlēja saviem karakalpiem sadzīt gudrākos mūrniekus un celt akmens pili. Un pils pamatos katrā stūrī iemūrēja dzīvus Sila Mituļa dēlus. To negantību redzēdams, Mazais Mitulis nozvērējās dzīvs nedoties varmākām rokās un gāja arvien dziļāk mežā iekša, turēdams ceļu uz to pusi, kur rītos pār koku galiem saule lec. Jo naidnieki bija nākuši no rietu puses.

Mituļa māte jau bija sirma no bēdām un sirdēstiem, kad atkal reiz būdeles priekšā, kur tā dēlu dēlus auklēja, uzmetās zīle un vēstīja:

—  Klāj, māte, mielastu, Mitulis nāk!

—  Ko nu gvelz, auša, Mitulis miris.

—  Naumiris, Naumiris, Mazais auga liels, pulkā nāk, zeme rīb!

To dzirdēja Ņiprais Mitulēns, uzrāpās kokā un ieraudzīja lielu karu: Krievzemes vīri bija atnākuši Mitulim talkā, sagrāva akmens pili, noraisīja Mituļa brāļiem vergu važas, bet visus kaklakungus padzina pura akačos. Kopš tās dienas Mituli sāka dēvēt par Naumiri. Un nemūžam nebeidzās viņa draudzība ar brāļiem no Krievzemes.

JAUNAIS CEĻŠ

—  Paver nu vaļā savu gudrības grāmatu!— sacīja Andrieviņš, beidzis stāstu.— Apskatīsim, vai vēl tālu līdz Islīcim.

Krišiņš ieskatījās kartē.

—  Ap piecpadsmit kilometru.

—  Līdz launaga laikam nobrauksim. Tece te vēl diezgan strauja.

—  Kas tur ievērojams tai īsajā līcī?— Vilis iejautājās.— Labāk pameklēt kādu strauta vai upītes ieteku. Tādās zivis labāk kožas.

—  Islīcis, puis, nav nekāds līcis, bet pirmā upe, kas ietek Lielupē no kreisās puses. Dēvē to dažkārt arī par Isļicu. Pastāsti, Karodzniek, tev jau tur viss izlikts kā uz delnas.

Krišiņš pašķīra karti un nolasīja:

—  Islīcis jeb Isļica sākas Lietuvā ap Vašķiem. . . Jauna, pēcledus laikmeta upe tikko sāk iegrauzt savu gultni cietākos slāņos . . . No Rundāles visu laiku tek paralēli Lielupei, te izveido jau diezgan dziļu ieleju stāviem krastiem. No kreisās puses uzņem pietekas: Maucu, Plānīti, Svirkali un Bērsteli. No labās puses pieteku nav.

—  Jā,— Andrieviņš piezīmēja.— Te gluži blakus tek Lielupe. Vairāk pa divi trīs kilometri viena no otras nenoviržās nevienā vietā. Nu, kādi četri kaut kur . . . Un, ja tu labi apskatīsies, tad redzēsi, ka aiz Islīča viena otrai blakus tek vēl kādas trīsdesmit upes un upītes — un visas uz ziemeļiem, kamēr satek Lielupē.

—  Tā ir,— Krišiņš apliecināja.— Lielupe te visumā tek ieslīpi no dienvidaustrumiem uz ziemeļrietumiem, bet kreisajā krastā — kā vēdeklis . . . Upīte pie upītes . . .

—  Viss šis apvidus, no Bauskas pāri Meitenei, tad nu ir tas galvenais Zemgales līdzenuma kodols, pati serde, kur kvieši visbagātāk aug, bet rudeņos varenākās zaķu medības.

Andrieviņš izdauzīja pīpi pret zābaka papēdi un, tālumā raudzīdamies, turpināja:

—  Nemaz nav tik sen — bet kā mainījies viss zemītes vaigs! Jaunība, jaunība visai dzīvei pienākusi . . . Kāpsim nu atkal laivās. Netālu no Īslīča grīvas ir viena viela, kur es gribētu iegriezties, ja iznāks laiks.

Iedams uz upmalu, Andrieviņš kaut ko stāsta Znotiņam. Kad laivas atkal ievirzās straumē, pagriezies atpakaļ, vēl sauc:

—  Tas nav tālu no upes, pāris kilometru!

—  Kas?— jautā Vilis.

—  Tā vieta., tā vieta, puis, par kuru minēju. Pieci pāri pastalu tur esmu noplēsis, gans būdams. Uz šo pusi jau mūs, Latgales zēnus, trūcība visvairāk dzina. Par ganiem, par kalpiem, par grāvračiem . . . Suņa dzīve bija gājēja cilvēkam tolaik visās malās, bet pie Zemgales budžiem it īpaši. . . Par bajāriem tie negausas un rīkļurāvēji dēvējās, ar trijjūgu Jelgavā brauca, veprus ar vājpienu dzirdīja, kreima ķērnēs žurkas slīcināja, bet kalpiem prata septiņas ādas nedēļā nodīrāt . . . Tagad nu izgriezts reiz uz mūžiem tas ļaunuma trums no tautas dzīvas miesas . . .

—  Kuģis!— pēkšņi iesaucas Anita.

—  Jā,— pielicis roku pie acīm, paskatās Andrieviņš.— Kuģelītis. Lielākā ūdenī nāk no Jelgavas līdz pašai Bauskai. Bet lagad gan laikam tikai līdz Mežotnei. Tālāk netiek pāri plieņiem. Un, ja vēl sausāks, tad labi, ja līdz Staļģenes tiltam atkuļas.

Kuģītis dūšīgi notaurē, laivu stūrmaņi pagriež luvāk labējam krastam. Meitenes smaidot māj braucējiem, kas sablīvējušies uz kuģīša klāja, tie ar saucieniem māj pretī. Ekskursantu laivas viņos modina jautru interesi.

Kuģītis drīz nozūd upes līkumā. Laivas atkal iegriežas straumes vidū. Pēc pāris stundām Andrieviņš sāk uzmanīgāk pētīt labo krastu un norūc brīnīdamies:

—  Tā kā būtu, tā kā nebūtu . . .

—  Boja,— lietpratīgi konstatē Daunis.— Un tālāk kuģīšu piestātne. Bet… redziet! Tur — pie otras bojas — pamatīga motorlaiva!

—  Jāgriež klāt. Jāapskatās. Agrāk te nekādas piestātnes nebija. Kur nu vēl motorlaivas . . .

Laivas piestāj pavēni aiz steķiem, un ekskursanti izkāpj krastā. Andrieviņš lūkojas apkārt, un rausta plecus.

—      Gluži sveša vieta! Bet upes līkums tas pats . . . Gar šo sēri zem kārkliem es liku ūdas un palaideņus . . . Nu jā! Ari vītols . . . Bet kur te radies tas lielceļš?

—  Uz piestātni. Te ir rādītājs: «Kolhozs «Jaunā dzīve»— 1 km»,— Krišiņš lasa.

— Gludi ndgrantējuši . . . Un ābelītes gar abām ceļa malām . . . Neko sacīt, centīgi ļaudis. Pašiem savs ceļš un sava osta.— Andrieviņš pasmaida.

Ekskursanti izklīst gar krastmalu.

Pēkšņi kļūst dzirdama sparīga rūkoņa. Pa ceļu ātrā gaitā tuvojas motocikls. To vada meitene. Gaišie mati plīvo vējā. Braucēja strauji nobremzē. Visi klusēdami skatās.

—  Labdien! Jūs no Jelgavas?

—  Nē,— saka Znotiņš, visu vārdā atņemdams meitenes labdienu.— Mēs no Rīgas. Ceļojam pa Lielupi.

—  Ak tā, un es domāju — pie mums, uz «Jauno dzīvi». Pie mums bieži brauc ekskursanti. Skatos — stāv pulciņš atbraucēju krastmalā, skrēju rādīt ceļu. Atvainojiet!

Meitene zilajā virsvalkā apgriež motociklu un iedarbina starteri. Andrieviņš domīgi kasa savus bārdas rugājus, nolūkodamies meitenes darbībā.

—  Sakiet, lūdzu,— vai te tuvumā nav Lielstruņķu mājas?

—  Nezinu gan. Te ir kolhozs «Jaunā dzīve».

—  Tepat, vajadzēja būt . . . No tiem vītoliem gāja olnīca augšā . . . Tāds mūra ērbērģis bija, uz divi gali .. . Trīs pēdu biezas sienas no uguns ķieģeļiem, kā cietoksnis . . .

—  Pareizi! Te piekalnē bija tādi biezi mūri… Milzīgi gruveši! Vecāmāte stāstīja, ka tās bijušas kāda liela budža mājas, pats esot nosvilinājis un aizbēdzis ar hitleriešiem. Bet nosaukums gan bija citāds . . . Atceros! Lielstrunkes. Jā, jā.

—  Tad jau tie paši Struņķi vien bija . . .

—  Mēs tos gruvešus novācām. Tagad tur pāri iet jaunais ceļš uz kolhozu. Redziet — taisns kā stīga!

—  Jā,— saka Andrieviņš, nolūkodamies kalnup. — Skaists ceļš!… Te laikam lietus nesen nolijis, ka nemaz neput.

—  Nē,— pasmaida meitene.— Mēs katru dienu pārbraucam ar dārzu laistītāju. Citādi nevar, mums te noliek motoristu sacīkstes, un, ja nelaista, ābelītes noput. Un ari pašiem nav patīkami. Sveiki.

—      Pagaidiet, biedrene, mēs jau pareizi vien esam trāpījuši . . . Iepazīstieties ar mūsu vadītāju — arī mēs esam ekskursanti . . .

— Znotiņš. Ja jūs atļautu, arī mēs gribējām apskatīt jūsu kolhozu.

—: Lūdzu, ar lielāko prieku! Līcīte. Labprāt visu parādīsim. Ejiet taisni vien, pa ceļu, te nav tālu, bet es braukšu — brīdināšu priekšsēdētāju. Uz redzēšanos!

Motocikls strauji uzņem gaitu un viegli aizripo.

KOLHOZA CIEMATS

—  Tas jau nav ceļš, tā ir aleja,— saka Zenta.

—      Tu dzirdēji? — Pupurs iebiksta Daunim sānā. — Viņi te motoristu sacīkstes rīko!

—      Motociklu vadīt nav joks,— piezīmē Vilis.— Cita lieta, ja būtu ar blakusvāģi, tad nevar apgāzties.

—       Ja prot braukt ar velosipēdu, tad nemaz nav tik grūti. Es jau reiz mēģināju,— jūsmo Pēteris.— Tāda sajūta, it kā tu lidotu . . .

—      Man tomēr labāk patīk motorlaiva,—saka Daunis.— Tas ir īsts sports!

Zenta ar pārākuma izteiksmi sejā noskatās zēnos.

—       Īsts sports ir lidošana, ja jūs vēlaties zināt,— viņš saka.

—      Nūja . . .— Daunis norūc.— Lido! Lido vesela! Es tomēr pa lieku pie ūdens.

Tā runadamies, zēni un meitenes iet pa ābelīšu gatvi uz «Jaunās dzīves» ciematu. Pa kreisi ceļam viļņo kviešu lauks — tik liels, ka šķiet izplešamies līdz pašam apvārsnim. Pa labi — kā milzu paklājs līdz ozolu birzij pakalna sedzas ziedošs āboliņa lauks.

—      Jā,— lietpratīgi saka Pupuru Pēteris, vērodams kviešu lauku.— Te jau ir kur atvēzēties. Var laist ar kombainu pilnā jaudā. Nav tā kā dažā vietā, kur vel lauciņi kā uz šaha dēļa; pat ar traktoru grūti apgriezties.

Andrieviņš uzmanīgi paskatās runātājā.

—      Tev vēriga acs. Tas man patīk. Var redzēt, ka esi pie tās lietas ar sirdi pieķēries. Tā vajag. Meklē sev īsto sviru, kur labāk pa rokai spēkus pie kopīgās lietas pielikt, un, kad atrod, tad strādā ar pilnu krūti, lai pašam prieks un visai tautai labums.

Ap puskilometru no ciemata sākas augļu dārzs. Abpus ceļa taisnās rindās kuplus kroņus rieš jaunās ābelītes, medainās bumbieres, saldie ķirši. Tālumā zaigo zili, sārti un dzelteni sieviešu tērpi. Tur čaklās ravētājas kopj cukurbiešu lauku. Tad ceļš pāriet platā un tīrā ciemata ielā. Abās pusēs — atklāti puķu un košuma krūmu dārziņi, aiz tiem — sārtas ķieģeļu mājiņas zilgani pelēkiem šīfera jumtiem, lieliem, gaišiem logiem. Zaļojoši piemāju dārzi tās atdala citu no citas. Ielas galā — laukums. Tam apkārt izvietotas kolhoza sabiedriskās ēkas. Tieši iepretim — valdes nams, pa kreisi — klubs ar viesnīcu, pa labi — veikals. Aiz valdes nama — parks, tur skolas ēka, bērnudārzs, bet lejāk, uz upītes pusi — sporta laukums. To visu ekskursanti aplūko no skatu torņa virs viesnīcas, kurp tos pavada komjauniete Līcīte, pēc tam kad priekšsēdētājs, pajauns cilvēks, laipni apsveicinājies, vēlreiz ar viņu iepazīstināja:

—  Biedrene Līcīte. Viņa mums tikpat kā gids. Visu jums parādīs un paskaidros.

Līcīte ir paguvusi pārģērbties baltā sporta tērpā un izskatās itin kā nopietnāka. Ierastā ekskursantu pavadones tonī viņa stāsta:

—  Uz upītes mēs jau pērn uzcēlām spēkstaciju. Simt piecdesmit kilovatu. Pietiek gaismai un saimniecībai. Dīķos audzējam karpas. Viņpus dīķiem mums koncentrētas visas fermas . . .

—  Kas tā par mājiņu — pašā krastā?

—  Peldētava un pirtЈ.

—  Un tur kalnā, priedēs, cik skaista celtne — kā pils!

—  Tā mūsu slimnīca un atpūtas māja.

—  Nebrīnieties,— turpināja Līcīte.— Mēs esam miljonāri. Lielākos panākumus mums deva apvienošanās. Sākumā te bija trīs kolhozi: «Vārpa», «Ausma» un «Jaunā dzīve». Visi trīs vidēji turīgi, bez lielāka vēriena. Tagad — pavisam citādi. Mūsu priekšsēdētāju redzējāt? Speciālists ar augstāko izglītību — agronoms! Ļoti tālredzīgs cilvēks un labs organizators — un tagad mūsu kolhozs bieži vien tiek minēts par paraugu.

— Trīs kolhozi vienā,— domīgi pats sev atkārto Andrieviņš.— Arī man vēl jāapdomā . .. Kur te tās priekšrocības?

—  Visur,— dedzīgi atsaucas Līcīte.— Ņemiet kaut vai lopu fermas: ir taču izdevīgāk celt un daudz ērtāk apsaimniekot četras lielas nekā divpadsmit mazas. Visu var daudz modernāk iekārtot, atmaksājas mašīnu izmantošana, visur kļūst iespējama mehanizācija. Un, ja sāk domāt par centru, trim kolhoziem būtu vajadzīgas trīs valdes ēkas, bet kopa tikai viena. Toties to var celt un iekārtot daudz labāk. Jūs redzējāt mūsu dārzu? Nelielam kolhozam tāds nebūtu pa spēkam. Tagad mums ar katru gadu nesalīdzināmi pieaug ari izpeļņa par izstrādes dienu. Ir daudzas tādas lietas, kas iespējamas tikai liela mēroga kolhozu saimniecībā. Ja padomājam kaut vai par dārzkopības un laukkopības mehanizāciju — uz lielām platībām tā dod arī daudz lielāku efektu. Uz neliela lauciņa pat kombains nevar apgrozīties . . .

—  Vai es neteicu?— iesaucas Pēteris.

—  Mmjā . . .— norūc Andrieviņš.— Ar lielāku kuģi allažiņ var lielākos ūdeņos peldēt.

CĀĻU FABRIKA

Kad ieturēts launags viesnīcas ēdamistabā, LIcīie vada ekskursantus pāri dambim uz fermām. Dīķī peld zosu un pīļu bari. Otra krastā visa piekalne noklāta it kā ar baltu palagu.

—  Skatieties, cik brīnišķīgi!—sauc Anita.— Kā sniegs!

—  Tās mūsu leghornas,— saka Līcīte.

—  Vistas?—pārsteigts jautā Vilis.— Tik daudz! . . .

—  Mums pašiem savs inkubators. To es jums vispirms gribu parādīt. Tā ir mana darbavieta.

—  Inkubatorā?—savukārt, oārsteigts jautā Pēteris.

—  Ja.

—  Vai tad jūs neesat motoīisle? Traktoriste vai tamlīdzīgi? Jūs taču braucāt ar motociklu . . .

—  Ar motociklu gan, bet traktoriste neesmu. Esmu inkubatora pārzine. Visi mani te dēvē par cāļu fabrikanti, — Līcīte pasmaida.

—  Mūsu kolhozs apgadā ar cāļiem plašu novadu,— viņa stāsta tālāk, ievezdama ekskursantus tīrā un gaišā telpā, kur viss krāsots eļļas krāsā. Pretim iznāk divas meitenes sniegbaltos virsvalkos. Tādus pašus izsniedz un liek apģērbt visiem ekskursantiem.

—  Ka slimnīcā,— smej Krišiņš.

—  Si ir priekštelpa. Tieši inkubatorā gan es jūs nevedīšu, bet cālīšu istabā ieiesim. Tas jau ari ir tas

interesantākais. Inkubators mums elektriskais, varēsiet ieskatīties pa lodziņu, temperatūras režīmu nedrīkst traucēt, durvis virinot.

Kad ieiet cāļu telpā, ekskursantiem acis ieplešas izbrīnā.

—  Atvilktnes!

Tās novietotas stāviem kā bibliotēkas plaukti un visas cālīšu pilnas . . .

Krastiņu Pēteris tūliņ sāk rīkoties ap savu fotoaparātu, bet meitenes palīdz kopējām mazos, dzeltensārtos čiepu- ļus barot un dzirdināt. Atvilktnēs dzimuši, viņi jūtas tajās kā perēklī zem mātes spārna: paēduši un padzēruši atkal mierīgi guļ.

—       Mūsu inkubators dod caurmērā divi tūkstoši cāļu periodā,- stāsta Līcile.

—  Periodā?

—      Jā. Ar visu pārkārtošanu periods aizņem trīs nedēļas, bet tiešais inkubācijas laiks ilgst deviņpadsmit dienu.

—      Katrās Iris nedeļās — divi tūkstoši cāļu?- Andrieviņš brīnās.

—  Strādājam pēc plāna.— Pasmaida meitene kopēja.

—  Gluži kā fabrikā!—Otra smej.

—      Lūdzu, ierakstiet savus iespaidus un vēlējumus viesu grāmatā,— aicina Līcīte.

—       Kur tad mūsu žurnālists?— Andrieviņš atskatās. — Tas viņa amats — visādas rakstīšanas. Es varu teikt tikai vienu: mūžu dzīvo, mūžu mācies. Vārdu sakot — paldies! Jūs patiešām esat jaunajā dzīvē tālu uz priekšu aizgajuši.

—      Tā arī ierakstīsim,— atsaucas Samtiņu Tenis, atšķirdams viesu grāmatu.

REKORDISTES

—      Mar\ tomēr labak patīk kumeļi,— saka Vilis, noģērbdams balto virsvalku pēc inkubatora apskates.

—      Redzēsiet arī kumeļus, bet tagad es jums rādīšu inūsu rekoruisi.es.

—  Peldēšanā?— jautā Daunis.

—      Nē, tos rekordus redzēsiet vakarā, kad beigsies dienas darbi. Tagad iepazīsimies ar mūsu brūnaļām. Bet

pa ceļam iziesim cauri putnu fermai. Tā tepat blakus,— atbild Līcīte.

Vērojot vistu, tītaru, zosu un pīļu barus, Krišiņu neatlaidīgi māc kāda doma.

—  Atvainojiet,— viņš beidzot saka, iedams blakus Līcītei pa taciņu gar upmalu uz liellopu fermu, kas redzama labu gabalu lejpus dambja.— Man ienaca prātā .. . Vai inkubators nebūtu izmantojams arī medību saimniecībā?

—  Nesaprotu.

—  Nu . . . Cilvēks taču pārveido dabu . . . Kādēļ tad nevarētu mēģināt pavairot mežpiļu skaitu? Es lasīju laikrakstos, ka dažos gados mežpiļu olas piejūras ezeros — Babītē, Kaņierī, Engure izslīkstot ligzdās un neesot nekāda pieauguma . . . Vai cilvēks te nekādi nevar palīdzēt putniem vairoties?

—  Es domāju, ka var gan, bet vai ar inkubatoru… Šaubos.

— Neklausieties viņā! — smej Anita. — Viņš jums pašu inkubatoru pilnīgi no jauna izgudros!

—  Grūtākais — olu savākšana,— turpina risināt savu domu Krišiņš.— Jāizgudro speciāla ietaise, kurvis, kur būtu ligzdas temperatūra, lai nerastos pārtraukums perēšanā, kamēr olas nonāk inkubatorā . . . Tad atkal pīlēnu izvadāšana…

—  Jā, brālīt, mākslīgu pīļumāti neizgudrosi,— uzkurinādams savu pīpi, piezīmē Andrieviņš.— Būs vien mežpīles jāatstāj savā vaļā.

—  Cilvēks tomēr var palīdzēt vairoties ari meža putniem un zvēriem,— neatlaižas Krišiņš.— Tādu piemēru ir simtiem. Atcerieties kaut vai sumbrus. Bija jau gandrīz pavisam iznīkuši, taču tagad atkal lēni, bet noteikti vairojas.

—  Karodzniekam taisnība,— iebilst Znotiņš.— Padomju zemē dabas pārveidošanu veic visos virzienos. Un medību saimniecība šai ziņa nav gluži pēdējā vietā.

—  Jā,— atceras Līcīte.— Arī mums ir sudrablapsu audzētava. Vēl gan pašā sākumā — pirmo gadu. Kad iesim uz aplokiem, iegriezīsimies.

Lejpus dambja upmala, cik vien tālu redz, sadalīta vienādos aplokos. Piekalnē, gar aploku malu, taisnā līnijā sarindotas garenas vienstāva ēkas, gaiši balsinātas, sārtiem kārniņu jumtiem. Tās izvietotas patālu cita no citas, saules pusē gar aploku malu iedēstīti lapkoki, kas te gādā

ēnu tveices stundās. Visām ēkām atvērti logi, visām jumtos dūmeņiem līdzīgas ventilācijas cepurītes.

—  Kas tie par cehiem?—Tenis jautā.

—  Tās ir mūsu jaunās kūtis.

Pirmā ir jaunlopu ferma. Brūnas telītes ganās upmalā — vienā no aplokiem. Pārējie tukši.

—      Aplokus mainām ik pēc piecām dienām,— Līcīte paskaidro.— Arī liellopu ganībās mums aploku sistēma.

Kūtis labi vēdināmas, tīras un gaišas. Ūdensvads, automātiska dzirdināšana. Lopi pašlaik visi ganībās — un kūtis tukšas.

—      Daļēji mēs pielietojam arī Steimaņa metodi,— Līcīte stāsta Znotiņam, ejot gar kūtīm tālāk, kur pakalnē atstatāk redzama laboratorijas mājiņa.

—      Es zinu,— padzirdējis saka Vilis.— Tā ir norūdī- šana pret aukstumu.

—      Kā tad tu to zini?— Andrieviņš jautā, viltīgi piemiedzis aci.

Vilis samulst.

—  Lasīju . . .

—      Ak tā . . . Un es domāju, ka tu no pieredzes . . . Kā tur bija ar tiem puķu podiem?

Andrieviņš zina stāstu par Viļa lielajām iesnām, ko tas saķēris, gulēdams ziemas laikā nekurinātā istabā, kad māte savā atvaļinājuma mēnesi aizbraukusi atpūtā uz «Cīrulīšiem». Nevīžojis uznest malku no pagraba un izkurināt krāsni, kamēr visi puķu podi uz logiem pārsprāguši.

—  Tas bija eksperiments fizikā,— smīn Tenis.

No laboratorijas iznāk divas meitenes baltos tērpos, tīros kā sanatorijā.

—  Lūk, nāk mūsu rekordistes!— Līcīte saka.

—  Kādās disciplīnās? Vieglatlētikā?— Tenis jautā.

Līcīte pasmaida:

—      Nē, nē. Tās ir mūsu labākās slaucējas. Tuvu pie pieci tūkstoši litru caurmērā no katras kopjamās govs.

—  Ak slaucējas,. . .— Tenis norūc, manāmi vīlies.

—      Jā, abas apbalvotas ar ordeņiem. Bet viņas nav pēdējās arī sportā: Vija ir rajona meistare šahā, bet Zelma spēlē mūsu basketbola komandā. Iepazīstieties!

Pēc brīža abas slaucējas rāda un skaidro ekskursantiem elektrisko ierīču darbību, bet Tenis neatlaidigi iztaujā melnmati Viju:

—  Kāda ir jūsu iemīļotākā atklātne? Dāmas gambīts?

Apnicis. To visi spēlē. Man patīk asāks stils. Es atradu jaunu variantu karaļa gambitā. Ja pretinieks sarga f bandinieku, es attīstos un taisu garo rokādi. . .

Drīz zēni un meitenes sadalās pulciņos: Mazā Maija «ārstē» slimo teliņu, kas viens pats garlaikojas izolatorā; Krišiņš izmēģina gaisa «dzelzceļu», kas ierīkots no lielajiem skābbarības torņiem kalnā tieši uz kūtīm; Rūta pētī savādās dāliju šķirnes laboratorijas dārziņā; Daunis un Pēteris jau sen redzami peldētavā, kur izmēģina lēkt no paša augšējā stāva . . .

Jau pievakarē, kad ekskursanti atpūšas kolhoza klubā, Tenim beidzot izdodas pierunāt Viju nosēsties pie šaha galdiņa. Viņi spēlē pēc pulksteņa — trīs «ātrās» partijas, un Tenis visas zaudē . . .

Ejot pāri kolhoza pilsētiņas laukumam uz viesnīcu, kur klāts vakariņu galds, Andrieviņš parausta Teni pie piedurknes un smīn:

—  Te tev nu bija slaucēja! Iezāģēja, ko?

—  Nūja,— Tenis negribīgi atņurd.— Viņa taču rekordiste . . .

—  Bet kādās disciplīnās?

Tenis neatbild.

VELNA GRĀVIS

Pārnakšņojuši viesnīcas tīrajās gultās, ekskursanti rītā jau agri dodas uz laivām.

Jo tālāk uz leju, jo gausāka kļūst Lielupes tece. Zēniem jau krietni jāsvīst airos, īpaši likumos, kur vējš vairs nepalīdz, bet vietām spiež taisni pretim. Tad ir aši jānolaiž teltenes, kas paceltas buru vietā, un jāvelk visa spēkā.

Tikai ap pusdienas laiku ceļotāji pabrauc garām saspridzinātā Staļģenes tilta pīlāriem. Arī māju krāsmatas krastā te vēl atgādina kara postu, fašistisko iebrucēju baigo ļaundarību. Lūk, augstu gaisos slejas ķieģeicepļa dūmenis. Lielgabala granāta tam netālu no augšgala izsitusies cauri. Dūmenis tomēr nav sagruvis. Pa lielo caurumu, kas atgādina milzu adatas aci, redzama zilā debess.

Te jau ļoti jūtams Jelgavas zemais līdzenums, kas aizņem Lielupes baseina vidusdaļu. Pat visaugstākās šā līdzenuma vietas paceļas Likai līdz sešiem metriem virs jūras līmeņa.

Saule jau laižas uz vakarpusi, kad laivas sasniedz kādas paprāvas upes ieteku. Tās tumšie ūdeņi diezgan strauji ieplūst Lielupē no labās puses.

—  Saki nu, Karodzniek, kas tā par upi!— Andrieviņš smaida, iegriezdams laivu upes ietekā. Arī Znoliņš ievada savu laivu turpat blakus.

—  Garoza,— atbild Krišiņš, ieskatījies kartē.

—  No vienas puses, tev itin kā taisnība, bet, no otras,— nu jau gadu sešdesmit Garozas gultne Iecavas ūdeņus nes.

—  Bet Iecava taču ietek Lielupē četrus kilometrus lejpus Jelgavas!—Tenis iesaucas.

Andrieviņš noskatās viņā ar pārmetumu. Tad jautā:

—  Par Velna grāvi esi dzirdējis?

—  Velna grāvis? . . .

Kamēr Krišiņš to meklē kartē, Andrieviņš kopā ar Znotiņu aiziet augšup gar upes krastu izraudzīt vietu nakts nometnei.

Kad jau uzrīkotas teltis un jautri sprēgā ugunskurs, ap kuru čakli rīkojas virējas, Andrieviņš pastāsta:

—  No šejienes līdz Velna grāvim augšup pa Garozu būs gandrīz pusotrs kilometrs. Tecējusi visu laiku blakus, Garoza tur met pēkšņu līkumu uz Lielupes pusi. Un itin tuvu iepretim šim Garozas elkonim, tiekdamās uz Lielupi, pienāk ari Iecava, bet tūlīt atkal pagriežas projām un ietek Lielupē tālu aiz Jelgavas. Taisnā līnijā attālums starp Iecavu un Garozu tai vietā nav neko lielāks par pusotru kilometru. Un gadu desmit pirms japāņu kara sadomājuši ļaudis izrakt tur no Iecavas uz Garozu kanālu, lai Iecavas mežu ūdeņiem īsāks ceļš līdz Lielupei. Bet kritums izrādījies tik prāvs, ūdeņi plūduši ar tādu spēku, ka šaurā kanāla vietā drīz radusies plata upe. Pa to tagad notek visi Iecavas ūdeņi, bet vecā Iecavas gultne līdz Misas ietekai izžuvusi vietām tik sausa, ka pat vardei nav kur stilbus apipērcēt. To kanālu tad ari dēvē par Velna grāvi, un ūdeņi, kas te plūst mums garām pa Garozas klēpi, ir galvenokārt Iecavas ūdeņi.

—  Bifurkācija,— norūc Krišiņš.

—  Kā tu to teici?— Andrieviņš jautā.

—  Bifurkācija. Tā ir tāda parādība, kad upes straume sažuburojas divās daļās un viens no atzariem ieplūst pavisam citā baseinā.

—  Atkal tās grāmatu gudrības . . .— Andrieviņš rūc.

Bet Krišiņš turpina:

—       Iecavas baseins ir nesalīdzināmi lielāks par Garozas baseinu …

—  Kur tad tu to tik aši uzzināji?

—      Te rakstīts. Iecavas baseina augšējā daļa, kuras ūdeņi noplūst pa Velna grāvi, apaļos skaitļos tomēr vēl pārsniedz tūkstoš kvadrātkilometru, bet Garozas baseins ir tikai pāris simt kvadrātkilometru liels, upe sekla, vasarā ūdeņiem nabaga …

—      Slēdziens,— Tenis pārtrauc profesora tonī.— Šie krasti ir Garozas krasti, tomēr tā vairs nav Garozas upe: šie ūdeņi ir Iecavas ūdeņi, tomēr tā nav Iecavas upe. Tātad mēs sēžam nezināmas upes krastā. Tā arī pierakstīsim mūsu ceļojuma žurnālā: «Nometne atradās nezināmas upes līčos, kur Krišs Karodznieks pašaizliedzīgi pētīja Velna grāvja radītos bifurkācijas brīnumus. Punkts.»

SIENA VEZUMS PELD PA UPI

—      Skatieties!— pēkšņi iesaucas Anita.— Siena vezums peld pa upi!

Tikai tagad visi sadzird vienmērīgus airu klaudzienus duļļos. Baltajā miglā, kas sedz upes līmeni, lēni slīd lejup milzīgs siena vezums. Paceldamies pāri miglas vāliem, tas kā teiksmu kalns peld vakara krēslā. Drīz parādās otrs, tad trešais.

—  Pē-ter!…— noskan pāri ūdeņiem.— Grie-iez ma-lā!…

Pirmais kalns līgodamies pagriežas pret krastu. Vilcēja

laiva čirkstēdama atduras krasta smiltis. Airētājs aši izlec un pievelk malai siena vezumu, tad sauc:

—  Lejāk palaid, lejāk! Tur ir krūms, varēsi piesiet! . . .

Balss no otrās laivas sauc tālāk:

—      Jēkab! . . . Lejāk laid! … Uz krūmiem! Uz krūmiem! . . .

Pirmā vezuma vilcējs pienāk pie ugunskura.

—       Labsvakars vīriem, ne asakas zvejniekiem! Vai atļauts piebiedroties?

—  Lūdzam, lūdzam!— Znotiņš aicina.

Pienācējs ir vidēja auguma jauneklis rūtainā kreklā, atrotltam piedurknem, kailu galvu. Kareivja bikses, gumijas zābaki.

Jauneklis smaidot izvelk «Kazbeka» kārbiņu un piedāvā Znotiņam.

—  Pateicos. Esmu atmetis to nelāgo ieradumu.

—       Domājām, ka zvejnieki, bet redzu — te vesela nometne. Pionieri? Laikam no Jelgavas?

—  Pionieri gan, tikai no Rīgas.

—  Tiešām?—jauneklis brīnās.— Tālu esat ceļojuši.

Ar interesi viņš pārlaiž skatienu prasmīgi uzvilktajām un rūpīgi izkārtotajām teltenēm.

Pienāk arī pārējo vezumu airētāji. Viens no tiem ļoti līdzīgs Andrieviņam, otrs — vēl sirmāks, bet augumā milzis, tikai sakumpis zem gadu smaguma un izkaltis sauss. Teikuši labvakaru, abi ņem no jaunekļa kārbiņas papirosus, garais kailiem pirkstiem paņem oglīti, piepīpē, tad pārmet oglīti delnā, uzpūš, parotaļājas un nomet atpakaļ ugunskurā. Delna tam cieta kā kosa. Ievilcis dūmu, viņš paskatās apkārt, redzami apmulst un nosaka:

—  Tā jā . . .

Mazakais ņipri patek apkārt ugunskuram, izrauga parocīgu apdeguli, tad uzmanīgi to paceļ pie papirosa, pagriezdamies pa vējam, lai neapsviltu ūsas, kas tam kuplas un kustīgas, bet papiross tur rēgojas pašā vidū.

—       Redzi nu, Jēkab,— viņš saka smaidīdams,— kādi ciemiņi mūsu krastā! Nav ne čigāni, ne zvejnieciņi, bet tīrie zaļumnieki!

—  Ekskursanti,— saka jaunais.

—  Tā jā,— norūc garais.

—  Pie dabas krūts, kā saka,— smej mazais.

Tai brīdi upmalā norisinās strīds:

—  Plosts … un velk ar laivu . . .

Tā ir Teņa balss.

—       Nav nekāds plosts,— Krišiņa balss atsaka.— Divas laivas. Un tām pāri — dēļi.

—       Laivas gan,— Daunis apliecina.— Pamatīgas kārbas. Redeles pāri — un iznāk vesels kuģis! Re, kas par milzu vezumu virsū! . . .

Jaunais paskatās rokas pulkstenī.

—  Jau pāri vienpadsmitiem . . .

—       Būs aizrijies tas pukšķis,— mazais saka.— Gandrīz lidz pašai Lielupei atvilkam, bet viņa vēl nav. Dzirdi, Jēkab! Neder ne vellam tava mašīna! No drazām sastiķēji. Būs izlaidis zarnas pa ceļam un nogājis dibenā tavs zirguspēks.

—  Ko tu sajēdz . . . zirguspēks . . .

Milzis sakustina plecus un nicinot nospļaujas ugunī.

—  Es jau neko nesaku,— mazais nerimstas.— Pats tu pieliec roku — un iet kā plēsts. Tu jau uz mašīnām esi īsts dakteris. Bet ko tas puika iesāks, ja tavs zirguspēks atkal sāks sprauslāt kā viņdien, kad salātus uz Jelgavu vedām?

Milzis neatbild. Sēkdams viņš izpūš dūmu mutuli un raugās kaut kur pāri liesmām tumsā. Bet mazais turpina:

—  Viņš mums pirmais kalējs gar visu krastu. Partizānos būdams, ložmetējus lāpīja, visādas mīnas študierēja, kas pēc pulksteņiem sper fašistus gaisā. Pērn sadomājis no veca autiņa motorlaivu būvēt. Un gatavs bija! Velk kā nelabais. Nav ko runāt. Bet puikam gan var visādi gadīties. Ko šis zina no mašīnu kaitēm? Ja nodziest pa krēslu kāda svece vai kas . . .

—  Svece! . . . Kauns klausīties . . .

Milzis pieceļas un smagiem soļiem dodas uz upmalu, kur tumsā līgojas siena kalni.

—  Brīnum jauks cilvēks,— mazais turpina prātot, iekūpinādams jau otru papirosu.— Patīk man ar viņu encēties. Krams, bet necieš sava amata kritiku. Un nav jau tik traki. Joki paliek joki. Ja būs kas lēcies ar to veco kasti, brigadieris sūtīs «Vanadziņu». Jūs nedomājiet, ka mēs kādi trūcīgie! Mūsu kolhozs tagad pirmais līdz pašai Jelgavai. Četri gabali savienojāmies kopā: «Komu- nārs»— tiem gar krastu bija labākie kviešu lauki; «Garozas līči»—lepnākās pļavas un lopi; «Pārupe»—seši hektāri sēklas āboliņa un milzīgs augļu dārzs; «Jaunais laiks»— pašiem savs ķieģeļceplis un dārzniecība ar visādiem salātiem, gurķiem un pat vīnogām. Tagad mums pieci automobiļi, divas motorlaivas — vēl bez tās Jēkaba kārbas … Un kas par platību! … Ir kur apgriezties. Ar mašīnām strādājam, jā . . . Tagad pat: tikko esam pavilkuši siena vezumus no līča pļavām dziļākos ūdeņos, jau gaidām, lai motors nāk palīgā. Un nāk arī. Šodien sesto tūri taisām . . . Sacensība mums ar sviteniešiern: kurš pirmais beigs tas iet otram kolhozam talkā . . .

—  Dzirdi?— Jaunais pieceļas.— Nāk.

—  Jā . . . Pukšķina gan, sasodītais. Tas pats ir. «Va- nadziņam»— tam tievāka base, bet šis rūc kā dundurs. Nu tad paldies par laika patērēšanu, par uguntiņu.

—  Nav par ko.

—  Neņemiet ļaunā, biedri, ka patraucējām,— saka jaunais.— Ja iznāk pa ceļam — lūdzam apciemot. Kolhozs «Jaunais laiks». Kilometri pieci uz leju, labajā krastā. Tur ir kuģīšu piestātne.

—  Paldies par aicinajumu.

No tumsas iznirst kalēja milža stāvs.

—      Tāds sutīgs. Rādās, nupat sāks līņāt,— viņš mierīgi saka.— Ej nu, Pipariņ, sienies motoram astē! Tavs vezums tagad iznāk pirmais.

—      Jā, e, man tas grožs tāds īsāks . . .— mazais aizsteidzas.

Kalējs pacel kāsi pakārto spiningu, pašūpo uz viena pirksta, tad rūpīgi noliek vietā.

—      Tā, jā. Palieciet nu veseli! Te jau varen jauka izdzīve, tā — pie uguntiņas, gluži kā jaunības laikos pieguļā . . . Sveiki!

—  Sveiki!—ekskursanti atbild vienā balsī.

Tad visi pulcējas krastā, nolūkodamies siena vedēju darbībā.

—  Jēkab!— sauc Pipariņš no tumsas.

—  Kas tev atkal?

—  Sēdies gan tu pats pie tās stūrēšanas, būs drošāk!

—       Vai tu rimsies . . . Padod uz priekšu, uz priekšu! Stop! Aķē klāt! . . .

Drīz vezumi sakārtojas virknē. Motora dziesma, strauji augdama, sāk vilkt līdzenu, saspringtu toni, kas pamazām attālinās. Līgodamies aizpeld cauri miglas vāliem un izkūst palsajā krēslā milzīgie siena kalni.

Rāmi, gluži nemanot sāk sijāt silts lietutiņš.

Ekskursanti izklīst teltis.

Labi gulēt tādā naktī zem pajumtes un raudzīties dziestošā ugunskura atblāzmā, dzirdot kluso šalkoņu visapkārt!

Zeme elpo.

Zeme dzer auglības valgmi. LIETO

—       Mazgāties, mazgāties!— sauc Andrieviņš, bungādams pie leitim.

—       Kur tik agri . . .— ņurd Vilis.— Vēl nav ne saule lēkusi. . .

Krišiņš pabāž galvu un iesvilpjas:

—  Zēni! Duša!

—  Jā, jā, Karodzniek, lien tikai ārā, nebīsties! Labāk mati augs. Tagad ar to pašu rāvienu līdz Jelgavai!

Daunis, Pupuru Pēteris un Laimons ilgi dudina savā zaru būdā, tad ceļas visi reizē, izšķiezdami būdu uz visām pusēm.

— Gulējām tikpat kā vannā un tagad vēl zem dušas! … — smej Daunis.

Meitenes piecēlušās pirmās, jo Vilma šodien dežurante. Viņas jau pārvākušas visas mantiņas vienā teltī, otru aši nojauc, lai uzstieptu uz laivas, kur Znotiņš sakārto stīpas.

Pieredzes pārākumā Vilma skaņi rīko:

—  Vispirms atbrīvojiet vienu telti, lai var uzvilkt uz laivas. Tad varēs pārnest tur mantas un novākt otru telti. Tā nekas pārāk nesamirks. Galvenais — ātrums! Pēc četrām stundām būsim Jelgavā. Tur — brokastis. Pagaidām katram krūze aukstas kafijas. Apkalpojieties paši. Kuģis aties piecos nulle nulle. Nometnes novākšanai — divpadsmit minūtes. Viss.

—  Lūdzu man vienu biļeti pirmās klases kajītē!— sauc Tenis.— Man taču vissvarīgākā bagāža — žurnāls!

Znotiņš pārbauda, vai visi silti saģērbušies, vai rūpīgi novietoti produkti un citas mantas, tad laivas dodas ceļā.

Pēc brīža ceļotāju skatam atkal paveras Lieh.'pes plašais plūdums. Nemitīgi sijā kluss lietus. Visa debess vienmuļi peleka. Tāles tinušās bālgana miglā. Silts. Vēju nejūt. Zēni ar patiku iegulst airos. Tīkams siltums jau pēc pāris vēzieniem pārņem ķermeni. Sākumā mainās ik pēc desmit minūtēm — arī meitenes, lai visi ātrāk sasildītos. Vienīgi Znotiņš un Andrieviņš, apsegušies brezenta mēteļiem, sēž katrs savas laivas stūres galā un mudina airētājus. Par spīti lietum, Andrieviņa pīpe šodien kūp varenāk kā jebkad, bez mitas viņš strādā ar stūres airi, tomēr pagūst runāt vienā laidā:

—  Ja tu ieberz tulznas, Dižais, tad tā ir tava paša vaina. Vispirms — jābūt gludam aira tureklim. Tad — nesavelc delnas ādu krunkās kā vecu autu, bet turi airi rokā stingri, vārdu sakot — spēlē kā uz vijoles. Viens — divi, viens — divi! Kājas izstiep taisni. Rūta, atsper stingri pret brangām, lai var vilkt airi ar visu spēku un svaru. Tā, tā. Gāzies droši atpakaļ. Viens — divi, viens — divi! Vienmērīgi, ar pilnu elpu. Līdz Jelgavai tu būsi pirmā numura airētāja. Bet nu ir diezgan. Lai sasildās citi. Paskaties kartē, Karodzniek! No labās te ietek viena upe.

Krišiņš pabāž galvu gar teltenes malu, paskatās, tad ieraujas atpakaļ un atšķir karti.

—  Svitene. Līdz Jelgavai vēl būs pavisam trīs pietekas — visas no kreisā krasta: Sesava, Vircava un Platone.

—  Cik tālu vēl līdz Jelgavai?— Vilis jautā.

—  Ap desmit kilometru,— Andrieviņš vērtē.— Esi mierīgs, dabūsi vēl vilkt tiku tikām. Bet tagad dod to airi Maijai, es skatos, ka viņai nagi niez. Ņem droši, ņem, nekautrējies, nav nekāda lielā māksla! Domā, šie kādi pratēji? Tāpat uz labu laimi šķipelē kā ar karoti. Vienīgi Dižais te no kuģinieku lietām maķenīt šo to pieprot, ja nelielās.

—  Kas tur ko lielīties,— Daunis aizvainots norūc.

—  Nu, nu. Bet, ja tev vaicās, kur jūrai kalns, tad neaizmirsti sacīt, ka pašā vidū. Un, ja tev gadas ceļā stodere, tad stūrē tai garām pa dzelmes pusi, citādi uzskriesi uz sēkļa. Dižākais kuģis nevar sacensties ar malkas jānīti, jo tas, pat uz mutes apgāzts, negrimst dibenā. Ja gribi apceļot zemeslodi, tad iebrauc Jelgavā pa Driksu un izbrauc pa Lielupi vai otrādi, jo Driksa ir Lielupes piedurkne, bet Jelgavas serde tai padusē. Nomainiet nu atkal tos skuķus, lai atšauj elpu. Tagad, Ka- rodzniek, tava kārta, sēsties pārī ar Dižo, otrā solā nāk žurnālists ar Vēdzeli, tad nu sarausim ar, lai iet pilnās burās, kamēr sāks mugura kūpēt. Viens — divi! . . .

JELGAVĀ

Lietum rāmi smidzinot, laivas izbrauc cauri dzelzceļa tiltam, kas te celts pār Lielupi tās šaurākajā vielā — starp Platones ieteku un Driksas atzara sākumu.

—  Būtu labāks laiks, varētu iebraukt gabaliņu Platonē un apmesties pie kāda ķiršu dārza,— prāto Andrieviņš.— Bet tādā — nekur glābties! Lien kaut vai pašā pils pagrabā pie hercoga senčiem.

—  Pastāstiet kaut ko par pili,— lūdz Anita.— Kādu teiku! \

—  Par pili — vēlāk,— Andrieviņš atsaka.— Kad iesim to lūkot. Tagad Karodznieks lai pastāsta par Platoni. Nevar taču pabraukt garāma tik jaukai upītei, ne labdienu teikuši. Ak vai, kas tur augšā par zemīti! Kviešu lauki rudeņos viļņo kā zeltaina stepe, laukirbes lidinās bariem vien, bet pļavmalās zaķi paši lec bisei stobra galā . . . No pašiem Jonišķiem Platone nes savus ūdeņus, vasara pažūst gandrīz sausa, tad visas līdakas, sapali un raudas sapulcējas meldriem apaugušajos atvaros zaļo lanku vidū un gaida puišus ar žeikstēm . . .

—r Platones garums sešdesmit septiņi kilometri, kritums ap septiņdesmit deviņi metri,— Krišiņš vienā elpā papildina Andrieviņa stāstu.— Upes ieleja jauna, veidojusies ledus laikmetā. Jelgavas tuvumā apkārtējais līdzenums applūdināts smilšu sanesumiem, tāpēc nav visai auglīgs, apaudzis ar priežu mežiem. Tikai pašos upes krastos zeme te auglīgāka un atmežota.

—  Te — jā,— saka Andrieviņš.— Te jau cita ainava, kā Samtiņu Tenis mēdz sacīt, bet augšā — viss vienos dārzos. . .

Netālu no šosejas tilta laivas iegriežas pa kreisi caurtekā, kas savieno Lielupi ar tās atzarojumu Driksu un izveido pirmo salu, kādu starp Driksu un Lielupi pavisam trīs. Laivas piestāj pie kājnieku tiltiņa, kas pārmests pāri caurtekai no pirmās uz vidējo salu. Te pašlaik ceļ jauno Rīgas šosejas tiltu pār Driksu. Tam iepretim, pa labi, pašā Driksas krastā, paceļas jaunās viesnīcas ēka ar fasādi pret salu, kur rēgojas fašistisko iebrucēju nopostītās pils drupas. Andrieviņš labprātīgi paliek pie laivām par dežurantu, kamēr ekskursanti dodas uz pilsētu.

Aiz skaistās viesnīcas ēkas pāri drupu grēdām un krāsmatām jau paceļas veseli kvartāli atjaunotu namu un jaunceltņu, jauni dārzi un apstādījumi.

Ekskursanti apmetas atjaunotajā skolas ēkā. Arī šeit vēl visapkārt sastatnes. Pašlaik ēku krāso, liek kanalizācijas caurules, ekskavators rok kanālu cauruļu novietošanai.

— Hitlerieši Jelgavu pārvērta par drupu kaudzi,— stāsta skolotāja, kas ierāda ekskursantiem apmetnes telpas.— Nenodedzinātas palika tikai retas nomales mājeles — ap deviņi procenti no visas apdzīvojamās platības. Deviņdesmit viens procents pilsētas ēku bija gruvešos.

Skolotāja pastāsta, ka fašistiskie ļaundari saspridzinājuši un nodedzinājuši skolas, muzejus, slimnīcas, Lauksaimniecības akadēmijas ēku senajā pilī, teātri, bibliotēkas, rūpnīcas, dzelzceļa staciju un simtiem dzīvojamo ēku.

—  Padomju Armija atbrīvoja Jelgavu 1944. gada 8. augustā, un jelgavnieki tūdaļ ķērās pie nopostītās pilsētas atjaunošanas. Drupu novākšanas un apstādījumu iekārtošanas talkās jelgavnieki nostrādājuši pāri par pusmiljona darba stundu.

SKOLA

—  Mūsu skolas nams ir viens no vislielākajiem republikā, — skolotāja stāsta, vadīdama ekskursantus pa gaišajiem gaiteņiem.— Galvenajā četrstāvu korpusā mums pavisam divdesmit sešas klašu telpas, kanceleja, skolotāju istaba un mācību kabineti, bet piebūves korpusā — vingrošanas zāle, aktu zāle ar skatuvi un skolotāju dzīvokļi. Vispirms aplūkosim vingrošanas zāli, jo tā mums apakšstāvā. Lūdzu!

Skolotāja atslēdz stiklotās divviru durvis. Ekskursanti ieiet plašā un gaišā telpā, kur izvietoti dažādi vingrošanas rīki.

—  Liela gan,— konstatē Daunis.

—  Te mēs vingrojam un spēlējam arī basketbolu un volejbolu.

—  Pamatīgi!— Krišiņš priecājas.— Cauru ziemu var trenēties.

—  Arī sacīkstes notiek mūsu telpās, ne tikai treniņi.

Tālāk ekskursanti apskata aktu zāli, kas sniedzas cauri

diviem stāviem, abās pusēs milzīgu logu rindas, visa zāles augstumā. Gaišs.

—  Skatuve mums nav liela, bet pašdarbībai pietiek. Zālē seši simti sēdvietu, bet visa platība pārsniedz 400 kvadrātmetru.

—  Un kas tas par torni?—Tenis jautā, raudzīdamies pa logu.

—  Ūdensvada tornis. Ari tas jau atjaunots.

Cauri plašajam vestibilam ekskursanti nonāk gaitenī, kur visā korpusa garumā, cita citai blakus, izvietotas klases. Milzīgais gaitenis gaišs, jo atrodas ēkas vienā malā, \visa labā siena — liela logu rinda, bet pretējā sienā — durvis, kas ved klasēs.

—  Te jau var skriešanās sacīkstes rīkot,— saka Vilis.

—  Jā, gaiteņa garums prāvs,— smaida skolotāja. — Tagad apskatīsim kādu no klasēm. Lūdzu! Te varat aplūkot kolhoza ciemata maketu, ko gatavojuši mūsu pionieri izstādei.

Tai bridi alskan sveicinājums:

—  Labdien!

Klases durvis stāv pionieris. Redzams, ka viņš ļoti steidzies.

Ekskursanti atņem sveicinājumu. Skolotāja aicina:

—  Nāc, nāc, iepazīsties! Sestās klases skolnieks Guntis Dobelnieks. Viens no maketa autoriem. Un tie — mūsu ciemiņi no Rīgas.

—  Ļoti priecājos!

—  Tu jau būsi labāks gids nekā es. Iepazīstini ciemiņus ar maketu!

—  Tas ir kolhoza ciemata makets. Grūtākais bija ievilkt elektrību, lai darbojas spēkstacija. Redziet: kad pagriež ieslēdzēju, visur iedegas spuldzītes un sāk griezties šis spēkrats. Vidū — tā ir kolhoza valdes ēka, pa kreisi — klubs, te — skola, iepretim — bērnudārzs, bet tālāk saimniecības ēkas. Gar galvenajām ielām no centrālā laukuma — kolhoznieku dzīvojamās mājas. Visās elektrība, radio, ūdensvads…

Zēna acis dzirksti, vaigi mazliet piesarkuši, saulē izbalējušo matu šķipsna spītīgi krīt pār pieri, kaut gan zēns to ik pēc brīža parauš sānis. Redzams, ka viņš ir lepns par savu skolu, par savu pionieru vienibu, kas republikas pionieru fizkultūras skatē ieguvusi ceļojošo karogu.

GUNTIS GIDS

Pa nakti lietus ir mitējies. Logos spīd spoža saule, kad ekskursanti savāc un nodod skolas komandantam guļamos maisus, palagus un segas. Vilis vēl berzē miegu no acīm, kad durvis jau parādās Guntis. Rausdams atpakaļ nepaklausīgo matu šķipsnu, viņš sveicina:

—  Labrīt! Es nācu teikt, ka mazgāties jāiet uz upi. Es pavadīšu. Te mums pašlaik kanalizāciju taisa — paši redzējāt. Ūdensvads noslēgts. Bet upē vēl labāk.

Ienāk Znotiņš. Viņš jau paguvis noskūties un izskatās svaigs kā vienmēr. Guntis sveicina. Znotiņš sniedz viņam roku._

—  A, biedrs Dobelnieks, mūsu gids! Kur tad vedīsiet, ko rādīsiet?

—      Vispirms — uz upi, peldēties, biedri vaditāj, tad pastaigāsim pa pilsētu.

—  Labi, labi. Dežurant!

—  Es, biedri vadītāji

Krišiņš iznirst kā no zemes un sastingst komandiera stājā.

—  Klausieties uzmanīgi, biedri Karodznieki

—  Klausos, biedri vadītāji

—       Es tagad iešu uz viesnīcu un pasūtīšu visiem siltas brokastis, tad iegādāšos produktus ceļam. Pa to laiku grupa paliek jūsu atbildībā.

—  Saprotu, biedri vaditāj!

—       Laika sadale šāda: rīta peldei — pusstunda, pastaigai pa pilsētu — divas stundas. Pulkstenis pašlaik . . .

Krišiņš paskatās savā rokas pulkstenī un vienā mirklī atbild:

—  Bez piecām minūtēm astoņi, biedri vaditāj.

—      Pareizi. Desmitos trīsdesmit grupai sapulcēties brokastīs. Skaidrs?

—  Viss skaidrs, biedri vaditāj.

Krišiņš pagriežas, pasper apņēmīgu soli un sauc:

—  Kārtoties gājienam!

Guntis iet pirmais. Brīžam pagriezdamies atpakaļ un kāpdamies atmuguriski, lai visi labāk dzirdētu, viņš stāsta:

—       Sis ir Raiņa parks. Te mēs nogriezīsimies pa Komjaunatnes ielu, tad pa kreisi.

—  Cik skaistas rozes!— Rūta jūsmo.

—       Te viscaur bija tādi gruveši, ka novarēja pāri pārkāpt. Bet tagad zaļo maurs,— mierīgi turpina Guntis.— Arī pie stacijas mēs ierīkojām parku. To nosaucam par Komjaunatnes parku. Tur — Ļeņina piemineklis. Un te, aiz jaunajiem namiem, kur tagad tirgus, būs pilsētas centrālais laukums. Es domāju, ka to mēs nosauksim par Padomju laukumu. Tur viņā pusē būs teātris, bet pa labi — Padomju nams. Te būs jaunās Jelgavas centrs. Un tagad iesim pa šo šķērsielu tieši uz upi.

Mazgajoties un peldoties Guntis pastāsta, ka Jelgava esot ļoti veca pilsēta, jo nocietināta apmetne uz salas starp Lielupes galveno straumi un Driksu dibināta jau 1265. gadā, bet arī pirms tās te jau bijis kāds ciems. Nosaukums cēlies ņo lībiešu vārda jālgab, kas nozīmējot pilsētu. Ievērojams celtnieku mākslas piemineklis esot fašistu nodedzinātā Jelgavas pils, ko cēlis slavenais arhitekts Rastrelli, Ziemas pils un Rundāles pils projektu

autors. Jelgavas pils celta apmēram vienā laikā ar Rundāles pili un pabeigta pāris gadu vēlāk. Daļēji tā degusi nejaušos ugunsgrēkos 1805. un 1816. gadā, bet galīgi pili nodedzinājušas baltgvardu Bermonta-Avalova bandas 1919. gadā. Pēc tam pils atjaunota, tajā bijusi Lauksaimniecības akadēmija, bet fašistiskie iebrucēji 1944. gadā līdz ar visu pilsētu nopostījuši ari pili.

—  Zināt,— pēkšņi saka Guntis,— kādā vecā grāmatā mūsu bibliotēkā es lasīju, ka 1710. gadā Jelgavā esot plosījies mēris un izmirusi vai puse iedzīvotāju. Un tad es nodomāju, ka fašisti ir ļaunāki par mēri . . .

—  Protams,— noiūc Krišiņš.— Jo viņi ir mēra baciļu ražotāji.

—  Tagad viņi sevi par fašistiem vairs nesauc,— piezīmē Anita.

—  Kāda starpība?— Krišiņš iesaucas.— Atceries, kā Andrieviņš sacīja: tie paši vilki, tikai garāki ilkņi.

—  Kad beigšu skolu, iestāšos robežsargos,— saka Guntis.— Bet tagad iesim apskatīt jauno muzeja ēku, tad — pili, pec tam — uz viesnīcu brokastīs.

UPE TEK ATPAKAĻ

Pūš spēcīgs ziemeļrietumu vējš. Kaijas, spalgi kliegdamas, lidinās gar pašu ūdens virsu, brīžam uzšaudamās gaisos gandrīz līdz mākoņiem, kas smagi un piemirkuši peld zemu, zemu. Turēdamās pret vēju, kaijas te planē gandrīz uz vietas, tad sakļauj spārnus un krīt lejup līdz pašām aso viļņu galotnēm, ar šļakstienu tās pāršķeldamas, lai slaidā lokā atkal paceltos augšup.

—  Paisuma vējš,— aizsizdams pīpes vāku, saka Andrieviņš.

—  Būs savas septiņas balles,— vērtē Daunis, ar visu ķermeņa svaru guldamies airī.

—  Jā, nupat derētu kāds motoriņš laivai pie astes, tad varētu rūcināt. Citādi . . . dabūsiet krietni svīst visu laiku pret straumi,— Andrieviņš prāto.

—  Kāpēc pret straumi?— Vilis jautā.— Mēs taču braucam uz leju!

—  Paisuma vējā Lielupe tek atpakaļ gandrīz līdz pašai Jelgavai, - skaidro Andrieviņš.— Babītes ezerā tādās reizēs ūdens ceļas par pāris pēdām.

Laivas biauc pa Driksu. Tā iet tieši caur pilsētu, tāpēc te esot galvenais kuģu ceļš, kaut ari pasc:kls, jo Di iksa vietām piesērējusi. Visgarām gar kreiso krastu te stāv seklumā izvilktas plostu plēnes, kārta pie kārtas. Kuģu ceļš atlicis pavisam šaurs, un tvaikonītis, kas nāk no Rīgas, jau pa gabalu kaucina savu sutas svilpi, brīdinādams laivas turēties vairāk pie malas.

—  Varbūt pārsēdīsimies kajītē,— trin rnēli Tenis, — pie laipnas gādības un pilnas apkopšanas!

—  Pārsēdies labāk pie airiem, izstaipi muskuļus,— atsaucas Krišiņš.

Apliecot bāciņu salas galā, laivas iziet Lielupes plašumā, kur no labās puses ietek Iecava. Krišiņš paskatās pulkstenī.

—  Nekas, ejam braši: četri kilometri stundā.

—  Tad jau pēc stundas būsim pie Melnā ezera.— prāto Andrieviņš.— Un tur vairs nav tālu arī Svēte.

—  Jūs apsolījāt stāstu par pili,— atgādina Mazā Maija.— Tagad mēs to labprāt dzirdētu.

—  Par Jelgavas pili, mīļo meitēn, man nekādu īpašu stāstu padomā nav. Tagad tur drupas un drazas. Bet bijusi gan senajos laikos tai pilī greznība bez jēgas. Ķeizarienes Annas rokaspuisis Birons tolaik bijis par Zemgales kungu un pārlieka lepnībā sadomājis celt divas pilis uzreiz: Jelgavā un Rundālē. Naudas zeltā un sudrabā bijis kungam no krievu zemnieku sviedriem un asinīm salaupīts bez skaita, ka nezinājis, kā iztērēt, tad nu grūdis miljonus tajās pilīs. Sai pašā Jelgavas pilī bijušas trīssimt istabas, zeltā rotātas un ar dārgu Ķīnas zīdu oderētas. Vēlākos laikos pat Katrīna Lielā reiz, uz Vāczemi braukdama, apstājusies te kājas izvingrot pēc ilgas sēdēšanas ekipāžā un iegājusi aplūkot arī pili. Jo tolaik nekāda dzelzceļa vēl pasaulē nebija, no Pēterburgas uz Franču zefni kungi zirgos braukāja. Un Jelgavā bija pirmā apstāšanās pēc Rīgas, jo Olainē tikai zirgus mainīja, ja karstāk steidzās; lieliem kungiem tur pa nakti nebija lāga tveršanās aiz blusām un blaktīm ceļa kroga istabās. Tā nu Katrīna izkāpjot netāl no Jelgavas pils dēļ svaiga gaisa, bet viens barņns vai kāds cits vācu kundziņš to redzējis— un tūdaļ licis tai vietā pieminekli celt. Ciemojušies Jelgavas pilī visi lielākie pasaules kungi un blēži, gan no Iranču un itāļu zemēm, gan englenderi un prūši. Bijis tolaik tālu daudzināts kumēdiņu un acu apmānīšanas meistars Kaliostro, tas pili kungiem laiku kavējis un visādas brīnumu blēdības cēlis priekšā. Bet dabūjuši gan beidzot visi lielkungi trūkties, kad tauta sākusi celties un varmāku pilis pa visu Krievzemi dedzināt. Tolaik pielaists sarkanais gailis arī Jelgavas pilij … Ir jau pulka visādu nostāstu par seniem laikiem, bet kas viņus visus var paturēt prātā . . . Skaties nu, Karodzniek, vai pa labi jau nav tāda kā Melnā ezera mute?

—  Kas tas par ezeru? Tā jau vienkārši atteka!

—  Atteka gan, bet liela kā ezers, zivju bagāta, pīlēm laba perēšanas vieta. Melnais ezers! Tā viņu izsenis dēvē. Būs savus pāris kilometrus garš, gandrīz Lielupes platumā. Vai tas nav ezers?

—  Bet kāpēc Melnais?— Rūta jautā.

—  Kas to zina. Jādomā, tāpēc ka ūdeņi tajā agrāk bijuši tumši un dzelmaini. Tagad aizaudzis niedrēm. Tādas attekas šai gabalā Lielupei vairākas. Tai pašā labajā krastā, kilometrus trīs četrus lejpus Svētes ietekas, atkal ir liela atteka, tāpat bez sava īpaša nosaukuma, bet gabalu tālāk kreisajā krastā — vesels atteku žuburs, to par Ruduli sauc. Bet uz lejasgalu to atteku būs vēl vairāk. Aha, re, kur priekšā celtuve, prāmis, ka teikt. Agrāk par Pļerzas krogu šo vietu sauca, bet gabaliņu atpakaļ un nostāk no upes ir Plāņu ciems . . . No šīs vietas Lielupe jau krietni dziļa, te pāris kilometru garumā nekur nav seklāks par astoņiem metriem, bet aiz Svētes ietekas labu gabalu turas pie desmit. Te jau plaužiem un zandartiem labu labā ganība un ziemas mitekļi. Zandarti gan vairums pie rudens aiziet uz leju jūras līcī, daļa tomēr pārziemo upē. Tā lepnākā plaužu un zandartu zveja gan nāk pašos lielākajos atvaros — pie Valteriem un Dubultiem, bet Slokas papīrfabrikas noteku ūdeņi tur bojā zivīm gaisu, un pēdējos gados vairs lejasgalā nedzird nekādu lielo lomu . . .

… Tā Andrieviņš stāsta savu rāmo stāstu, pāriedams no viena temata uz citu, vērodams un apcerēdams ciemus un sētas upes krastos, par katru vietu un parādību teikdams savu zīmīgu vārdu. Pēc četrām stundām laivas sasniedz Svētes ieteku, kur iegriežas nakts nometnei.

Pie gunskura slāsti turpinās. Krišiņam atkal jāsniedz ziņas par Svētes upi. Redzot Svētes dziļo vienlaidu dzelmi, kas te līkumo pļavu līdzenumā un kur ūdens gandrīz slāv uz vietas, klausītāji ļoti brīnās, dzirdēdami, ka augšgalā Svēte esot strauja, ar prāvu kritumu, tekot dziļā ielejā, augstiem un stāviem, ļoti gleznainiem krastiem.

STODEREI GAR DZIĻUMA PUSI

Vējš bija rimis. Kad saule pacēlās virs pārupes tālās mežu joslas, visa rasotā p]ava iemirdzējās dzirkstošā rotā. Nometne vēl gulēja. Dežurante Rūta klusi izslīdēja no telts, palūkojas saulē, paķēra paresnu apdeguli un trīs reizes spēcīgi piesita zarā pakārtai pannai. Noskanēja gluži kā gongs: dan-dan-dan!

—  Celties!

To viņa nodziedāja kā dziesmu, tad papurināja zēnu telti tai pusē, kur gulēja Vilis, un čukstēja:

—  Celties, celties! . . . Kurš te bija uguns kūrējs?

Vilis vainīgi pabāza galvu.

—  Es tūlīt . . .

Daunis tomēr pirmais iztrausās no telts un noskrēja pie upes mazgāties, neviena negaidījis. Paskiējis aiz krasta krūmiem, viņš apstājās apbrīnā: upe gulēja rāma un gluda, un likās neticami, ka vēl vakar tā bangoja kā sakulta un šļāca krastā zaļganus viļņus baltām putu mugurām.

Krišiņš nāca, jautri svilpodams, un pēkšņi apklusa. Arī viņu parsteidza upes līmeņa neparastais gludums.

—  Kā stikls!

—  Bet straumes nav itin nemaz. Paskaties!

Daunis paķēra sprunguli, atvēzējās un aizmeta tālu uz upes vidu. Sprungulis iekrita ar galu ūdeni, uz mirkli iegrima, tad uzšāvās augšup un paiika, lēni šūpodamies.

—       Redzi? Stāv pilnīgi uz vietas. Būs pamatīga vilkšana.

—      Uhu,— Krišiņš rūca, tīrīdams zobus.— Tas ir labi. Airēšana norūda muskuļus, kā tu pats te dažiem esi pamācoši teicis. Diezgan esam vizinājušies pa straumi. Laiks maķenīt papulēt rociņas!

—       Nu, nu, nemaz nesmejies… Pašu pirmo nolikšu pie airiem . . .

—       Pareizi! Tu taču tagad atkal esi kapteiņa godā — pavisam piemirsu!

—      Joki nebūs. Pats dzirdēji, ko vadītājs vakar teica: kārtība un disciplīna audzina raksturu. Tāpēc . . .

—       Sēsties! Pieci bez astes. Bet kā tur bija ar to stoderi? Jūs klusējat, biedri kapteini

—  Ej tu . . .

—  Uz kurieni, biedri kaptein?

—  Klausies, Krišu. . . Beidz, es tev saku! Lieta ir pavisam nopietna . . .

—  Labi, labi, Dižais. Uz mani tu vari paļauties. Bet tik nopietni tas nemaz nav, kā tu izpušķo.

—  ir gan. Bet es viņiem pierādīšu . . .

Aši nomazgājies, Daunis atgriezās teltī, rūpīgi sakārtoja savu somu, tad atšķīra nelielu vaskadrāna iesietu grāmateli. Ar to jau viss bija sācies. Patiesībā gan ar kabatas nazi — to viņš bija nozaudējis, Jelgavā meklēja pirkt jaunu — un ieraudzīja logā saistošo virsrakstu: «Navigācija pa iekšējiem ūdens ceļiem». Tā nu iznāca, ka naža vietā Daunis nopirka grāmatu. Tāda lieta, protams, nevarēja palikt nepamanīta, un Tenis jau vakar pie ugunskura patrina zobus, sacīdams, ka suns uz lietu ēdot zāli, bet Dižais uz nelāgu laiku lasot romānus. Daunis atcirta, ka tas neesot romāns, bet zinātniska grāmata. Par navigāciju. Andrieviņš, padzirdīs gudro svešvārdu, pielika visai lietai punktu: no ša brīža viņš noliekot godātās sapulces priekšā visu atbildību un laivas stūrmaņa amata rīkus. Lai nu mācītie navigatori novadot to kuģi līdz jūrai. Un tūlīt atnesa no laivas dalbi un iesprauda Daunim priekšā. Daunis jau krietni iekaisa, jokus neprazdams, bet Znotiņš visu pagrieza gluži nopietnā gultnē. Tas esot pareizi. Lai Daunis patiešām novadot laivu līdz jūrai. Daugavas braucienā viņš bijis gluži labs kapteinis. Bet Andrieviņš tomēr būšot jāklausa — tas paliekot, kapteiņa galvenais padomnieks. Andrieviņš pasmīnēja bārda un teica, ka ar tādu iecelšanu esot mierā, bet gribot jaunajam kapteinim taisīt mazu eksāmenu. Sis nu būšot laivas komandieris. Dienās cerot stūrēt pat kuģus un braukt pa lielām jūrām. Lai pasakot — gar kuru pusi stoderei jā- braucot garām. Daunis padomāja un atbildēja, ka stoderei jālaižot garām pa dziļuma pusi. Andrieviņš pakasīja bārdu un sacīja, ka tas tā būšot gan. Bet, lai pasakot, kad Lielupe tekot no jūras ārā. Visi iesmējās, bet Daunis palika nopietns un atbildēja, ka spēcīga rietumu vēja iaikā, ko zvejnieki saucot par paisuma vēju. Tad Rīgas jūras līcī ūdens līmenis tik stipri kāpjot, ka Lielupe sākot_tccēt atpakaļ.

—  Āre,— Andrieviņš tad teica,— viņi smej, bet, kad būs jāairē pret straumi, tad raudās. Jā. Tu tomēr esi slīpēts, kas to būtu domājis! Pateici pareizi.

—  Jūs pats to jau viņdien stāstījāt,— Daunis vaļsirdīgi atbildēja. Ar to «eksāmens» bija cauri, bet

Vilma pacēla roku. Ari viņai esot jautājums. Lai biedrs kapteinis paskaidrojot, kas tā stodere īsti esot.

Un Daunis nezinaja atbildēt. . .

Tagad viņš drudžaini šķira grāmatu, meklēdams altiecīgo nodaļu. Atradis vēl un vēlreiz pārlasīja. Aha. Stodere ir tā pati bojn. Liels pludiņš ar enkuru galā. Ar to apzīmē kuģu ceļa ārējo malu, izliktos tiklus, enkurus laivu piestātnēs . . .

"—Biedri kapteini- — sauca Rūta.— Lūdzu kafiju dzert!

Daunis aizcirta grāmatu un noglabāja somas ārējā kabatiņā, lai allaž būtu pa rokai. Redz, kādi! Visi kā norunājuši — par kapteini vien godā. Nekas. Ar šo reizi tā spēlīte būs cauri. Ja jau kapteinis, tad kapteinis, bet joki pie malas . . .

Stingriem soļiem Daunis piegāja pie ugunskura, neteicis ne vārda, izstrēba savu krūzi un tūlīt devās uz laivu. Vajadzēja rādīt priekšzīmi. Ja gribi, lai citi tev klausa, pats nevari būt sliņķis un tūļa. Daunis izsmēla no laivas ūdeni, pārbaudīja airus un duļļus, noslaucīja ar zāles vīšķi mitros sēdekļus.

Kad visi bija sakāpuši, Daunis turēja īsu, bet svarīgu runu.

—      Ja jau kapteinis, tad kapteinis. Tādēļ gribu visiem atgādināt, ka uz peldošiem līdzekļiem pirmais un galvenais iekšējās kārtības punkts ir stingra disciplīna. Skaidrs?

—  Kā no grāmatas,— Tenis norūca.

—  Tev kādi iebildumi?— Daunis mazliet piesarka.

—  Pret disciplīnu — nē.

—      Tad ej un pārbaudi nometnes vietu, vai viss kārtībā, vai nav kas aizmirsts!

—      Es pārbaudīju,— Rūta sauca starpā.— Viss bija kārtībā. Bet es varu vēl paskatīties . . .

Un viņa jau kāpa no laivas.

—      Pareizi,— Tenis atzvēlās solā.— Lai iet Rūta, viņa šodien dežurante.

Daunis pietvīka vel vairāk.

—      Te vairs nav nometne,— viņš klusi, bet skaidri teica.— Biedre Rūta, palieciet un sakārtojiet mantas laivas priekšgalā! Nometnes vietu pārbaudīs biedrs Sam- tiņš.

Tenis izbrīnā paplēta muti un paslējās sēdus.

—  Tu — nopietni?

Bet Daunis izlikās to nedzirdējis; Viņš rīkoja tālāk:

—      Pirmajā maiņā airēs Karodznieks un Vēdzele, otrajā — Samtiņš un es, trešajā — meitenes.

Tenis it kā vaicādams pavērās apkārt. Visi klusēja. Andrieviņš sūkstinādams izpūta pīpi, Krišiņš rīkoja airus duļļos, Rūta un Mazā Maija kārtoja somas, bet Vilis norūca:

—  Ej, ej, žurnālist, nelauzies . . .

Tenis paraustīja plecus un vienā lēcienā izmetās krastā.

—  Kad jau, tad jau! Lai iet — stoderei gar dziļuma pusi!

Daunis atkal likās nedzirdam, pielika delnu pie acīm un

raudzījās pret sauli. Znotiņa laiva jau bija labā gabalā.

—      Es domāju — mēs turēsimies vairāk gar labo krastu, tur būs vietām ēna,— Daunis griezās pie Andrieviņa.

—  Var,— tas atteica.

Un Daunis juta, ka pagaidām viņa autoritāte ir nodibināta, jo viņa pusē bija nostājies kolektīvs. Nu tikai vajadzēja pielikt visas pūles, lai godam noturētos.

Airētāji mainījās ik pēc pusstundas. Saule jau no agra rīta krietni svilināja, un nelīdzēja vairs ari turēšanās cieši gar labo krastu, jo tikai retā vietā te vēl meta ēnu kāds krūmu puduris. Abās malās tālu plētās līdzenums.

Sākdams otro maiņu, Krišiņš vispirms norāva kreklu, pameta pa roku galam uz laivas priekšgalu, kur to smaidot notvēra Mazā Maija, tad nosēdās solā, kājas stingri pret brangu atspēris, un saspļāva saujās.

—      Jocīgs paradums,— Tenis piezīmēja, dodams vietu.— Vai tas ko līdz?

—  Tomēr airis it kā stingrāk turas delnā . . .

—  Iedoma.

—  Visi laivinieki tā dara.

—      Jā, jā, sāc vēl māžoties tāpat kā Dižais .. .— Tenis klusi burkšēja.

—      Nedomāju, ka tā ir māžošanās. Dienās no viņa vēl iznāks īsts kapteinis,— Krišiņš tikpat klusi atteica un iegulās airos.

Ap brokastlaiku laivas sasniedza Cērsnas ieteku. No tejienes jau bija redzami daudzo ķieģeļcepļu smailie dūmeņi Lielupes kreisajā krastā. Tie slejās nepārtrauktā rindā līdz pašai Bērzes ietekai. Te atkal rīkoja nakts nometni, un Andrieviņš ilgi skaidroja Daunim «peilēša- nas» noslēpumus, rādot zilos un sarkanos signāluguņus krasta bāciņās, kas, viena virs otras saplūstot, iezīmē kuģiem ceļu cauri sēkļiem.

Jau lejpus Cērsnas Lielupe kļuva apdzīvotāka, gan augšup, gan lejup garām papukšināja daža motorlaiva vai velkonitis, bet ap Bērzi, pēdējo prāvāko pieteku no kreisās puses, ik bridi ekskursantu redzes lokā bija kads kuģelis vai ari liellaiva, vai plostu karavāna ar velkoni priekšgalā, kas neatlaidīgi vilka savu smago vezumu.

Krišiņš pastāstīja, ka ar Bērzes ūdeņiem notiekot tas pats, kas ar Iecavas ūdeņiem. No Bērzes esot izrakts kanāls uz Svēti — un no vidusdaļas visi Bērzes ūdeņi noplūstot tur. Tomēr līdz ietekai Lielupē Bērze atkal jau esot ūdeņu pārpilna un pat kuģojama. Pavisam Bērze esot ap simt kilometru gara, bet lejpus kanāla gan paliekot tikai pāris desmit kilometru. Te to atdzīvinot ūdeņu bagātās pietekas — Džūkste, Slampe un Pienava.

Stāstīdams Krišiņš gluži nemanot ir saņēmis rokā blakus sēdētājas Mazās Maijas lakatiņa stūri un viegli to šūpo. Maijas vaigu sārto ugunskura atspīdums, un acis viņai dzirkst kā zvaigznes.

Rāmā diena visus ir krietni nogurdinājusi, tomēr miegs vēl nevienam nenāk. Delnas sūrst no airēšanas, bet sejas visiem līksmas, prieks par paveikto ceļa gabalu.

KAPTEINIS AICINA CIEMOS

Kāds velkonis, no lejas nākdams, ietaurējas tumsā.

Driz pamirdz aiz līkuma borta signālugunis. Vilkdams smagi piekrautu liellaivu karavānu, mazais kuģelis lēnām tuvojas.

—  Piestās, tepat piestās!— uztrūkdamies sauc Daunis.— Redziet — jau griež pie krasta!

—  Tā būs gan. Tepat gulēs pa nakti.

— Labi, ka izbraucām caur tiltu, citādi saspiestu mūsu laivas kā čaumalas,— prāto Daunis.

Velkonis lēnām slīd labu- gabalu gar pašu krastu, kamēr visas liellaivas piegulst malai, tad vēl nopukšina un apklust. Pēc brīža pie ugunskura pienāk jauneklis gumijas zābakiem kājās un jūrnieka cepuri galvā.

— No «Gvardieša»?— jau pa gabalu viņš sauc, bet tūdaļ saskata sēdētāju sejas un attopas.— Laikam nav vis. Atvainojiet! Domāju, ka viņi te jau priekšā. Būs aizkūlu- šies pāri sēkļiem . . . Nekas, rītā iedzīsim, nekur neaiz- skries. Mums ar viņiem sacensība, nedrīkst izlaist no

acīm. Viņi gan pirmie piekrāva, bet mums tas šleperis labāk velk . . . Krietns kumeļš! Vēlreiz atvainojiet par traucējumu!

Lūdzam, lūdzam!—meitenes atsaucas.

—       Pionieri? Ekskursijā? Redzu, redzu. Prieks iepazīties. Miša Okuņevs, velkoņa «Komjaunietis» kapteinis. Lūdzu ciemos uz kuģa. Kreiseris mums varens, velk dūšīgi. Rīgas jaunceltnēm ķieģeļus vedam.

—       Paldies par aicinājumu,— Znotiņš tencina.— Mūsu jaunā audze to labprāt un ar prieku izmantos, bet paciemojieties vispirms pie mums. Vilma, piedāvā ciemiņam kafiju!

—       Lūdzu — sēdiet te uz.baļķēna, es tūlīt ieliešu, kafija vēl gluži karsta, mēs tikko padzērām.— Vilma rosās.

—       Paldies!—Okuņevs aplūko nometni.— Oho! Teltis un viss pārējais! Jums solīda saimniecība. Laivās ceļojat?

—  Laivās.

—      Ja uz Rīgas pusi, tad varu kādu gabalu pavizināt, lai gan ātrums mums, vezumniekiem, nav liels.

—  Tas gan būtu lieliski!—Daunis iesaucas.

—      Jā? Tad norunāts. Rītā pulksten četros āķējieties klāt! Kam interese — lūdzu uz borta. Par agru nebūs?

—  Nebūs, nebūs,— visi atsaucas.

—       Man tur jauna komanda, kopā padziedāsim, Kramiņš pastāstīs par Kalnciemu . . . Šaušalīga vieta! Viņa stāsts jums katrā ziņā jādzird. Par Ulmaņa laika katorgu . . . Nu — ar labu nakti. Pulksten četros.

—- Bet . . .— Daunis sastomās.— Vai es jau tagad nevarētu iet jums līdzi uz kuģi, ja biedrs vadītājs atļauLu? . . .

—       Ehē, brāl.— Andrieviņš paloka galvu.— Kā tad tu, kapteinis būdams, pametīsi savu kuģi likteņa varā? Tas nu gan neiet!

Okuņevs nesapratnē uzlūko gan zēnu, gan veci.

—  Viņš — kapteinis?

—  Kā tad! Laivas kapteinis!

—       Tad nu gan nevar. Rīt, kad tavs kuģis būs manam tauvā, tad vari uzticēt to stūrmanim un nākt pats uz priekšējā kuģa borta, bet tagad — paliec vesels. Uz redzēšanos!

Un Okuņevs aizsoļo tumsā. Pēc brītiņa atskan viņa sauciens:

—  1-Ieij! Uz klāja! Nolaid trapu!

Andrieviņš izdauza pīpi un, raudzīdamies tumsā, kur mirgo velkoņa guntiņas, saci.

—  Krietns puika.

—  īsts jūrnieks.— Daunis nopūšas.

Bet Tenim atkal ir viela zobgalībai:

—  Tā iet, biedri kapteini. Tu tagad esi pie sava kuģa tikpat kā pielaulāts. Tāpēc es tev uzdošu pāris mīklu. Kurš pirmais bēg no grimstoša kuģa? Nezini? Žurkas, brālīt. Bet kurš pēdējais uz kuģa pīpē? Arī nezini? Kapteinis, mīļais biedri. Jo viņš vēl mierīgi stāv uz tiltiņa un kūpina savu smēķi, kad visi jau sasēdināti glābšanas laivās. Ja tev ir tik drosmīga sirds, tad — labu ceļa vēju. Topi par kapLeini!

—  Tapšu ar, nebīsties!

—  Un varu tev paklusām atzīties, ka tā tava navigācijas rokasgrāmata ir patiešām vērtīga: abas tās gudrās mīklas es izmakšķerēju no turienes, kamēr tu savus peilējumus pētīji. Tur pēdēja lappusē ir jūrnieku mīklas. Paskaties pats! Dažas patiešām asprātīgas . . .

VELKONIS «KOMJAUNIETIS»

Vēl tikko ausa gaisma, kad nom'einē jau vāca kopā teltis un zēni steigā, garām skriedami, iestrēba uzsildīto kafiju, ikviens centās pirmais nobeigt rīta apkopšanos, novietot somu laivā, lai tiktu ciemos pie īstiem kuģiniekiem. Arī meitenes taisījās līdzi — un Daunis šķendējās, ka ļaudis, kuriem neesot nekādas saprašanas un jēgas par peldošiem līdzekļiem, tomēr gribot bāzt tur savu degunu, kad itin labi taču varot palikt laivās, kas būšot pietauvotos karavānai astē.

Tomēr Andrieviņš labprātīgi apņēmās uzraudzīt abas laivas, pats tās vienu aiz otras aizairēja un piesēja pie pēdējās liellaivas — visi pārējie varēja doties uz velkoni.

Okuņevs jau gaidīja, pa gabalu saukdams pretī labrītu, tīri noskuvies, smaidīgs un vingrs, vējos un saulē iededzis gluži brūns.

—  Droši, droši, traps mums tāds pašaurs, labāk — pa vienam!

Vilma atsmaidīja un pirmā uzskrēja pa šauro laipu, kas bija pārmesta no velkoņa pazemā borta uz krastu.

—      Lūdzu!—jaunais kapteinis laipni aicināja. Un Vilma ievēroja, ka acis tam zilganpelēkas, kā debess atspulgs rāmos ūdeņos, bet matu kušķis, kas spraucas gar cepures nagu, saulē izbalējis un zeltains. Sniegdams roku, viņš teica:

—       Iepazīsimies, kā pienākas! Mihails Okuņevs. Bet labāk — vienkārši Miša.

—  Vilma Tauriņa . . .

Tālāk savu vārdu teica Zenta, cita aiz citas nāca pārējās meitenes, tad sabira zēni — un Vilma drīz atradās šaurā spraugā aiz kajītes durvīm, bet arvien vēl sajuta delnā silto un draudzīgo spēcīgās krievu jaunekļa rokas spiedienu.

Znotiņš uznāca pēdējais; večuks kombinezonā, dīvaini līdzīgs Andrieviņam, ievilka laipu — un mazais kuģelis jautri iesvilpās.

Daunis pirmais padzirda neskaļos saucienus no komand- tilta uz mašīntelpu, paskatījās caur stikloto sienu un sastinga izbrīnā: pie stūres stāvēja skuķis!

Kuģelis jau bija atgājis gabaliņu no krasta, dzelzs tauva rokas dilba resnuma, kas bija aizkabināta aiz milzīga āķa virs pakaļējā klāja, sastiepās un iedziedājās kā stīga, smagās liellaivas viena aiz otras lēnam sagriezās uz upes vidu, bet velkonis viss dūca un drebēja saspringtībā, kuldams ar dzenskrūvi zaļgano ūdeni baltās vērpetēs.

Daunis piegrūda Krišiņam, un abi pabāza galvu šaurajās komandtilta durtiņās.

—       Pilnu jaudu uz priekšu,— meitene mierīgi sauca rupora, griezdama stūres ratu pa labi. Mašina iedunējās vēl dobjāk. Daunis atrāvās no durvīm.

—  Redzēji?

—  Braši stūrē!

—  Tur iekšā iet bez atļaujas laikam nevar . . .

Bet Okuņevs jau bija pamanījis zēnu interesi.

—  Aha, kapteinis! Tavs kuģis tauvā, ko?

—  Kas nu par kuģi. . . joki vien . . .

—       Kuģis paliek kuģis. Dažreiz laivu grūtāk novaldīt nekā tvaikoni. Gribi pielikt savu roku pie stūres? Saki droši, nekautrējies!

—  Paskatīties gribētu gan . . .

—  Viņam jau sirds kut vien,— Krišiņš piebalsoja.

Okuņevs plaši atvēra komandtilta durvis.

—       Lūdzu. Iepazīsties, Aina, te viens nākamais kuģinieks vēlas redzēt, kā tu iesi pāri sēkļiem.

—       Pāri gan neiešu. Gan jau kaut kā tiksim apkārt,— meitene pasmējās.

—       Izrādi ciemiņam savu mākslu, bet es iešu pie pārējiem.

Un Daunis palika viens. Viņš nedroši pievirzījās meitenei blakus un sarkdams jautāja:

—  Vai nav grūti to ratu grozīt?

—  Pavisam viegli. Pamēģiniet!

Daunis satvēra stūres ratu un juta, ka visa kuģa dzīvība pukst saujās, klausīja vismazākajam pagriezienam.

—      Tagad turiet tikai taisni,— meitene pamācīja. — Redziet — uz tiem diviem trīsstūriem viņā krastā. Ja trīsstūri saplūst viens virs otra, tad virziens pareizs, ja ne — būsim uz sēk|a.

—  Nakti tur deg uguntiņas?

—  Jā.

—  Tad es zinu.

—       Bet tagad grieziet pa kreisi. Pirmajam sēklim esam garām. Te mazu gabalu jābrauc ieslīpi šķērsām upei — uz to signālu kreisajā krastā. Tad atkal ņemsim pa labi…

Daunim nemanot, meitene pielika roku stūrei un palīdzēja uzņemt vajadzīgo virzienu.

—      Tagad — pa labi. Stingrāk, stingrāk, citādi smagās laivas nesagriezīsim . . .

Iznācis no komandtilta kabīnes, Daunis pārbrauca ar roku pār pieri, norausdams satraukuma svīdumu. Viņam bija liksmi, ka stūrējis īstu kuģi, un reizē kauns par savu rīta spriedelēšanu par meitenēm. Izrādījās, ka dažs skuķis nav zemē metams pat uz ūdeņiem . . .

—      Nu, vai palaidi stoderei gar dziļuma pusi?—smīnēdams vaicāja Tenis.

—      Protams. Citādi tu jau spirinātos uz sēkļa,— Daunis atcirta.

Stoderes — sīkums. Tas paceļas kā balti vai sarkani zīmuļi, dažai vēl meldru kušķis piesiets, lai labāk būtu redzama. Tikai galīgs stulbenis tām stūrētu pa seklo pusi garām. Bet peilēt uz trīsstūriem — tā jau ir navigācija. Īpaši, kad jāmaina virziens . . .

Daunis stāstija aizraudamies. Un Aina viņa stāstā izauga par īstu varoni. Ne velti tai pie krūtīm komjaunatnes nozīme . . .

—  Te visi komjaunieši,— Daunis ar uzsvaru nobeidza.

— Nav visi. Veco Kramiņu redzēji? Viņš kajītē stāsta par Kalnciema akmeņlauztuvēm.

—  Nu — varbūt vienīgi tas. Bet pārējie—visi. Un, ja bijis akmeņlauztuvēs, tad varbūt ir vel vairāk nekā komjaunietis.

VECA KRAMIŅA STĀSTS

Vecais velkoņa mehāniķis Kramiņš patiešām bija līdzīgs Andrieviņam, tikai augumā garāks, asākām kustībām, itin kā nemiera pilns. Ari kaļķītis viņam biežāk dzisa, arvien bija jāmekle kombinezona krūšu kabatiņā šķillavas, 1111 iemutis tik īss nograuzts, ka spurainās ūsas apkūpējušas gluži rūsganas.

Arī stāsti viņam nerisina jās tik apaļi un līdzeni kā Andrieviņam, bet nāca it kā aizgūtnēm, kā pa gabalam no kamola vidus izrauti.

Labu brīdi visādus notikumus teicis, viņš pēkšņi sāka no gala:

—  Jūsu ausīm, zināms, tas viss skan kā miglas taure tumsa, kā veca teika, bet pagājis kopš tā laika tikai gadu desmits . . . Jūs tolaik vēl krekliņos gar mātes lindrakiem tekājāt, nako vairāk par tukšu pagaldi un apskrubi- nātu slieksni no pasaules ģeogrāfijas nesajēdzāt. . . Un šodien jums dažam labam varbūt liekas, ka laimīga padomju dzīve, kas augdama aug un mirdzēdama laistās jums apkārt, ir pastāvējusi jau no laika gala. Tā, biedri, nav.

—  To mēs zinām,— Krišiņš iebilda.

—  Jā, jā,— Kramiņš turpināja.— Smagas cīņas ir izcīnītas par darba cilvēka pacelšanu īstā cilvēka kārta un cēlumā, daudz mocību izciests un asiņu liets, lai nokratītu no darba tautas pleciem liekēžu un mantraušu jūgu, lai atstieptu muguru taisni un ar līksmību pavērtos saulē … Es jau nu nebiju nekāds lielais pagrīdnieks, ne varonis … tie bija īstenie boļševiki, kas vadīja visu strādnieku šķiru lielajās taisnības kaujās jau kopš Piektā gada, atdodami pat savas dzīvības par to, lai jūs šodien laimīgi augtu . . . bet arī es reiz iekritu … Uz Āgenskalna kuģīša tolaik pāri Daugavai braukāju. No rītiem pasažieru biezs — uz darbu, uz Dougavmalas tirgu — kur kurais . . . Atnes man Kaužēns vakarā lapiņas, kur visa patiesība par ulmaniešu rīkļurāvējiem un aizsargu neģēlībām un cūcībām atklāti pateikta, citreiz atkal zociķu divkosība un nodevība kā uz delnas izlikta, bet otrā pusē ķinīša reklāma nodrukāta: sak, tāds un tāds Tarzāns vai Toms Miks piecās sērijās par pazeminātu maksu. . . Tādas lapiņas tolaik puikas uz visiem stūriem dalīja. . . Es, zināms, pagriežu Tarzāna bildi uz virsu — un viss kārtībā: pasažieru pamestas, ķinīšu reklāmas šur tur uz soliem kajītē pēc pirmā reisa mētājas . . . Piestātne jauni braucēji ar gubu gāžas iekšā, bet es svilpodams spodrinu kādu misiņa kloķi un ar vienu aci caur lodziņu vēroju: dažs grib sēsties — steigā paķer lapiņu, paskatās uz kovboja bildi un taisās tā kā mest projām, bet kā nu tā uz grīdas metisi, laiku kavēdams, pagriež otru pusi un sāk lasīt, tad pēkšņi pārvēršas vaigā, sastomās un grūž lapiņu kabata . . . Pec brīža viņš jau spraucas cauri drūzmai no kajītes ārā un iejūk ļaudīs uz klāja — cilvēkam acīmredzot jāsteidzas, jo piestātne jau tuvu . . . Un, kad visi ir projām, lapiņu uz soliem vairs nav. Lieta darīta. Tā strādājām labu laiku. Junga — brašs zēns — man tai darbā bija labs palīgs . . . Krietns cilvēks no viņa iznāca — kaujās pie Maskavas esot komandējis rotu un kritis varoņa nāvē, sargādams Padomju zemi no fašistu iebrucējiem . . . Narofominskas kolhoznieki viņa kapu tur upes krastā allaž ziediem rotājot . . . Par Naru to upi sauc . . .

—  Un kas notika tālāk?— Tenis jautāja.

—  Kur?

—  Nu — ar tām lapiņām . . .

—  Ar tām lapiņām — jā . . . Troksni jau, zināms, sacēla gan, drīz vien ar mūsu kuģeli sāka vizināties viens otrs špiks, bet vairāk par vienu reizi dienā mēs savu literatūru klajā nelaidām/un arī uz kuģa vairāk par vienas reizes porciju neturējām. Bet pēc kāda laika, kad bija izdevīgs gaiss, pēkšņi palaidām atkal. Tad vienā jaukā dienā kungi iecēla kuģītim jaunu kapteini, bet veco — lāga vīru — aizšķūrēja kaut kur uz malkas jānīti . . . Nu, nekas, braukājam tālāk, vērojam, kas jaunajam aiz oderes, jo neviens viņu ostā nepazīst — kā no gaisa nokritis. Bet šis itin rāmi un klusi dara savu darbu, bez liekas kundzības un klaigāšanas; Rīgā esot svešinieks, Ventspili uz kutera visu laiku strādājis… Pēc visām zīmēm — kārtīgs cilvēks. Bet izrādījās īsts gnīda, Stiglica nagumaucēju ieliktenis . . .

To uzzināju tikai vēlāk, kad mani politpārvaldē dauzīja

un tiesā tirdīja… Sis tur galvenais liecinieks — vai no ādas lien laukā, bel pierādījumu īstu nav, pie rokas mani viņš nekad nav noķēris, tomēr piesprieda tris gadus . . . Un divus no tiem arī es nolauzu tepat Kalnciema katorgā, ko Latvijas buržuju valdība savā laikā ierīkoja darbaļaužu brīvības cīnītāju bendēšanai . . . Darbs — no tumsas līdz tumsai un vēl ilgāk, bez mirkļa atelpas, akmeņlauztuvju bedrēs, bet, ja pakriti, nespēdams vairs dolomīta klučus lauzt, velt un cilāt, tad ar zābaku tev sper ģīmī vai kur pagadās, kamēr zarnas pa muti nāk laukā . . . Rudenī bedres pilnas ar ledainu ūdeni, truļu ceļš līdz upei ar gāli apsalis, bet kājas un rokas visiem gar asajiem akmeņiem nobrāztas asiņainas, dažs vairs tikai pussamaņā kustas — un, ja krīt, tad arī neceļas vairs … Pa nakts melnumu visus sadzen stāvgrūdām vecajos muižas staļļos, kur ierīkotas ieslodzīto barakas, dod ierīt kumosu maizes ar ūdeni vai kādu puspuvušu viru — un visi sakrīt smagā murgu miegā. . . Ziemā staļļos elles aukstums, bet vasarā tik sutīga smirdoņa, ka vai acis sprāgst 110 pieres laukā … Tā diendienā, kamēr vien spēj ritos ar sitienu palīdzību no lāvas norāpties, lai tevi neaizsūta uz «lazareti», no kurienes atgriešanās tikpat kā nav. . . No kriminālajiem daži, kam vājāka dūša, ātri nogāja no grauda; dažs sajuka prātā, cits pārgrieza dzīslas vai uzšķērda vēderu, lai jel tā tiktu no mocībām vaļā. Starp politiskajiem tādas lietas negadījās, komunistu partijas organizācija darbojās pat šādos apstākļos un visiem līdzekļiem uzturēja možu ieslodzīto cīnītāju garu, un nekādi bendes to nespēja salauzt. Toties taisni politiskos visvairāk sita un spīdzināja.

Kalnciema nāves katorgas baigā atbalss aizskanēja pat ^ robežām pāri — un reiz strādnieki kaut kur ārzemēs, protestēdami pret Kalnciemā notiekošajām zvērībām, izdauzījuši logus buržuāziskās Latvijas konsulu kundziskajiem apartamentiem . . . Pēc tam kādu laiku gluži ar zābaku ģīmī nespēra, šķaidija zobus tāpat ar dūri . . . Bet galvenais uzraugs, nodzēries krodzinieka dēls, arvien prata izgudrot daudz «smalkākus» paņēmienus nekā vienkārša purnu dauzīšana vai kājām spārdīšana. Visparastākais viņa «joks» bija «pelde». No rīta viņš pasauc sānis kādu dūšā pavieglāku kriminālo un saka: «Kā nu tu, draudziņ, vēlies: vai nu tu man šorīt ielaidīsi āliņģī, lūk, to garo, kas vakar ņurdēja par tārpiem zupā, un saņemsi prēmijā pilnu paciņu «Sporta», vai arī es tev vakarā

pārskaitīšu ribas. Un ņem vērā — pēc manas pārskaitīšanas tev dažu pietrūks, dieva vārds!» Uzrunātais pēc tādas laipnības, zināms, staigā kā zvērs gar kaimiņu, kuram par briesmām dažkārt nav ne jausmas. Abi tie ar gudru ziņu norīkoti pie viena kopīga darba — kaut kur bedres malā, lai pietiktu viena pagrūdiena. . . Bet uzraugs slaistas turpat tuvumā. Kad iegrūstais nogāžas no ledus kraujas salā kūpošā āliņģī un pazūd zem ūdens, uzraugs rēc nevaldāmos zvēra smieklos . . .

Velkoņa svilpe pārtrauc Kramiņa stāstu par baigajiem laikiem.

Visi iznāk uz klāja. Spožā saule izkliedē tumšo noskaņu. Šķiet, viņi pēkšņi iznākuši no pagātnes nebrīves gaišajā šodienā.

Pretimnācējs kuģis atbild ar sulīgu pūtienu.

— Kalnciema sēklis,— saka Kramiņš.— Kuģu ceļš te šaurs un līkumains. Bet tā — pa labi — ir Piļu sala.

BABĪTES EZERS

Kādā vietā kuģītis piestāj pie krasta un ciemiņi, atvadījušies no viesmīlīgās velkoņa komandas, atgriežas laivās, lai pārlieku netraucētu kuģiniekiem darbu. Laivas tomēr paliek pietauvotas karavānas galā, velkonītis atkal uzņem gaitu, iegriežas upes vidū un veicīgi pukšina uz priekšu.

Drīz pa labi paveras plata upes ieteka, bet Andrieviņš paskaidro, ka tā neesot vis kāda īpaša upe, bet Lielupes atzars, kas savienojot to ar Babītes ezeru.

—  Par Gāti to sauc. Babītes ezera rietumu gals te pienāk gluži klāt, no Lielupes pāri pļavām un niedrājiem līdz ezeram nebūs vairāk par krietnu kilometru, bet otrs gals Babītei aizsniedzas gandrīz līdz pašām Spilves pļavām . . .

Znoliņš apliecina, ka Babītes ezers patiešām esot veselus četrpadsmit kilometrus garš un sniedzoties gandrīz līdz Priedaines stacijai. Līdz Spilves pļavām gan no turienes vel esot krietni patālu. Tās būšot Babītes pļavas, kuras tālāk gan itin kā savienojoties ar Spilves pļavām.

—  Bagātākā ūdens putnu perēšanas un medību vieta Latvijā,— Znotiņš piebilst.— Babītē ir īpašas medību laiviņas — pēlīši, šauras, vieglas un līganas. Mednieks stāv pēliša priekšgala, bet stūmējs — pakaļgalā. Veikli balansēdams un ar garu dalbi pret dūņaino dibenu atspiezdamies, tas dzen laiviņu klusi vin ātri uz priekšu, cauri niedrāju puduriem . . .

Tālāk Znotiņš pastāsta, ka Babītes ezeram esot vēl arī otra noteka uz Lielupi iepretim Valteriem. 1816. gadā tur pie Spuņņu ciema no ezera uz upi izrakts kanāls, kas ar laiku palu ūdeņu izskalots par platu un dziļu upi. Tagad to saucot par Spi'.ņņupi, un tas esot galvenais zivju ceļš no upes uz ezeru un otrādi. Babītes ezers pēc savas izcelšanās esot pieskaitāms piejūras ezeru tipam. Kad jūra atkāpusies, aiz kāpu joslas palikusi gara un sekla jūras joma, kas vēlāk izveidojusies par ezeru. Tas esot viscaur samērā vienāda dziļuma, dūņainu dibenu, lielāko tiesu aizaudzis niedrēm un zālēm, tikai vidū palicis plašaks brīva ūdens klajums, kur rudeņos milzu baros salasoties 'papii, lai mednieki tiem nevarētu piekļūt pa šāvienam . . .

Pāri niedrāju un pļavu plašajiem klajiem priekšā redzama pilsēta.

—  Sloka,— saka Krišiņš.

—  Tālu vēl.

—  Kilometri trīs četri,— vērtē Daunis.— Pašlaik ejam pāri Jāņa sēklim. Redziet, kā velkonis maina kursu! Tagad griež uz kreiso, bet tūlīt laidīs atkal pa labi. Līkumots kuģu ceļš!

—  Stoderei gar pašu degunu,— smīn Krišiņš.

—  Nesmejies vis, ja neturēsi kursu tieši pēc zīmēm, būsi uz sēkļa kā likts. Te nekur nav dziļāks par pāris metriem, stūrmanim jāuzmanās, kamēr tiek pāri. Bet sēklis liels — gandrīz līdz pašai Slokai . . .

Pie Slokas Lielupei daudz atteku un atzaru. Atdurusies pret kāpu joslu, kas neļauj tai izlauzties uz pāris kilometru attālo jūru, upe sazarojas un izplūst, izveidodama divas salas — vienu nelielu, pašā vidū, bez īpaša nosaukuma, otru paprāvu, sauktu par Mežzara salu. Tūlīt aiz pirmās salas sākas plašie Slokas celulozes fabrikas koku dārzi — visgarām gar kreiso krastu. Nākdama līdz pašai Slokai ziemeļu virzienā (tieši uz jūru), upe te met pirmo lielo piejūras līkumu: gar Sloku tā jau tek uz lītiem, bet aiz celulozes fabrikas, gar Mežzara salu. pagriežas gluži uz dienvidiem, un tikai pašā salas galā, kur abi atzari atkal savienojas, upe asi griežas atpakaļ un līdz Spuņņupes ietekai plūst taisni — līdztekus jūras krastam — uz austrumiem.

SAULAINAIS KRASTS

—  Te nu sākas Rīgas Jūrmala,— svinīgi paziņo Vilis, kad karavāna iegriežas līkumā pie Valteriem un kreisa krasta lapotnē saulē atmirdz pirmo vasarnīcu logi.— Te ir Babītes mednieku bāze, tur — līkumā, kur tās laiviņas pie steķiem. Bet tālāk — kuģīšu piestātne un pārceltuve uz Salasciemu,— Vilis stāsta Neretas Rūtai, kas klausās spulgām acīm.

—  Kā tu visu to tik labi zini?— Tenis ar nopietnu seju vaicā.— Laikam esi kādreiz pats jūrmalas smiltiņās ruši- nāj ies?

—  Esmu gan, — Vilis atcērt.— Ari līdakas te esmu vilcis. Tikai ne ar spiningu, bet ar dibensvelci, ar koka vizuli. Te gar jūrmalu Lielupē visdziļākās vietas, ar spiningu neko neiesāksi.

—  Visdziļākajai vielai visā Lielupes tecē tieši nupat ejam pāri,— apliecina Znoliņš.

—  Redzi nu,— Vilis staro.

—  Nevar būt!—Tenis tīšām tēlo izbrīnu. Bet Vilis, Rūtas tuvuma spārnots, ir kļuvis reti asprātīgs.

—  Pamēģini nirt,— viņš saka. Un visi iespurdzas smieklos.

Balta jahtas bura, viegli sasvērusies un slaida ka kaijas spārns, aizslīd garām, spilgti atmirdzēdama pret priežu sila tumšzaļo fonu. Priežu sils te šalko abos upes krastos. Visā Jūrmalas kūrorta rajonā lapu un augļu koki redzami tikai dancos un ap vasarnīcām. Tos visapkārt gādīgi un krāšņi ieskauj mūžzaļie priežu kroņi. Tie sargā vasarnīcu dārzus no dzestriem vējiem, uzsūc putekļus un clod svaigumu elpai. Kā mīksta sega priežu sils saudzīgi apņčm visu septiņpadsmit kilometru garo sanatoriju un atpūtas namu pilsētas joslu, kas stiepjas gandrīz no pašas Slokas līdz Lielupes ietekai jūrā. Atstatums no upes līdz jūrai visnotaļ nav lielāks par trīs kilometriem, bet starp Dubultiem un Majoriem Lielupi 110 jūras šķir tikai pāris simt metru plata kāpu strēle.

Te Lielupe met otro lielo piejūras līkumu, gandrīz tikpat lielu kā pie Slokas. Rīgas Jūrmalas elektriskais dzelzceļš te iet cieši gar pašu upes krastu, kas nostiprināts akmeņiem. Līkuma vidu — plašs niedrāju un pļavu klajums, kur attekās redz cilājamies makšķeru kātus. Kad- reiz pāri klajumam te izrakts kanāls, lai upe ierautu jaunu un taisnu gultni, bet nodoms nav izdevies: upe tāpat plūst gar jūras kāpu valni un tikai lejpus Majoriem pagriežas uz dienvidiem, pienākdama iepretī Varkaļiem atkal gluži tuvu pie Babītes ezera tā austrumu galā.

Majoru likumā upe kā nosēta dažādu krāsu un lielumu laivām un laiviņām. Pāri saules apstarotajam ūdens klajam skan dziesmas un jautras klaigas, jahtas un motorlaivas slīd gan uz vienu, gan otru pusi, veikli manevrēdamas airu laivu ņirbīgajā barā, un tikai velkonis, kā jau nopietnas kravas vedējs, iet taisni pa kuģu ceļu, dažkārt rāmi ar svilpienu brīdinot kādu pārdrošāku airētāju, kas velk pāri upei kuģītim pašā degungalā . . .

Te ir saulains krasts, kur daudzi tūkstoši padomju darbaļaužu pavada savu vasaras atpūtu un krāj spēkus jaunam darba cēlienam.

— Jā, • Rīgas Jūrmala,— sapņaini atkārto Andrieviņš.— Kādreiz te bagātnieki un budži sautēja tuklumu . . . Bet tagad — paskaties vien, kā strādnieku jaunieši stūrē jahtas!

JORA

Aiz Varkaļu līkuma Lielupe pagriežas uz dienvidrītiem, atveras skats uz jaunajiem tiltiem, kas tālumā met lokus pāri upei, apliecinādami padomju celtniecības spēku un varenību. Elektriskie vilcieni aizdun pāri rāmajiem Lielupes ūdeņiem, zem kuriem slēpta dziļa kārta plūstošās smilts. Tikai padomju inženieriem bija pa spēkam uzveikt spītīgo upes pamatni, dziļi slīkšņaino kā bezdibenis.

Netālu no tiltiem kreisajā krastā, zaļā lapotnes pudurī redzams no vasarnīcām savrup novietojies un dārziem visapkārt greznojies gaišu ēku pulciņš.

— Palūkojies nu, meit,— Andrieviņš rāda uz to.— Tā ir tava nākamā skola.

—  Jā, Bulduru dārzkopības skola,— visziņa tonī apliecina Tenis.— Bet tūlīt aiz tiltiem ir «Daugavas» jahtklubs.

—  Skola . . .— Rūta satrūkstas.— Patiešām! Cik jauki — pašā upes krastā! . . . Varbūt man te izkāpt . . . Vai mēs vēl tālu brauksim?

—  Sedi vien mierīgi, drīz redzēsi jūru, bet skola nekur neaizbēgs, aiziesim abi tur apskatīties, kad ce|ošana būs galā.

—  Ds tevi pavadīšu,— Vilis klusi saka, un Rūta pieliec galvu nosarkdama.

Velkonis iet cauri tillam. Smagās liellaivas ieslīd starp pīlāriem kā zem milzu arkas. Mazās ceļotāju laivas steidzas pēdējās, visi raugās augšup, kur pār dēļu klāju aizdun zilas, zaļas un brūnganas pobedas, steigdamās vēl panākt pievakares sauli jūras malā . . .

Aiz otra tilta — atkal peldētāju un laivu krāsains birums. Lielupe te izplešas divtik plata, gar labo krastu, kur sila zaļumā redzamas Priedaines vasarnīcas, no paša tilta uz jūras pusi stiepjas trīs platas attekas, garām saliņai upes vidū, aiz kuras straume gar Buļļuciema pļavām pagriežas uz stāvo un smilšaino Priedaines meža krastu.

Lielupe te jau izplūst plašā deltā, attekas gar Buļļuciemu platas un lielas kā ezeri, pa starpām pļavas un niedrāju klaji, kur perē kaijas un papji, retāk mežpīles, bet pacerēs barojas trekni līņi un zuši. Gar labo krastu upe no Priedaines ciema līdz pašai Buļļupei viscaur tik dziļa, ka kuģīši piestāj jebkurā vietā. Kāpu krasls te ceļas arvien stāvāks, līkumā pie kūdras fabrikas piestātnes tas jau tik stāvs un augsts, ka kūdru, burtiski, izgāž no vagonetēm liellaivās, kas lur pabrauktas apakšā.

Iepretim Buļļuciemam velkonītis spalgi iesvilpjas un uz mirkli aptur gaitu. Kapteinis māj sveicienus, bet Andrieviņš veikli parauj gudri sasieto mezglu — un ceļotāju laivas atraisās no karavānas. Visi māj atvadas velkoņa komandai un sauc līksmus sveicienus. Prel milzu kāpu, kas līdz pusei noskalota un stāva kā balta siena, melnie liellaivu silueti izdalās kā uz gleznas. Šai vietā Lielupes galvenā straume pagriežas uz ziemeļiem — tieši uz jūru, bet pa labi, kur aiz kāpu grēdas jau pukšinādams iegriežas velkonītis, nošķiras Buļļupes atzars, kas aiztek uz Daugavu, veidojot lielo Bolderājas salu.

Labu brīdi laivas līgojas Lielupes lēnajā straumē. Visi raugās uz pāris kilometru attālo upes ieteku jūrā, kur virs apvaršņa līnijas skrien it ka balts kumeļu bars.

—  Viļņi dej,— saka Andrieviņš.— Jūra …

VAKARS LIEDAGA

Ar paliku zēni atkal sēžas airos.

—      Tagad — līdz pašai Roņu salai!—smaida Daunis, alrotīdams piedurknes.

—       Mēs, meitenes, iesim pastaigāties pa pludmali, - saka Zenta.— Līdz Dzintariem. Bet vispirms izpeldēsimies jūrā.

—      Pēdējā nometne!— sauc Krišiņš.— Kurš šovakar dežurants?

Visi saskatās.

Pēteris Krastiņš, kas vēl atvadām uzņēmis vienā no pēdējiem «kadriem» aizejošo liellaivu karavānu, noslēdz fotoaparāta somu un bēdīgi nopūšas:

—  Es . . .

—      Vai, kā tad mēs pludmalē bez fotogrāfa! Tā nevar. Pēteris vismaz uz kādu laiku jānomaina!

—  Nerūpējies velti! Pēdējā filmiņa jau pie beigām.

—       Fiimiņa — sīkums. Iesēdies elektriskajā vilcienā — un pēc pusstundas jau staigāsi pa Rīgas iekm. Nedzīvojam jau akmens laikmetā,— Tenis pamāca.

Toņa asprātība tomēr paliek nenovērtēta, jo visi sajūt, ka viņa pamācība par Rīgas sasniedzamību šoreiz izskan vairāk kā jautājums par ekskursijas beigām. Znotiņš noprot gan uz sevi vērstos skatienus, bet tīši kavējas ar atbildi, it kā vēl kādu noteiktāku vaicājumu gribēdams dzirdēt. Un Mazā Maija nenociešas:

—      Biedri vaditāj, kā tad mēs tagad ceļosim tālāk uz Rīgu? Laivās te vairs nebūtu vērts . . .

—       Padomāsim. Nu jau šķiet gan, ka. laivās būs apnicis sēdēt. Varbūt tiešām rīt ar elektrisko vilcienu . . . Bet tagad — stūrēsim krastā un meklēsim vietu nometnei!

Laivas izvelk netālu no sēkļa, kas iesniedzas tālu jūrā, iešķērsu upes grīvai, tā gandrīz pavisam noslēdzot kuģu ceļu. Tas nezinātājam te visai grūti atrodams.

Visapkārt kāpu klajums. Ietekas tuvumā neredz nometnei piemērotas vietas, un Daunis ar nožēlu noskatās uz pretējo krastu, kur Bolderājas mežs piesliecas gluži tuvu upei un jūrai.

—       Jā,— norūc arī Krišiņš.— Šādos vēju pauguros telteni raus kā cepuri no galvas. Vajadzēs tomēr virzīties vairāk uz meža pusi . . . bet laivas . . .

—  Nekas,— Andrieviņš pēc ilgākas pīpes uzkurināšanas un apdomas pieliek punktu.— Laivas uzrullēsim labi tālu krastā un ar ķēdi saslēgsim visas kopā. Tad var atstāt droši.

Kamēr zēni, Andrieviņa prasmīgi rīkoti, izvelk laivas tālu lēzenajā smilšu krastā, meitenes pārnes mantas uz mežmalu, kur Znotiņš jau iezīmē vietas teltīm un ugunskuram.

Pēc brīža noskaidrojas, ka te lielas grūtības ar malkas sagādi, jo mežs visapkart tīrs, kriteņi vasarnieku aizvākti līdz pēdējam sausam zaram.

—   Tukšs kā izslaucīts,— paziņo Krišiņš, apstaigājis tuvāko apkārtni.

—   Vajadzēs rāpties priedēs,— prāLo Daunis.— Apakšējie zari daudzām nokaltuši . . .

Tas ir gan atklājums!—Tenis zobojas.— Ņem tikai cirvīti, rāpies zarā un cērt nost; kad kritīsi, mēs tev paklāsim labas cerības apakšā . . .

Tad piebilst nopietnā tonī, pagriezdamies pret Andrie- viņu:

Krastā redzēju izskalotu baļķēnu. Sazāģēsim klučos, atstiepsim — un malkas būs diezgan.

Bet arī Andrieviņš domīgi kasa bārdas rugājus:

—   Slapja . . . Baļķēns smiltīs iegrimis . . . Viens gals vēl ūdenī . . . Bet Dižā padoms nav zemē metams. Ja tikai veikli kāpēji . . .

Un viņš paraugās augšup uz kuplajiem priežu kroņiem.

—   Uzrāpsimies, nekas!— piebalso arī Pupurs.— Tu, Dižais, cirvīti gan aizbāz aiz jostas, es ņemšu zāģiti. Ar laušanu vien nekas neiznāks, tad patiešām var nobraukt no koka zemē.

Zēni sadalās pulciņos ap abiem kāpējiem un dodas mežā, tet Andrieviņš vēl sauc pakaļ pēdējo pamācību:

—   Dziļāk ejiet, raugiet, kur biezoknis, tur apakšējie zari būs vairāk kaltuši . . .

—  Zinām, zinām,— atsaucas Pupurs.

—   Nu jā, tu jau tas mežinieks,— smīnēdams norūc Andrieviņš, tad sāk ar lielo kabatas nazi šķelt no laivas atnesto sveķa pagali iekuram.

Brīdi visi daibodamics klusē. Aiz kāpām šalc jūra. Tad Andrieviņš aizvāž nazi un domīgs noskatās uz meža pusi.

—   Diez kas šiem liels tur sanāks . . . Jūs, skuķi, varētu palasīt čiekurus . . . Priežu čiekuriem branga kvēle . . .

—       Pareizi!—atsaucas Vilma.— Iesim, meitenes, salasīsim labi veicīgi, liet pēc tam — uz jūru, peldeties!

Aši rosīdamās, meitenes čiekuru vākšanai iztukšo somas, daža apsien priekšauta, un visas čalodamas izklīst priedājā.

Kopīgie pūliņi vainagojas krietnām sekmēm, un drīz krūmājiem apaugušo kāpu ieplakā sprēgā jautrs ugunskurs, bet kurināmā vācēji, cits citam savas veiksmes un neveiksmes stāstīdami, skrien pāri kāpām uz jūru.

Vilim kaut kā izgadās skriet blakus Rūtai. . .

—  Es pirmoreiz redzēšu jūru!— viņa saka.

—  No upes jau varēja redzēt,— Vilis iebilst.

—  Nē, nē, tas nebija tā . . .

Tai brīdī viņi uzskrien lielajā kāpu valnī — un zilgans tālums, neaptverams plašums paveras viņu priekšā.

Jūra! . . .

Apvāršņa līnija zūd dūmakainajā tālē, kur jūra saplūst ar debesi, it kā augšup celdamās. Un nevar pateikt, kur beidzas jūra un sākas debess…

—       Kāds milzīgs klajums! . . .— čukst Rūta. — Salc! . . . Visu laiku varēja dzirdēt . . .

—  Skriesim lejā,— Vilis aicina.

—       Pagaidi brītiņu, paskatīsimies . . . Redzi — kaijas! Lielas un baltas . . . Bet kas tie melnie — tur, pa kreisi? Kā karodziņi . . .

—  Tīklu stoderes.

—  Un tālāk — laivas! . . . Viena . . . divas . . .

—  Četras.

—  Tālu, tālu! . . .

—       Zvejnieki. Bet pa labi — paskaties! Daugavgrīvas bāka. Vakarā tur mirdzina uguntiņa. Uzliesmo un nodziest, uzliesmo un atkal nodziest. Rāda kuģiem ceļu uz Rīgu . . .

Tad abi saskatās, abiem sejās atplaukst smaids, roka satver roku — un neizskaidrojams prieks ceļ sirdis kā spārnos. . . Baltā, irdenā un mīkstā smilts jūk zem kājām skrejienā lejup, kur baltkrēpjainie viļņi šņākdami veļas pāri sēkļiem liedagā, skalodami to spožu un gludu.

Aši nometuši vieglās virsdrēbes, abi šļakatu šļakatām skrien pāri pirmajam sēklim, kur labu gabalu ūdens sniedzas tikko pāri potītēm, tad pēkšņi putodams nāk vilnis un apšļāc skrējējus līdz padusēm, un tūlīt arī sākas pirmais dziļums — līdz ceļiem, vārīdamies nāk vilnis un pāršļāc pāri galvām . . . Aiz otrā sēkļa dziļums jau līdz krūtim — un te ir īstā peldēšanās vieta. Vilis

paceļ rokas virs galvas un metas vilnī, kas pēkšņi izaudzis priekšā kā zaļgana siena ar baltu putu cepuri . . . Izniris viņš sprauslo, kaut ko kliedz, meklēdams acīm Rūtu, bet tā jau iejukusi barā un kaut ko sauc tāpat kā viņš, cenzdamās pārkliegt jūras šalkoņu, un tūlīt jau visus atkal pārklāj jauns vilnis . . . Daunis un Pupurs grib peldēt līdz trešajam sēklim, bet Znotiņš neļauj, jo apakšstrāva tik stipri velk uz dzelmes pusi, ka tāda peldēšana bīstama.

Kad visi tiku tikām izcīnījušies ar viļņiem, liedagā iesprauž divas kārtiņas, pārvelk auklu (jo tīkls tievajām kārtiņām par smagu) un žāvēdamies spēlē volejbolu.

Pēkšņi Vilma uzsit bumbu augstu gaisā uz kāpu pusi un sauc:

—  Diezgan! Iesim pastaigāties pa pludmali — vismaz līdz Dzintariem! Mēs taču norunājām . . . Biedri vadītāj, jūs atļausiet?

Znotiņš paskatās pulkstenī.

—  Jau pari septiņiem. Labak būs, ja vispirms ieturēsim vakariņas. Tad līdz krēslai varat paklaiņot.

. . . Krēsla pienāk nemanot. Pāris kilometru, kur pludmale vēl bija paklusa un tikai reti tālas pastaigas cienītāji pagadās ceļā, zēni un meitenes nosoļo straujā gājienā, dziedot dziesmu pēc dziesmas. Bet, jo tuvāk nāk pirmās tālumā redzamās ēkas krasta ielokā, jo dzīvāka kļūst pludmale. Iepretim Lielupes stacijai viss liedags jau ļaužu pilns kā iela svētku vakarā. Atpūtā atbraukušie darbaļaudis peldas jūrā, pastaigājas pa liedagu, sēž uz soliem, spēlē dažādas sporta spēles. Bērni un mātes, jaunieši un sirmgalvji, strādnieki un karavīri, priecīgas sejas un jautras čalas daudzās padomju tautu valodās, krāsaini vasaras tērpi un brūns'veselīgu ķermeņu iedegums . . .

Visdzīvākā kustība ap Bulduriem, Dzintariem, Majoriem. Viss liedags tur iztālēm liekas viļņojam kā ziedaina apmale ap jūras zilgani pelēko paklāju. Gājējiem neviļus solis kļūst gausāks, bieži jāapstājas, lai paskatītos, kā mazuļi būvē miklajās smiltīs veselas pilsētas ar ielām un torņiem, kā daža neapzinīga vasarnieka suns, pretēji aizliegumam izvests pludmalē, naigi reizi pēc reizes metas pakaļ tālu jūrā iemestajam sprungulim un, zobos pakampis, peld malā, tad lepni skrien ap metēju, apskuri- nādams visus vērotājus sāļām ūdens lāsēm.

Riet saule.

Jūra kjuvusi gluži rāma.

Tāluma pukš motorlaiva. Zvejnieki nāk malā ar lomu. Tumst.

Steidzīgi, steidzīgi atpakaj uz nometni! VILIS RĀDA RĪGU

Otra rītā jau agri nometni pamodina aicinoši auto taures signāli.

— Celties!— Krastiņš skaņi sauc.— Zilais autobuss ieradies!

Mazā Maija pirmā izspraucas no telts un ar laimīgu saucienu iekrīt māmuļas apkampienos. Zilais autobuss daudziem atvedis sagaidītājus. Pēc pirmajiem apsveicināšanās priekiem sākas rosīga pošanās mājupbraucienam un saraustīti piedzīvotā stāsti. Andrieviņš ir aizgājis pie zvejniekiem sarunāt par laivu nogādi galā, bet Rūta nejūtas viena, jo Vilim māte nav varējusi atbraukt, un viņš jau vakar ir saņēmis atbildīgo uzdevumu — izrādīt Rūtai Rīgu un nogādāt viņu pēc uzdotās adreses, kur Andrieviņš pats ieradīšoties tikai pievakarē.

—  Mēs brauksim ar elektrisko vilcienu, vadītājs atļava. Autobusā neko lielu nedabū redzēt. . . Somas lai paliek, Krišiņš tās pieskatīs, es jau visu norunāju — mēs satiksimies pie Ļeņina pieminekļa . . .

Pēc brīža divi ceļotāji pa si!a taciņām gaiām Buļļucie- mam, kur daudzās sētās, uz mietiņiem izstiepti, žāvējas zvejnieku tikli, garām Stirnas Ragam un «Dnugavas» jahtklubam, kur pa kreisi rīta saulē atmirdz Lielupe, nonāk stacijā.

— «Lielupe»,— Rūta lasa uzrakstu.

—  Jā, pirmā Jūrmalas stacija nosaukta upes vārdā,— Vilis nopietni paskaidro, pētīdams vilcienu sarakstu. Tad dodas pie biļešu kases.

—  Lūdzu, divas līdz Rīgai, turp—atpakaļ.

To viņš izsaka tik nevērīgi, itin kā katru dienu būtu braucis «līdz Rīgai turp—atpakaļ». Tad vēl piebilst:

—  Svētdienas rīts, tāpēc uz Rīgu tik maz braucēju.

Abi dodas pa kāpnēm uz peronu, kur pie margām jau

stāv neliels pulciņš gaidītāju. Drīz' aiz priedēm noskan īpatnējais taures signāls — un zaļais elektrovilciena sastāvs ātrā gaitā izšaujas no līkuma un strauji, bet pavisam klusi tuvojas. Vilciena gaita tik ātra, ka Rūtai jau šķiet: tas aizbrāzīsies garām un viņi paliks . . .

—       Nepieturēs!— viņa iesaucas, bet tad jau vilciens ar mīkstu skaņu nobremzē un, motoriem dūcot, apstājas. Vagona durvīs stāv pavadone, laipni mudinādama neka vēties ar iekāpšanu. Un nav vēl Vilis un Rūta lāgā apskatījuši patukšo vagonu, kad motori jau atkal iedūcās, vilciens sāk gluži nemanot slīdēt uz priekšu, tad arvien straujak uzņem gaitu — un pēc dažām desmit sekundēm jau iet pilnā ātrumā.

Lielupes tilts.

—  Te mēs braucām cauri,— Vilis piezīmē.

—  Zinu . . .

—      Un tur var redzēt Buļļuciemu — tai likumā aiz meldru klaja, bet aiz meža stūra — mūsu nometne!

—  Un jūra! . . .

—  Bet otrā pusē — tava nākamā skola! Redzi — kokos!

—      Jā . . . Kad mācīšos, katru dienu iešu uz jūru . . . Ja tikai mani uzņems . . .

—       Uzņems. Kā tad var neuzņemt!—Vilis pārliecinoši nosaka.

Pavadone iet cauri vagonam.

—  Priedainē, Babītē, Imantā nepietur.

Vilis čukst:

—       Dzirdēji? Ātrais! Pēc divdesmit minūtēm būsim Rīgā . . .

Vilciena taure noskan ka milzu kamenes dūciens. Aiz platajiem vagona logiem paslīd garām Priedaines stacijas ēka un puķēm rotātais perons.

—  Cik skaista stacija!— sauc Rūta.

—       Bulduru stacija vēl skaistāka: gan redzēsi, kad kādreiz brauksim uz viņu galu.

Un, iejuzdamies īsti gida lomā, Vilis piebilst:

—       Es tev vēl daudz ko izrādīšu. Kas ilgāku laiku Rīgā nav bijuši, nemaz nepazīst vairs. Tavs krusttēvs Andrieviņš jau arī vēl laikam ar elektrisko vilcienu nebūs braucis . . .

—  Nezinu . . .

—       Padomju celtnieku darbs,— Vilis svinīgi pasvītro, bet, neprazdams tādā stilā turpināt, nobeidz gluži vienkārši:—Arī mūsu rajona komjaunieši te strādāja… Pamatīgi! … Es reiz vienam pazīstamam atnācu līdzi, kad tos betona pamatus kabeļu stabiem raka iekšā .. .

—  Zasulauks,— pavadone ziņo.

— Te jau sen Rīga,— Vilis paskaidro.— Pārdaugava.

Līdz Torņakalnam vilciens iziet cauri vairākiem «gaisa

tiltiem», brīdinot taurēdams; virs Mārupītes sastopas ar otru vilcienu, kas tikpat ātri traucas pa blakus sliedēm pretējā virzienā.

—  Kā zibens!— Rūta jūsmo.

—  Torņakalns!— pavadone sauc durvīs.

Vilciens apstājas. Iepretim stacijai redzams parks.

—      Arkādija,— Vilis paskaidro.— Mārupīte tek tur cauri. Bet blakus — sporta laukums.

Drīz vilciens, samazinot gaitu, jau dun pāri Daugavas tillam.

—  Rīga! . . .— Rūta čukst.

Aiz tiltu lokiem redzami kuģi gan vienā, gan otrā krasta malā. Velkoņi un laivas, jahtas un motorlaivas slīd visos virzienos plašajā Daugavas plūdumā, kas vietām sazarojas ap salām un pussalām.

Vilis vada Rūtu garām autoostai uz Komjaunatnes krastmalu, kur visspilgtāk redzams jaunās — padomju Rīgas vaigs.

—      Te visgarām bija tādas drupas un akmeņu lūžņa, ka cauri nevarēja iziet. Fašisti bija saspridzinājuši visu Daugavas malu . . . bet tagad — skaties!— Vilis ar rokas mājienu norāda visapkārt, it kā ietverdams šai kustībā visu krāšņo gleznu, kas paveras skatam. Sākot no dzelzs tilta. Daugavas labais krasts garām visai Rigas vecpilsētai pārvērsts par zaļojošu un ziedošu skvēru ar atpūtas soliem un asfaltētiem pastaigas celiņiem zaļu mauru, puķu dobju un koku aleju ietvarā, bet pati krasta mala iekalta sārti pelēkā granītā, sidrabainām metāla margam rotāta . . .

Izgājuši cauri vecpilsētai, kur neseno gruvešu vielā zaļo dārzi un laukumi, Vilis un Ruta apstājas iepretim Operas teātrim. Pārgājuši pa tiltiņu pāri kanālam, viņi pie universitātes iekāpj trolejbusā.

—  Divas — līdz Kirova ielai,— Vilis saka.

—  Vai tas būs tur?— Rūta, acīm zibsnot, jautā.

—  Jā.

Viņi izkāpj Rigas centrā, kur Kirova iela krusto Ļeņina ielu. Te platās liepu gatves galā uz sārta akmens pjedestāla kā dzīvs pāri pilsētai paceļas Ļeņina bronzas tēls.

Vilis un Rūta brīdi stāv un klusēdami vēro pieminekli.

—       Ja kādreiz laimētos aizbraukt uz Maskavu un redzēt viņu Mauzolejā,— čukst Ruta.

—  Noteikti aizbrauksim,— saka Vilis.

Viņi pāriet ielai un apstājas pie paša monumenta. Visa tā pakāje klāta svaigiem ziediem.

Rūta kautri vienā maliņā noliek trīs sila viršu zariņus ar sārteniem ziediem un tikko samanāmu medus smaržu.

Tai brīdī ar ziedu veltēm nāk arī pārējie ekskursijas dalībnieki. Visiem veselīgās, saulē un vējos nobrūnetās sejas staro gaiša svinīgumā.

Klusēdami noliek ziedus.

Tad Znotiņš saka:

—       Sis bija jūsu klases pēdējais kopīgais solis. Ikviens no jums jau ir iecerējis savas izglītības tālākās gaitas, kā paši vakaros pie ugunskura stāstījāt. Daži no jums jau ir komjaunieši . . . Bet es gribētu, lai jūs visi šai brīdī dotu sevī klusu solījumu izaugt par īstiem ļeņiniešiem. Nekad neaizmirstiet, ka uz jums raugās visa pasaule!

—  Solāmies! . . .

SATURS

riRMA DAĻA. STĀSTI PAR DAUGAVU.

Led us kauja …………………………………………….

Odens lielgabals ……………………………………….

Lielie grunduli …………………………………………

Žurnālists Tenis Samtiņš……………………………

Vilis Vēdzele……………………………………………

Divi kapteiņi ……………………………………………

Neskaties viru pēc pastalām ….

Lizdēnos …………………………………………………

Talka ………………………………………………………

Pils + sēta ……………………………………………….

Kaujas par Daugavpili………………………………..

Ar pirkstu uz Ēģipti…………………………………..

Daugavpils tramvajs …………………………………

Locis ……………………………………………………..

Sami un līdakas………………………………………..

Vālodze ………………………………………………….

Stāsts par meža gulbi ………………………………..

Lubāns nāk pa gaisu………………………………….

Saules ligzda ……………………………………………

Sis un tas…………………………………………………

Noslēpumu sala ……………………………………….

Daunis dodas izlūkos ……………………………….

Vilma pētī pati, bet Vilis netic pasakām

Tenis atrod braslu …………………………………….

Daži izraksti no ceļojuma žurnāla . . .

Par i krācēm …………………………………………….

Staburags ………………………………………………..

Vel dažas Teņa piezīmes…………………………….

Kolektīvā saimniecība «Daugavieši»

Za|ais Mežs ……………………………………………..

Andrieviņš pārbauda zinības ….

Sīļu līcis ………………………………………………….

Vai zutis iet uz zirņiem?……………………………..

Ķeguma ezers…………………………………………..

Pirmā skolas diena ……………………………………

OTRA DAĻA. NO NERETAS LlDZ JORAI.

Zilais autobuss ……………………………

Ceļa jūtis ……………………………………

Andrieviņš drīvē …………………………

Vēstule sastop adresātu . .

Divas iepazīšanās ………………………..

Susēja susēja, Sauka to dzirdīja

Pirmā nometne ……………………………

Mazās Maijas iecere …. Mēmeles liltui.is un Viesītes vēži Par vēdzeļu pēršanu ….

Lejup pa Mēmeli………………………….

Lielā nometne …………………………….

Līņu ezeriņš ……………………………….

Te sākas Lielupe………………………….

Zīle nesa jaunu vēsti ….

Jaunais ceļš ………………………………..

Kolhoza ciemats ………………………….

Cāļu fabrika ……………………………….

Rckoidislos ………………………………..

Veina grāvis ……………………………….

Sier.;: vezums peld pa upi . .

Lielu …………………………………………

Jelgavā………………………………………..

Skola …………………………………………

Guntis gids …………………………………

Upe Ick atpakaļ …………………………..

Stoderei gar dziļuma pusi . . Kapteinis aicina ciemos . . . Velkonis «Komjaunietis» . . . Veca Kramiņa stāsts ….

Babītes ezers ………………………………

Saulainais krasts . . . . • .

Jīira …………………………………………..

Vakars liedagā …………………………….

Vilis rāda U'gu…………………………….

HB N'> 4607

Jūlijs Vanags

STĀSTI PAR DAUGAVU UN LIELUPI

Redaktors Andris Rijnieks Mākslinieciskā redaktore Maija Dragūne Tehniskā redaktore Irēna Soide Korektore Dzidra Voitekūne

Nodota salikšanai 17.06.85. Parakstīta iespiešanai 05.03.86. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs No 2. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 10,08 uzsk. iespiedi.; 10,87 uzsk. krāsu nov.; 10,97 iz- devn. I. Metiens 30 000 eks. Pašūt. N'-> 797-5. Cena 85 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīga, Padomju bulv. 24. Izdevn. N-j 13/32221/J-2858. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poli- grālijas un gramatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 220011 Rīga, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfija, 226004 Rīgā, Vienības gatve 11.

Izdevums sagatavots dialoga sistēmā DIS, piedaloties Nozares kolektīvās lietošanas informatīva- jam skaitļošanas centram. Programmists — Georgijs Zaharičevs

Vanags J.

R.:

a 463 Stāsti par Daugavu un Lielupi.—2. izd.- Liesma, 1986.—189 Ipp.—(Stāsti par dabu)

Content

Vanags Jūlijs Stāsti par Daugavu un Lielupi

Pirmā daļa STĀSTI PAR DAUGAVU

ZAĻAIS MEŽS

SIĻU LĪCIS

VAI ZUTIS IET UZ ZIRŅIEM?

ĶEGUMA EZERS

OTRA DAĻA no Neretas lĪdz jŪrai

ZILAIS AUTOBUSS

CEĻA JUTIS

ANDRIEVIŅŠ DRĪVĒ

TE SAKAS LIELUPE

SATURS