Eniņš Guntis

Tepat Latvijā

GUNTIS ENIŅŠ

TEPAT LATVIJĀ

CEĻA VĀRDI LASĪTĀJAM

Vai ar šis grāmatas autoru Gunti Eniņu kāds būtu jāitpazīstina? Diez vai. Viņa vārds jau daudziem ir zi- nčtms. Kaut vai no kaismīgajām publikācijām par sasāpējušiem ekoloģijas jautājumiem laikrakstos un žurnālos. No savdabīgajām dabas fotoetidēm, kas ievietotas dažādos izdevumos. Gunti Eniņu pazīst ari no uzstāšanās reizēm radio un televīzijā, kad pulcējas kopā cilvēki, kuriem rūp dabas aizsardzība un kuri ir dziļi ieinteresēti aktuālu problēmu «Daba un mēs» optimālā risinājumā.

So gara auguma viru ar atklātu skatienu, kedām vai zābakiem kājās, mugursomu plecos, fotoaparātiem un dažādiem mērinstrumentiem rokās ne viens vien būs saticis nomaļos lauku ceļos, upju un ezeru krastos, grūti izbrie- namās biežņās, purvos, pie alām, dižkokiem, laukakmeņiem. Gan kopā ar dižkoku atbrīvošanas un ainavu kopšanas grupu, ko vada Tautas dzejnieks Imants Ziedonis, gan citās ekoloģiska rakstura ekspedīciju grupās, gan blakus individuāliem entuziastiem, gan sievas Ingas un bērnu Lāsmas un Anda pavadībā, gan gluži vienu, jo ne jau katram pa spēkam tikt Ildzi viņa lielajiem soļiem un ne jau katram pietiek izturības.

Viņš pats par sevi saka:

«Esmu ierindas pilsonis, pēc amata inženieris, pēc aicinājuma — tas, kam nav cita apzīmējuma kā tikai dabas draugs.»

Dabu Guntis Eniņš dēvē par Lielo māti, par visu brīnumu Brīnumu, bet dabas aizsardzības biedrību — par Cilvēku aizsardzības biedrību (pēc Tautas dzejnieka Ojāra Vācieša terminoloģijas). Viņa aizsāktais darbs dabas aizsardzībā sen jau pāraudzis viena entuziasta iespēju robežas. Sakrājušies faktu materiāli — kaut vai pāris tūkstošu perfokartēs aprakstītie dabas pieminekļi, vairāki tūkstoši krāsu diapozitīvu — viss prasīt prasās pēc apkopojuma, taču nerimtīgais raksturs liek iet viņam aiz- vīen tālāk, meklēt vēl neatrastu ozolu, lidz šim neizpētītu alu, neuzietu ūdenskritumu, neatklātu, dabas ainavu, biezokņos ieslēpušos klinti. Un viņš atklāj, aizvien vēl atklāj ko jaunu tepat mazajā Latvijā! Tālab nekas nebūs samelots, ja Gunti Eniņu sauksim par pirmatklājēju.

Mūždien nevaļīgu, nobažījušos, patiesi iepriecinātu vai sašutušu, bet nekad vienaldzīgu — tādu Gunti Eniņu pazīst gan republikas Dabas un pieminekļu aizsardzības biedrības centrālajā padomē, kur viņš ir propagandas komisijas un floras aizsardzības sekcijas loceklis, gan Latvijas Eksperimentālās un klīniskās medicīnas zinātniskās pētniecības institūtā, kur viņš ir Dabas un pieminekļu aizsardzības biedrības pirmorganizācijas priekšsēdētājs, gan PSRS Ģeogrāfijas biedrībā, kur viņš ir īstenais loceklis, gan draugu un paziņu vidū.

Guntis Eniņš ir papildinājis Latvijas aizsargājamo dabas objektu sarakstu ar simt dižkokiem. Taču tas vēl nav viss. Sīkas ziņas par tūkstoš jaunuzietiem dižkokiem viņš ir iesniedzis apvienībai «Silava», kur patlaban top jauns aizsargājamo koku saraksts. Kopā ar zinātnieku Māri Laiviņu tapis darbs par Alūksnes rajona aizsargājamiem dižkokiem un savdabīgajiem kokiem (1983), tajā ietverts simt viens Gunta Eniņa apzinātais dabas piemineklis. Kopā ar LPSR ZA Botāniskā dārza direktoru Andri Zvirgzdu izstrādāta rekomendācija, kā uzskaitāmi un mērāmi aizsargājamie koki un krūmi (1983). Sadarbībā ar entuziastu Ati Baižu sīki aprakstīti, nofotografēti un izpētīti septiņdesmit septiņi Rīgā augošie dižkoki. Radīts scenārijs Vissavienības televīzijas filmai «Dabas pieminekļi». Jau savākti materiāli par vairāk nekā simt alām — tas ir pamats jaunai grāmatai. Starp citu, Guntis Eniņš meklē ari aizmirstus vārdus — avotu, strautu, vecupju, akmeņu nosaukumus …

Par padarīto Guntis Eniņš nemēdz skaļi runāt un ar to lepoties. Toties aizkustinoši sirsnīgi apdziedat, dziļa saviļņojumā apbrīnot sarkano āboliņa ziedu, dzidrās lietus lāses, kas pakšķ uz dadža lapas, raibu akmentiņu, zibens šautru, kas pāršķeļ tumšzilu mākoni, kaķpēdiņas zieda netveramo smaržu, dardedzes jostu — to gan, to — jā. Par to lasītājs papilnam pārliecināsies šajā grāmatā, kas nebūt nav pirmā autora daiļradē. 1979. gadā izdevniecības «Liesma» Jaunatnes literatūras redakcija laida klajā Ojāra Āboltiņa un Gunta Eniņa grāmatu «Gaujas senieleja», bet 1982. gadā sērijā «Daba un mēs» izdevniecības «Zinātne» apgādā Iznāca Gunta Eniņa grāmata «Koks — dabas piemineklis», kura tika godalgota republikas ikgadējā populārzinātnisko grāmatu konkursā, turklāt vienlaikus ieguva otro vietu Latvijas Dabas un pieminekļu aizsardzības biedrības centrālās padomes organizētajā konkursā.

Lai ari viņa trešā grāmata atrod ceļu uz lasītāju sirdīm!

Mārīte Romāne

Veltīts Ķonēnu ļaudīm,

SOĻI PA DZIMTO ZEMI

Vai jūs zināt, ka veikalā par vienpadsmit rub|iem var nopirkt soļu skaitītāju? Tas izskatās kā mazs kabatas pulkstenis, un vienu tādu es iegādājos. Piekabināju pie jostas, un tas izsekoja un saskaitīja katru manu soli. Vakarā varēju uzzināt, cik soļu un cik kilometru pa dienu esmu veicis. Nu es gāju, un nu es skrēju — ātrāk, ātrāk! Steidzu soļus un veicu attālumus. Iedzinu skaitītājā baltus līčloču lielceļus, zaļus lauku ceļus, smaržīgas meža takas, zeltītus jūras liedagus un zilo upju krastus. Es kļuvu tūrists, kas nostaigājis visvairāk kilometru. Visur es biju bijis. Bet ko es biju redzējis? Vienā dienā attapos, ka esmu tikai noskrējis kilometrus, noplēsis zābaku zoles, bet redzējis neesmu neko, neesmu apstājies, neesmu paskatījies, neesmu ieskatījies. Man nebija laika, man bija jāsasteidz kilometri. Man nebija laika apstāties, lai iedziļinātos un padomātu, nebija laika sajust. Es tikai baudīju kustības ātrumu, savu locekļu un pretvēja dinamiku, bet es nebaudīju dabas miera svētumu, nepazinu koka dvēseli, akmens mūžību, mākoņu maigumu, dīgstošās zāles svaigumu, rīta elpu un vakara nopūtu, ezera trīsas un strauta draiskumu, nesapratu ziedu un putnu valodu. Es aizskrēju pāri, izskrēju cauri, aizskrēju garām.

Bet tad es apstājos — un brīnums man bija liels: cik bagāta ir apkārtne, šī vienkāršā zeme, cik tā mīļa un skaista! Cik sena! Cik nezināma — kā neatklāta Amerika.

Es izstiepju rokas, atveru acis, atdaru ausis un kļūstu bagāts. Sudrabs pie manām kājām, zelts man virs galvas, dimanti rīta rasā, dārgi mākslas darbi visapkārt: gleznas un akvareļi, tēli un skulptūras, dabas skulptūras — sirmi koku stumbri un Gaujas klintis, saules akvareļi atvarā un rieta debesīs, ievu un lakstīgalu simfonijas ielejā. Un senatnes elpa ap mani un baltā āboliņa saldums.

Izmetu soļu skaitītāju un tagad eju lēnām, eju tuvāk Tev — lielā Daba un sirmā Senatne.

KOKI

RAMU DIŽOZOLS

Sen dzirdēju, nu redzēju Vaidu zemes ozoliņu; Dzelžu saknes, vara zari, Sidrabiņa lapiņām.

Tas notika 1975. gadā pie Misas, bet tikpat labi varēja notikt arī citā laikā un citā vietā. Es biju šīs drāmas nobeiguma liecinieks, bet tā sākās pirms daudziem gadu simteņiem, kad ozolzīle izlaida asnu Zemgales mālā Misas krastā. Varbūt toreiz šai zemē valdīja hercogs Jēkabs, bet varbūt līdz viņa piedzimšanai vēl bija jāgaida gadu simti un zemgalieši lieca muguras citu kungu kalpībā.

Zīle droši vien bija iesējusies pļavā vai tīruma malā. Un jaunajam ozoliņam pirmajos gados ļoti vajadzēja baidīties, ka to nenokož agrā pavasara salna, nenoplūc govs, aita vai alnis. Varbūt arī noplūca, varbūt nopļāva izkapts, bet zīles gēni bija ļoti neatlaidīgi, un vēl dzīvais kātiņš dzina atvases pumpuru. Nākamajās vasarās ozola bērns atkal tiecās uz augšu — līdz zālei, pāri zālei, līdz vīgriezēm, pāri vīgriezēm, lidz kārkliem, pāri kārkliem — tā, lai Misas palu ūdeņi vairs nevar ļaunu nodarīt. Kad ozols paaugās, radās citas bažas — kaut nu zemnieks nenocirstu cirvja kātam, ratu spieķiem vai mucu dēlīšiem. Kā redzams, nocirta citus ozolus, bet šis palika un beidzot sasniedza vīra gadus. Tagad ozols pats sargāja citus. Varenais koks stāvēja palienes pļavu vidū un karstajā vasaras tveicē deva pavēni siena pļāvējiem, pusdienas ēdot un diendusu nosnaužot. Bet rudenī ar savām platajām zaru rokām tas sargāja ganiņu no drēgnā lietus. Ozols atvēlēja savu vainagu putnu ligzdām, un tie pateicībā pieskandināja visu apkārtni ar skaistām melodijām. Savās kreveļainajās zaru plaukstās ozols labprāt šūpoja putnu bērnus. Saulgriežu naktīs pie varenā koka droši vien sanāca līgotāji — puiši un meitas jaunās pastalās un ganiņi basām kājām. Viņi vija kuplus ozollapu vainagus. Varbūt meitas te nāca klusībā burties. Meta vainagu kokā un zīlēja, vai tajā gadā dabūs iecerēto tautu dēlu vai ne. Ozols visvairāk mīlēja bērnus un pasniedza pretī cieto zaru roku, ja nevaldāmie rakari gribēja izkāpaļāties pa viņa plašajām zaru kāpnēm.

Ozols bija tik liels un spēcīgs, ka likās — tādam milzim neviens nespēj nodarīt pāri. Bet reiz arī vareno koku piemeklēja nelaime. Bargā negaisā, kad pār debesīm vēlās tumši mākoņi, ozolu pēkšņi sadzēla ass zibens zobens. Karsta strāva izskrēja tam cauri no galotnes līdz saknēm. Cilvēks būtu sarāvies čokurā un saplacis pie zemes. Ozols palika stāvam, tikai resnajā, raupjajā stumbrā kā milzīga, balta liesma no pašas apakšas līdz augšai nu atsedzās kaila koksne — nežēlīgā zibens lādiņa ce]š. Tautā saka: ozols 300 gadus aug, 300 gadus briest un 300 gadus mirst. Arī šis ozols bija spītīgs un sīksts. Ņēmis izturību no Zemgales asarām piesūkušās zemes. Ar divkāršu spēku dzīvajā stumbra daļā ozols dzina sulas un centās sadziedēt rētu. Ar laiku dižozols vēl pieņēmās resnumā, bet zibens skartā josla palika nedzīva, un pēc daudziem gadiem tur iemetās trupe un vēl pēc gadsimta izveidojās dobums. Tā ozols bija kļuvis par sirmu vectētiņu, lai gan joprojām greznoja apkārtnes ainavu, stāvēdams viens Misas pļavās. Joprojām te pusdienoja siena pļāvēji un grābēji, joprojām piesēda kāds ceļinieks. Tagad ganiņš varēja ieiet dobumā un patverties no asajiem rudens vējiem. Koks viņu gādīgi it kā ietina biezajāJ platajā mētelī. Savā ilgajā mūžā tas bija redzējis daudzas ļaužu paaudzes un piedzīvojis dažādus laikmetus. Pa šiem gadiem šeit ne vienu reizi vien bija nākuši cilvēki — gan pa vienam, gan divatā — savās visskaistākajās stundās. Arī asaras ozols bija jutis uz savām saknēm. Tagad dobumai- najā kokā dzīvoja meža zintnieces — teiksmainās pūces. Joprojām ozols deva patvērumu visiem, kam vien tas bija nepieciešams. Joprojām milzenis uzņēma nerātņus bērnus.

Tā pienāca divdesmitais gadsimts un mūsu dienas, kad vērīgāki ļaudis un zinātnieki sāka jau runāt par dižkokiem un tos uzskaitīt.

Kādu dienu sirmajam ozolam tuvojās neliels zēnu pulciņš. Tādās reizēs laikam vecā koka sirds priekā ietrīsējās. Zinātnieki apgalvo, ka pat istabas puķes atšķirot savus kopējus no saviem mocītājiem.

Bet kas tad tas? Cilvēkbērni, ko jūs darāt! Ko jūs darāt!? Kāpēc jums rokās petroleja un sērkociņi?!

Visvairāk prieka ozols savā mūžā ir devis bērniem. Un nu būs visam beigas!

Liesmas kāpj stumbrā, sākumā deg prauli. Ozoli degot ļoti ilgi — vairākas dienas. Bet ozols taču ir dzīvs! Cilvēkbērni, ko jūs izdarījāt?! Sirmais koks kliedz, un šausmās sastingst zāle un puķes dreb. Arī tās dzird ozola izmisumu, tikai cilvēks vien nedzird. Viņš ir kurls pret augu bioloģiskajām vibrācijām.

Nezinu, cik ilgi un kā dega vecais Ramu dižozols un ar kādiem spēkiem koks uguni uzvarēja. Varbūt cilvēki palīdzēja. Stāsta, ka ozols ar piecu gadu intervālu esot dedzināts pa divi lāgi. Un tomēr ar! šoreiz ozols cerēja izdzīvot. Tas bija neticami, bet viņš vēl dzīvoja. Liesmas bija apēdušas stumbra lielāko daļu, un dižkoka vainags vairs turējās tikai uz šaura, plāna segmenta. Pa šo nelielo dzīvības artēriju plūda visas barības vielas no saknēm uz lapām, bet no lapām saule pretējā virzienā plūda uz saknēm.

Es ozolu redzēju tikai tā dzīves pēdējā dienā, pēdējā stundā — drāmas noslēgumā. Tā bija 1975. gada vasaras pēdējā svētdiena. No rīta lija, un barometra bulta krita gaisa spiediena bezdibenī. Bet tad cēlās vējš un sāka nevaldāmi plosīt pelēkos, rudenīgos padebešus. Tie savē- lās tumšos vālos, un saule kūleņoja starp gaišu debesu joslām un vistumšāko mākoņu slāņiem.

Mēs braucām kārtējā ekspedīcijā inventarizēt dižkokus Misas krastos pie Daibes. Diena bija atradumiem bagāta — uzskaitījām vairākus lielus ozolus. Pie Bajāru mājām atklājām milzīgu kļavu, kuras stumbra apkārtmērs bija 4,9 metri. Tā bija visdižākā kļava Latvijā un visā Baltijā.

Vēja plosīšanās aizvien pieņēmās. Nu jau trakoja īsta viesuļvētra, kādu es savā mūžā vēl nebiju redzējis, Lūza dižās kļavas sausie zari. Bērzi locījās kā smilgas. Vējš skrēja grūdieniem kā nevaldāms dzērājs ar izplestām rokām, gribēdams saplosīt un izplēst visu savā ceļā. Saķēra kārklus un plucināja kā matu cekulu. Brīkšķēja un gāzās vecie alkšņi, pa gaisu aizvirpuļoja nokaltušo zaru klēpis. Bet jaunie kārkli bija sīksti kā kaķi; tie locījās līdz zemei, tomēr nelūza, to brāļus upes krastā pat ledus blāķi nespēj izraut. Mēs pirmo reizi jutām bailes no vēja un centāmies tikt prom no kokiem.

Tālumā redzējām veco, daudzcietušo Ramu ozolu. Viņš stāvēja viens plašā klajuma vidū un viens cīnījās ar lokālo viesuļvētru. Viņš nelocījās nemaz, un, kā likās, pat zari tam nekustējās. Viņš stāvēja kā akmeni kalts, kamēr citus kokus auka sukāja kā zāli. Smagi Ievainots un viens pret vētru, kā brīnums. Sajā brīdī viņš man atgādināja veco latviešu strēlnieku, kas nemāk atkāpties. Cik gan tonnu liels bija vētras spiediena spēks, kas iegūla vecajā vainagā? Un kā šaurais, vēl dzīvais stumbra segments to spēja izturēt? Tas bija neticams brīnums vēl jo vairāk tāpēc, ka vētra brāzās ozolam visnelabvēlīgākajā virzienā — nevis gareniski stumbra šķēpelei, uz kuras balstījās ozols, bet šķērsām tai, tieši pa lauzienam, kur koksnes materiālā pretestība bija vismazākā.

Vēl stiprākas vētras savā daudzo simtgadu mūžā vecais ozols bija redzējis un pārdzīvojis, bet tagad viņš stāvēja pret šo auku smagi ievainots.

Skriedami pāri kāļu laukam, uz brīdi bijām nolaiduši acis, un, kad mēs tās pacēlām, ozola vairs nebija. It kā klusums iešalca ausīs un tukšums ainavā. Mēs nedzirdējām ne vaidu, ne žēlošanās.

Apmierināta ar ļauno darbu, vētra rima. Uzkāpu augšā un aplūkoju lūzuma vietu — to vietu, uz kuras ozols visu laiku bija turējies un cīnījies pret vētru. Tā bija tik tikko desmit centimetrus plata. Bet kādas te bija gadskārtas! 10 milimetru katrā gadā! Neticami! Tik ļoti ozols bija steidzies nostiprināt un aizdziedēt savu vājo vietu. Un, ja tagad nebūtu uzbrukusi šī nelietīgā viesuļvētra, pēc gadiem desmit divdesmit ozols jau būtu atguvis spēkus un šāda auka vairs nespētu to lauzt. Tas dzīvotu vēl daudzus gadsimtus, kā dižens dabas piemineklis priecētu nākamās paaudzes un greznotu ainavu, jo tagad vecie dižkoki tiks cilvēku aprūpēti.

Zem ozola bija izbirusi bagāta zīļu raža. Tik lielas zīles es nevienam ozolam vēl nebiju redzējis. Tātad arī par savas sugas nākamajām paaudzēm ozols bija domājis. Cik skaisti ir dabas likumi! Toreiz salasījām daudz lielo zīļu un klusībā solījāmies: «Vecais milzi, mēs tās iestādīsim labā zemē, lai caur taviem bērniem turpinās tava sīkstā ozolu suga.»

Bet cilvēks ir mūžīgi nevaļīga būtne, ko saēd stresa rusa. Zīles sakalta centrālapkures sausajā gaisā un zaudēja dīgtspēju.

Aprakstīdams šo drāmu, es visu notikumu pārdzīvoju no jauna un, mierinādams savu sirdsapziņu, domāju: «Pavasarī aizbraukšu tur, gan jau no Ramu ozola zīlēm būs izaudzis kāds jaunais ozolbērniņš. Pārvedīšu un iestādīšu to labā vietā, lai pēc piecsimt gadiem atkal būtu tāds ozols.» Cilvēks jau ir tāds domājošs radījums, kas var un māk solīties.

Post scriptum: Šodien par tāda septiņus metrus resna ozola nodedzināšanu vai citādu ļaunprātīgu iznīcināšanu pēc Latvijas PSR A^inistru Padomes 1982. gada 15. jūnija lēmuma noteiktajām taksēm vainīgajam nāktos samaksāt 2700 rubļus soda naudas.

TEPAT LATVIJĀ

Klusiņām klausījos, Ko solīja meža māte: Priedei sagšu, eglei sagšu, Paeglei villainīti.

īsā decembra dienā, kad no pelnu pelēkajām debesīm sijā smalks lietus un uz zemes pat pusdienlaikā valda puskrēsla, mēs braucam ekspedīcijā. Dižkoku, alu vai laukakmeņu meklēšana mani vienmēr valdzinājusi, bet kāds prieks un skaistums var būt decembra dienā, kad nav vairs lapu, nav zāles un nav vēl sniega un zeme ir mīksta dubļos?

Mūsu mazais mikroautobuss «Latvija» iestieg dubļos, un mēs to stumjam no visa spēka un pāri spēkiem cerībā tikt dubļainā kalna galā. Riepas jau kūp un šauj dubļu strūklas atpakaļ — virsū stūmējiem.

Savu laiku dubļus bridu, savu laiku rotājos, —

vientuļās egļu galotnes iešūpo skanīga dziesma.

Beidzot mēs tomēr esam augšā. Mīlu šos mazos, aizmirstos lauku, pareizāk, mežu baltos ceļus — augšā, lejā, pa labi, pa kreisi, atkal lejā, augšā. Garu lazdas zaru skaras tik tuvu un zemu liecas, ka gandrīz logos skaras. Zaru un stumbru gaitenis ar baltu paklāju mums priekšā. Stop! Ceļu aizšķērso sagāzti koki, te strādā mežcirtēji. Ja gribam drīz atkal braukt, jāiet tiem talkā, lai ātrāk atbrīvotu ceļu. Nesam un kraujam kaudzē slapji glumos un zaļgani nosūbējušos alkšņu stumbrus.

Jā, uz Ķūļciemu mēs varēšot izbraukt, tālāk cejš būšot labāks, stāsta mežcirtēji,

Mēs tur izbraucām. Nezinu, kā lai jums to pasaka, jo tā bija īstenības pasaka.

Vientuļā ezera krastā uz brūnsarkanu meldru un vecās kūlas fona mīkstas, zaļas kolonnas un smailas piramīdas izvietotas visbrīnišķīgākajās kombinācijās, lielākās un mazākās grupās. Un tie ir Latvijas paegļi! Liekas, paglaudīsi — un sprēgās rasas pilieni un šaudīsies skuju adatiņu bultas kā elektrība siltam incim vilnā.

Zaļo torņu augstums pieci metri. Un to ir daudz, daudz. Nevar saskaitīt, nevar ar skatienu aptvert. Grūti ticēt, ka paegļi paši bez īpašas cirpšanas varētu izaugt tik pareizi apaļi, tik gludi, tik šmaugi. Grūti ticēt, ka paegļi paši bez stādīšanas un kopšanas, bez cilvēka palīdzības varētu sagrupēties tik jaukās kompozicionālās kopās. Nereti daba ir pārāka par mums. Gribas kā bērnam mesties paegļu barā un rotaļā skriet starp zaļajām kolonnām, piramīdām, gubām, bumbām. Ir arī mazāki skaistuļi — cilvēka augumā un citi pavisam mazi kadiķbērni.

Vai tā ir Latvija? Mēs esam kā apburti, kā nokļuvuši pasaku zemē. Ir jau pēcpusdiena, bet nokavētā maltīte nevienam vairs nav prātā. Nav prātā slapjā kūla un slapjās debesis, un slapjie deguni, un slapjās kājas. Kādas te krāsas, cik lieliska krāsu saskaņa un skaistums! Brūni sarkanā kūla, svina pelēks ezera līmenis un zaļi, zaļi paegļi ar vēl zaļākiem, gaišiem pušķīšiem katrā zargalā. Tie ir jaunie dzinumi. Dažu piramīdu zaļajā villainē tumšzilas ogas kā mellenes. Tie ir paegļu čiekuri. Mēs plūcam un cienājamies ar tiem. Tautas medicīnā paegļu ogas lietojot kā asins tīrītāju līdzekli.

Bet vai viss ir tikai labi un skaisti? Pamanām arī kadiķus, kam skuju kamzoļa zaļais samts kļuvis brūns, nedzīvs. Daži ir puskaltuši. Tās laikam 1978./79. gada slapjā rudens un bargās ziemas sekas. Skaistuma zemei draud vēl vienas briesmas — alkšņi un krūmi, kas jau ielenkuši daudzas cēlo kadiķu grupas, jo aug daudz ātrāk par tiem. Par uzbrucēju sabiedroto kļūst arī priedes.

Paeglis ir jūtīgs koks, tas nepanes apgaismojuma maiņas. Tie var labi augt meža vidū, ja tur dzimuši un auguši visu savu mūžu, bet, tiklīdz apkārtējos kokus nocirtīs, zem tiem augošie paegļi nokaltis. Tas pats notiks, ja klajumā augošu paegli ielenks citi koki. Arī šeit, aiz Engures ezera paegļu noras, tūlīt sākas mežs, kur zem lielajām priedēm aug pavisam citādi paegļi — skaisti, bet it kā gluži citas sugas koki: šķībi, greizi, līkiem stumbriem, maziem nenosakāmas konfigurācijas vainagiem, no kailajiem zariem un savērptajiem stumbriem nokarājas garas ķērpju bārdas. Kā simtiem kaulainu veču tie ložņā pa meža apakšu katrs citādā izskatā, ar citādu raksturu, ar dažādām vainaga skrandām. Kūpina zilganzaļas sūnu pīpes, un viens otrs asā, zarainā azotē auklē putnu ligzdiņu — dziesmotās vasaras atmiņas. Apburts mežs.

Viss kadiķu mežs un nora aizņem pārdesmit hektāru. Jūs domājat, ka te ir kāds ievērojams rezervāts vai nozīmīgs paegļu liegums? Dabas sargātāji šos kadiķu laukus nezina, un nekāds aizsardzības režīms te nepastāv. Vienā ziemeļu cipresē nesen ielaista uguns, un tajā vietā rēgojas vairs tikai apogļoti zaru kauli. Braukusi mašīna vai/traktors, aizķēris un izgāzis vienu skaistuli. Tepat mētājas tīklu žāvējamie mieti — tie cirsti no paegļiem. Ezera pretējā krastā atsevišķi augošajiem paegļiem mednieki ir izgriezuši vidučus, kur slēpties pīļu medībās.

Agrāk šeit acīmredzot bijušas ezera pļavas, te pļauts siens vai ganīti lopi, tātad pastāvējuši labvēlīgi apstākļi, lai izveidotos šāda brīnišķīga piramidālo kadiķu ainava. Biezā kūla decembrī liecina, ka pļavas un ganības šeit pamestas, un krūmi nāk uzbrukumā. Lai saglabātu pašreizējo ainaviski krāšņo kadiķu noru, steidzīgi jāiejaucas cilvēkam un krūmi jānocērt. Pretējā gadījumā cēlie paegļi un visa unikālā ainava ies bojā, izveidosies parasts briksnājs, kādu mums Latvijā pašlaik vēl ir pārpārēm.

Pēc gada citā decembrī, šoreiz jau baltā sniega decembrī, te ieradās divdesmit divi entuziasti. Mežsarga vadībā mēs uzmanīgi izcirtām alkšņus un kārklus, kas cenšas nomākt paegļus un pārņemt šo vietu. Atbrīvojām ielenktās un apdraudētās ziemeļu cipreses, centāmietn atjaunot agrāko ainavu. Arī nokaltušos paegļus izcirtām un sadedzinājām.

Vīri zāģē un cērt — strādā precīzi un uzmanīgi kā ķirurgi. Dakteris Zirnis un dakteris Baško prot labi ārstēt kokus. Meitenes stiepj zarus uz ugunskuru. Atis prot sadedzināt arī zaļus alkšņus un ūdens piemirkušus praulus. Nokvēpis, pelniem un gružiem apbiris viņš lokās ap versmainajām liesmu mēlēm kā vecs līdumnieks, kā elles katlu kurinātājs. Gusts viens pats atvieto desmit vīrus. Viņš strādā apbrīnojami veikli un skaisti — viegli un bez piepūles, kā rotaļādamies — it kā cirvis viņa rokās būtu mākslinieka ota vai diriģenta zizlis. Jānis ir ornitologs. Viņš nes uz ezeru kuplākos žagarus un taisa pīlēm mājas, lai pavasarī tām būtu kur ligzdas vīt un bērnus perēt. Un labā Māra viņam palīdz.

Ir jauki skaistumu ņemt, bet vēl jaukāk — to dot. Darbā iesiluši un sasārtuši, mēs nemanām nogurumu, bet vēl tuvāk izjūtam šīs paegļu noras skaistumu, tik tuvu, ka skaistums ienāk katrā no mums kā meža gaiss.

Kad ezermalas nora izkopta un paegļi atbrīvoti, īsā decembra diena jau pārgājusi naktī. Mēs iededzam svecītes sniegpārslām rotātā eglītē. Mežā nav vēja, un sveču liesmiņas viegli šūpojas zaļu zaru ēnā kā maldugunis. Tas ir mūsu sveiciens saulgriežiem, Saulcerītei un Antiņam. Tas ir mūsu labais prieks, ko esam nopelnījuši šim vakaram un visam mūžam.

VECĀ OZOLA STĀSTS

Kad dārzos nocērt vecus kokus, tad cirtējs drīz mirs vai mājās notiks kāda cita nelaime.

Latviešu tautas ticējums

Tā bija tumša diena tumšā gadsimtā. Ir aizplūduši daudzi pavasari un rudeņi kā ziemeļvēja dzītie viļņi Ķīšezera krastā, bet laika grēdām cauri man palikusi prātā šī pirmā bērnības atmiņa.

Daudz lielu kāju mīdījās visapkārt, un es šausmīgi bai- * dījos, ka man kāda neuzkāpj virsū. Tad atskanēja taure — un visas kājas, zemei dunot, kaut kur pazuda. Bet tūlīt tuvojās melni zābaki. Dzinn-ciring — skanēja dzelzs zvaigznītes pie papēžiem,.. Pasaule satumsa, smags slogs uzgūlās manam augumam, dzelzs griezās manos audos. Kad džinkstošās kājas jau bija prom, jutu, ka nevaru piecelties, kaut kas manī ir pārlūzis. Visas trīs manas lapiņas bija iemītas zemē. Nespēju elpot. Nejaudāju saskatīt sauli. Man likās, ka atveras zemes vārti un skan samtaina mūzika: zummm. Maigi glāsti pieskārās manām ievainotajām lapām. Un mīļa balss teica:

—  Saņemies un celies! Tev jāizaug par varenu ozolu, ko vētras nespēj lauzt un cirvji veikt, tev jāstāv gadsimtiem pāri, zummm.

Laipnā kamene ar snuķīti glāstīja manas svelošās brūces.

—   Paliec pie manis! — es lūdzos.

—  Nē, drīz būs lietus, man jātiek līdz savai alai. Bet tu nebaidies! Lietus tev palīdzēs. — Un kamene melnajā samta tērpā aizlidoja uz sarkanā saulrieta pusi. Tikko

satumsa, no debesim sāka krist dzidras lietus lāses. Es dzēru, un lietus veldzēja lapas, un saknes smēlās zemes spēku.

«Saņemies un celies!» atcerējos labās kamenes vārdus,

Sakopoju visus savus viena gada veca ozola spēkus un mēģināju atraut no zemes augšējo lapu. Bet melnais zābaks bija smagi pieminis visas manas trīs lapas zemei, un man_ nepietika spēka tās pacelt. Cauru nakti es pūlējos un lūdzos savas saknes;

—   Ak, saknes, dodiet man zemes spēku pacelt samītās lapas!

manas mazās saknes lūdzās zemei:

~ Mīļā, liesā zeme, dod mums savu spēku, lai ozols var pacelt samītās lapas!

Un zeme atbildēja:

—  Nāciet dziļāk, pie stiprākas zemes!

No rīta uzlēca saule, un ar katru savas lapas šūnu es tiecos pret to kā pret māti. Un stari dziedēja manas vainas. Trešajā saullēktā pēc liktenīgās dienas man izdevās pacelt lapas, un devītajā dienā es piecēlos pats.

No šīs reizes es zinu, ka visgrūtākajos brīžos varu paļauties tikai uz melno zemi zem sevis un balto sauli virs sevis. Es apjautu, ka ir jāaug dziļumā un augstumā.

Te, pie Rīgas, bija smilšaina un nabadzīga augsne. Bet ozoli nespēj augt baltajā smiltī. Manas saknes tiecās aizvien dziļāk un aizvien tālāk meklēja melno, stipro zemi. Aiztecēja vairākas vasaras. Manas saknes jau bija ieaugušas dziļi, dziļi, taču mans augums vēl nesniedzās ne trīs sprīžu garumā. Un apakšā — joprojām baltā jūras smilts! Virs galvas augstajās Bābelītes kāpās šalkoja simtgadīgas priedes. Viņas te jutās labi, tās bija viņu kāpas, jo priedes spēj arī smiltīs augt. Mani ik dienas ķircināja kāda ļauna vībotne un dadzis. Kuplā vībotne nostājās priekšā saulei, bet dadzis bakstīja ar smailu dzeloņa pirkstu un teica:

—   Paskaties tikai, kāds nīkulis grib augt te, manā daļāf

—   Es apliekšos viņam apkārt un nelaidīšu klāt sauli,— ņirdza vībotne.

—   Es aptīšu viņa saknes un atņemšu zemes spēku, — dzēla dzelkšņainais dadzis.

Man sāka trūkt elpas. Vai tiešām neizdzīvošu? Labi, ka saknes jau bija dziļāk, nekā vībotne un dadzis spēj sasniegt.

izvilka savus spožos tērauda zobenus no makstlm un sāka ar tiem kapāt jaunos bērziņus, kas auga starp mani un priežu kāpu. Bērziņi bija jau nūjas resnumā. Abi jaunekļi sacentās, kurš ar vienu cirtienu nogāzīs bērza bērnu.

—   Nedariet tā! — meitene ar asarām acīs lūdzās. — Bērziem arī sāp.

Bet, jo sirsnīgāk viņa lūdzās, jo vairāk iekvēlināja abu jauno karavīru bezjēdzīgo lielību un tukšo spītību. Viņi cirta bērziņus kā karalaukā. No jauno bērzu bērnu vaimanām man sastinga sulas audos, un, ja tajā gadsimtā jau būtu superjutīgie adapteri un kāds zinātnieks spētu pierakstīt mana bioloģiskā lauka potenciālus, tad redzētu tur šausmīgus zobenus. Gluži nosvīduši abi karotāji piebeidza pēdējos kociņus. Tā viņiem likās dižošanās jaunavas priekšā. Bet vēl kaut kā viņiem trūka. Iesāktā nejēdzība prasīja turpinājumu. Tad meitenes jaunais draugs ar kailu zobenu pieskrēja pie mana stumbra un, muļķīgi smaidot, atvēzēja ieroci.

—   Stefan, nē! — Meitene bija bāla kā drēbe un, rokas lūdzoši pacēlusi, nokrita uz ceļiem viņa priekšā.

Tas jaunekli iekarsēja vēl vairāk. Protams, mani nocirst ar zobenu viņš nevarēja — es biju jau spāru koka resnumā. Un tomēr viņš atvēzējās un zvēla. Balts zobena zibens un baltās meitenes spalgs kliedziens pāršķēla pie- naino vakara gaisu. Truls brīkšķis un trula sāpe. Tai pašā brīdī kaut kas nodžinkstēja pie manām sakņu kājām. Zobena asmens bija pārlūzis pret manu cieto koksni. Jaunekļa seja savilkās neglītā vaibstā un sārtie vaigi nobālēja.

—   Draņķis, tas bija vissmalkākais zobens! — zobus sakodis, viņš nošņācās.

Tad skaistais karavīrs ar rokām un kājām cieši apkampa manu stumbru un sāka rāpties augšā. Nekur tālu jau nebija ko kāpt — divu vīru augstumā mans stumbrs sadalījās divās galotnēs. Bet jauneklis rausās aizvien augstāk. Viņš gribēja tikt pašā augšā. Uzkāpis tuvu galotnei, puisis satvēra to un ar visiem spēkiem pūlējās nolauzt. Bet ozoli tik viegli nelūst. Es savilku savas šķiedras cietas kā dzelzi un sīkstas kā kaņepju virves.

—   Ko tu dari, neprātīgais Stefan? — čukstus sauca meitene. — Kas koka galotni lauž, tam tēvs vai māte mirst.

—   Man nav mātes, un tēvs lai mirst, — viņš atcirta, ļaunuma pārņemts.

Tomēr manu galotni viņam nolauzt neizdevās. Tad jaunais karavīrs iekārās tajā ar visu svaru. Pa to laiku arī otrs bija uzkāpis augšā un palīdzēja draugam, ar muguru atbalstījies pret vienu staru, ar kājām no visa spēka spieda otru. Nežēlīga sāpe sāka plosīt manu žākli. Koksne neizturēja — un es ieplīsu žuburošanās vietā. Galotne ar visu skaisto karavīru noslīdēja līdz zemei. Mana meitene skrēja, projām, un abi jaunekļi aizjoza pa viņas pēdām, bet te pie Bābelītes kāpas palika zemē nokapātie jaunie bēfziņi, palika koku sāpes. Mana otrā galotne, stipri aiz- plesta, vēl turējās pie stumbra un bija noliekusies gandrīz līdz zemei. Tomēr es nedomāju par savām sāpēm, es nedomāju par nāvi kā toreiz pirms daudziem gadiem, kad biju samīts zem melnā zābaka. Skaidri apzinājos, ka dzīvošu,— man palika vēl viena galotne, un man bija saknes dziļi zemē. Sāpēja kas cits. Kāpēc cilvēki, kuri var staigāt un skraidīt pa zaļo zemi, kuriem ir daudz vairāk dots nekā mums, kokiem, — kāpēc viņi, cilvēki, ir tādi?

Vēlais vakarvējš man pastāstīja, ka meitene lūdzoties savam tēvam, lai viņš sasienot manu atlauzto galotni. Bet tēvs bija atteicis, ka ar tādām blēņām nu gan viņam neesot laika noņemties, rīt jau agri jābrauc kungam šķūtīs alu vest.

Tomēr nākamajā dienā pie manis atnāca viņa, baltā meitene, un viņas vectēvs baltu galvu un baltu bārdu, baltā kreklā. Lēnām viņš lika soļus, un viņa kustības bija rāmas uri noteiktas. Nopratu, ka vecais vīrs ir gudrs un labs, pazīst dabu un sajūt kokus. Viņš atnesa trepes, ar striķi atsēja manu aizplēsto otro galotni, ar govju mēsliem, sajauktiem ar māliem, aizzieda plīsuma vietu un no- saitēja ar pakulām. Arī zobena cirsto rētu viņš dziedēja tāpat.

—   Tu redzēsi, ka augs tavs ozols, meit. Nebēdā nenieka! — viņš nosvērtā balsī teica.

Un patiesi — plīsuma vieta aprētojās un ar gadiem vilkās ciet. Savu meiteni gan no tās reizes vairs netiku redzējis. Vakarvēji melsa, ka viņa aizvesta tālās zemēs, no kurienes nav atpakaļceļa.

Caur vēju es sarunājos ar savu tēvu. Un viņš man pavēlēja būt stipram.

—   Daudzi laikmeti tev priekšā, — viņš teica. — Cilvēku paaudzes dzims un nomirs un atkal dzims citas. Bet tu stāvēsi pār šo zemi — tu esi ozols. Un tev ir jāpauž mūsu cilts gods. Atceries to un ieraksti visu sava stumbra gadu gredzenos: neviens nedzīvo tik ilgu mūžu kā ozoli.

Pagāja gadu desmiti, un pagāja paaudžu mūži. Mans stumbrs bija pieaudzis resnumā, miza sāka krevejoties, bet mana galotne varēja sacensties ar vecajām priedēm Bābelltes kāpās. Atkal plosījās kari, pa zemi klīda sirotāju bandas, un |audis pļāva mēris. Kādā tumšā rudens naktī pāri Ķīšezeram brāzās negants viesulis. Kā nezvērs tas pluinīja manus zarus, plēsa lapas un kauca:

—  Aūū-aūū — vēji, vēji valda! Lokies manā priekšā! Aūū-aūū! Lokies zemu! Padod ceļu — aūū-aūū! Vēju vara visu var un visu dara! Aūūūl

Brīkšķēdamas lūza vecās kāpu priedes, zāle pieplaka pie zemes, krūmi drebēja un raustījās. Tagad es jutu savu veco rētu stumbrā starp abām galotnēm; lai gan sadzijusi, tomēr šai grūtajā brīdī tā lika sevi ļoti manīt. Vējš it kā zinādams plēsa manu otro galotni tieši tajā sāpīgākajā, mazākās pretestības virzienā. Ozoli nelokās kā zāle vai krūmi. Es taču biju nobriedis ozols un stāvēju pretī. Viesulis gaudoja un plosījās aizvien sāpīgāk. Jutu, ka no manis atšķeļas puse un, ļaunajai vētrai priekā svelpjot, krakšķēdama nogāžas zemē. Reizē tika atplēsta arī daļa no stumbra. Tā bija milzīga rēta manā koka miesā. Bet zemi plosīja mēris, un tā bija milzīga visas cilvēces rēta, un karš bija cilvēces rēta un kauns.

Atkal mans tēvs — vecais ozols lika vakarvējam man teikt:

—   Tev saknes ir dziļi zemē. Un augšā otrajā galotnē tev palika vēl bagāta zīļu raža. Kad atnāks sīlis, dod labākās zīles, lai viņš tās izsēj. Jo paliks tie, kas zemi mīlēs. Un tie, kas zemi mīlēs, arī ozolus mīlēs.

Nākamajā pavasarī uzdīga milzum daudz mazu ozoliņu. Daļa vēlāk gāja bojā, bet tie, kas sakņojās dziļāk, izturēja un ieauga šai balto smilšu zemē. Pēc deviņiem gadiem tos izraka ļaudis un iestādīja abās pusēs ceļam pie Zorgenfreija muižiņas. Kad šie mani dēli paaugās, izveidojās skaista ozolu aleja.

Man pašam lūzuma vietā iemetās trupe. Gadiem ritot, tur radās dobums. Sākumā es par to ļoti kaunējos, bet pēcāk sapratu, ka tāds jau ir veco ozolu liktenis. Citiem esot pat tādi dobumi, ka tajos varot daudz cilvēku saiet iekšā kā istabiņā. Manā dobumā sev māju iekārtoja bites. Visu vasaru manī skanēja darba dziesma, visu vasaru mani saplūda ziedputekšņl un medus — krājās gan maigās mežrozītes, gan baltās mežābeles, gan dzelteno kļavziedu, gan pirmais pūpolu medus, gan liepas maigais saldums, gan viršu rūgtenums. Un es redzēju, cik daudz labuma dod katrs koks un krūms. Un krājās arī pieneņu un dzelteno pureņu, baltā āboliņa un gaiļpiešu dzintar- dzeltenais saldums. Kad ziedi novīta un ziemā pār pļavu skraidīja baltais, saltais putenis, visa vasaras pļava ar bitēm glabājās manī. Bargās ziemas sniegputeņos cik vien spēdams es sargāju silto kamolu sevī. Tā pagāja trīs brīnišķīgi gadi. Ceturtajā ziemā atnāca zaglis. Nē, tas  nebija godīgs bitenieks, jo paņēma visu medu, iz- sv/eda peru kūniņas un arī bišu māti man pie kājām. Es paliku atkal tukšs un viens. Tāds jau ir ozolu liktenis — kas lielu mūžu dzīvo, tas dabū visu pieredzēt.

Citu gadu manā dobumā iemetās indīgi sirseņi. Tie bija nepatīkami iemītnieki, bet es neko nespēju izdarīt. Bija jāpacieš arī viņu bramanīgās kara dziesmas.

Laikmeti nāca un gāja, kā mans tēvs bija sacījis. Pa lielo ceļu plūda un aizplūda sirotāju un dažādu iekarotāju pūļi. Arī sirseņi iznīka — atkal es biju brīvs, bet tukšs. Un atkal bija bites, vairākas reizes bija bites, un vairākas reizes bija arī sirseņi. Un vairākas reizes vēl bija kari. Grūti to visu pārstāstīt, bet savos gadu gredzenos man nācās visu ierakstīt. Šausmīga bija 1812. gada 22. jūlija nakts. Rietumos debesīs plīvoja sarkanas liesmas, un ļaudis vaimanāja nelaimē un briesmās, kad nodega visa Rīgas priekšpilsēta. Tā atkal bija viena lielā kara rēta.

Tad nāca pasaules karš, asiņains un garš. Un tad nāca pēdējais karš. Kaut tiešām tas būtu pēdējaisl Arī caur manu vainagu lodes un šrapneļi skrēja. Bet fašistu zvērības nelīdzēja, viņi to karu sāka, un viņi to zaudēja.

Pa šiem gadsimtiem Rīga ir atnākusi pie manis un mani dēli Pakalniešu ielā pie kādreizējās Zorgenfreija muižiņas ir izauguši par sirmiem dižozoliem, veidodami ēnainu gatvi.

Nesen, kaut kad sešdesmitajos gados, man lēnā gaitā tuvojās vecs vīrs ar baltu galvu. No viņa staroja labvēlība pret vecajiem kokiem. Sirmais vīrs, atliecis galvu, ilgi lūkojās manā galotnē. Neviens tā uz mani vēl nebija skatījies. Sis cilvēks vairākas reizes apgāja man apkārt, nopētīja arī manu dobumu un visu laiku mani vērtēja. Tad viņš no somas izņēma mērlenti un izmērīja mana stumbra resnumu.

—   Pieci metri četrdesmit. — Viņš pierakstīja bloknotā. — Jā, šis ozols ir garu un sūru mūžu nodzīvojis. Nebija viņam viegli te izaugt kāpu smiltīs. Tas ir brīnums, ka ozols šajā augsnē varēja sasniegt tādus izmērus, tādu vecumu.

Neviens man vēl nebija sacījis tādus vārdus, un, ja es būtu cilvēks, tad laikam noraustu asaru.

Sirmais koku reģis aizgāja pāri pļaviņai pie maniem dēliem: izmērīja arī tos un ieveda savos sarakstos. To pašu viņš darīja ar manu tēvu. Tā stumbra apkārtmērs bija 6,3 metri. Un dižkoku zinātnieks sacīja, ka tas esot vecākais un resnākais ozols Rīgas pilsētā. Pat Maskavā neesot tik diža un veca ozola. (Toreiz vēl Rīgas pilsētas robežas nesniedzās otrpus Juglas ezera, kur aug 6,5 metrus resnais Kaltiņu ozols.) Koku reģis par mums, Latvijas vecajiem kokiem, uzrakstīja dižkoku grāmatu. Pēc tam mūs ar valdības lēmumu apstiprināja par republikas nozīmes aizsargājamiem dabas pieminekļiem. Pie mana tēva atnāca labi ļaudis, iztīrīja un aizmūrēja viņa lielo dobumu. Sāka runāt, ka te veidošot lielu un skaistu parku. Es klusībā cerēju, ka arī manu dobumu aizplombēs.

Bet tad sākās brīnumlietas, kādas ne es, ne arī mans vecais tēvs nebijām pieredzējuši. Pļaviņā sāka vest un izmest dažādas vecas mantas: sarūsējušas mucas un kārbas, nodilušas autoriepas, sasistus stiklus, drazas un būvgružus. Ak tu kungs, kas te viss netika sagāzts: bija pat salauztas gāzes plītis un bērnu ratiņi, velosipēdi, elektromotori, parafīns un tranzistori! Ar katru gadu šie lūžņu kalni nāca man tuvāk. Pēdīgi visu pļavu starp Bābelītes ezera kāpām un Ķīšezeru piegāza ar kūdru. Aizsprostojās upītes notece. Vispirms sāka slīkt mani dēli — ozoli Pakalniešu ielā, un kāda liela priežu grupa nokļuva smirdoša ūdens dīķī. Zēl bija skatīties, kā tām nokalta zars pēc zara un kā nokalta visas priedes. Es redzēju, kā sāk nīkt arī mani dižie ozoldēli pāri pļavai. Man pašam neklājās labāk. Manu stumbru apbēra ar drazu un lūžņiem. Tuvumā bieži dega veca eļļa, izplatīdama kodīgus dūmus un asu smaku. Apsvila un nokalta priedītes.

—   Kas tas ir? Vai pasaules gals? — es nesapratu.

Mani slāpēja nost ķīmiskās indes, kas no atkritumiem

ieplūda zemē un piesūcināja augsnes virskārtu un dziļākos slāņus. Mani slīcināja ūdens, kas izplūda no mēsliem aizbērtā grāvja. Man nebija kur glābties. Cilvēki var aiziet, aizskriet vai aizbraukt, bet es esmu koks, vecs koks, un man jāpaliek tajā zemē, kur es esmu ieaudzis.

Tā savu garā mūža stāstu man beidza vecais ozols.

Šopavasar es atradu visus Pakalniešu ozolus nokaltušus. Tikai pats vecākais un resnākais vēl cīnījās par dzīvību. Bet viņa dēlam — tu brīnums! — starp kailajiem zariem kā zaļa liesmiņa vējā plīvoja sīks, lapots zariņš. Sākumā domāju, ka puikas tur iesvieduši kādu zaļu meiju. Kad piegāju pavisam tuvu, lai pārliecinātos, kā nokaltušā ozojā var zaļot viena zara gals, vecais ozols mani uzru- nā/a:

—   Cilvēk, paklausies manu dzīvesstāstu! Es nevaru nokalst, iekams neesmu kādam to pavēstījis. Tāpēc ar pēdējiem spēkiem vēl izplaucēju šo zaru.

Un ozols man pastāstīja savu skumjo dzīvesstāstu. Beigās viņš palūdza:

—   Pajautā cilvēkiem — ko viņi domāja, kad šos ozolus ieskaitīja republikas nozīmes dabas pieminekļos, un ko viņi domāja, kad redzēja mūs gadu no gada mirstam lēnā nāvē, un ko viņi domā tagad?

Es vēlētos, lai manu simtgadīgo stumbru pārvērš skulptūrā kāds koktēlnieks, nevis lai satrūdu šajās mēslu kaudzēs! Un vēl es lūdzu: iedodiet bērniem zīles, lai viņi iestāda jaunus ozolus!

Ko es varēju atbildēt vecajam, nokaltušajam dižozo- lam? Mani smacēja kauns, bet es nevarēju ielīst zemē, un es teicu:

—   Jā. 5ajā pavasarī mēs iestādījām četrdesmit sešus ozoliņus. Nākamgad stādīsim atkal.

Vecā ozola stāstu es noklausījos un pierakstīju 1981, gadā. Pa šo laiku nāves draudi ir ielenkuši Rīgas lepnumu — Kaltiņu dižozolu, visresnāko un vecāko pilsētas ozolu Juglas ezera krastā, Berģu ielā 160. Pie paša unikālā koka — it kā visapkārt mežā un pļavā nebūtu citas vietas — izprojektētas un uzbūvētas kanalizācijas ūdeņu attīrīšanas iekārtas. Nezinu, ko šis daudzkārt rakstos slavinātais ozols tagad saka par mums, cilvēkiem. Man ir kauns iet noklausīties. Man ir kauns arī par to, ka es, gana pūlējies, tomēr nespēju tam palīdzēt.

Desmit resnākie Latvijas dižozoll

Stumbra apkārtmērs (m)       Adrese                                        Ozola nosaukums

1.         9,8      Tukuma raj. Sēmes c. pie Kaives                           Senču

2.         9,0       Rīgas raj. Sējas parkā                                          Sējas

3.          9,0      Valkas raj. Jērcēnu c.                                          Kaņepju

4.          8,7      Talsu raj. Abavas c.                                               Zīļu

5.       8,6         Valkas raj. Blomes c.                                           Riņģu

6.         8,5      Talsu raj. Dundagas c. p.                                       Rīgzemju

7.          8,2      Valmieras raj. Burtnieku c.                                   Gravas

8.            8,1    Ogres raj. Taurupes c.                                          Miķelēnu

9.          8,1       Kuldīgas raj. Ievukalnu c.                                     Upatu

10.        8,0       Valkas raj. Trikātas c.                                         Atpiļu

Piezīme: Arī Vecziemeju dižozolam Bauskas rajona Stelpes ciemā stumbra perimetrs bija 8,2 metri. Diemžēl to nodedzināja nezināmi ļaundari 1982. gada rudenī.

ATRADUMS

(A'o vasaras ekspedīcijas gaitām)

Meži kā jūra un jūra kā meži tur šalc.

Jūra j'au tālu. Tās balsi vairs nesadzirdētu pat lielajā vētrā. Mēs virzāmies dziļāk Kurzemes mežos. Aizvien retāk šeit var ieraudzīt viensētas. Ļaudis tās pametuši un aizgājuši uz jaunajiem centriem jaunajā dzīvē ar visām ērtībām. Vecās lauku mājas, palikušas vienas, lietū un sniegā ātri sabrūk. Sīkie tīrumi un mazās meža pļaviņas aizaug ar krūmiem. Taisni brīnums, cik ātri tādas vietas pārņem džungļi, kuriem pat cilvēks nevar cauri izlauzties! Tas nav ne mežs, ne tīrums. Vienkārši — pamesta zeme. Alkšņi, blīgznas un citi krūmi jau nu nav nekāda augstvērtīga kultūra. Mēs spraucamies caur tādu biezokni, un pēkšņi mūsu priekšā- nostājas milzīgs akmens stabs gandrīz līdz debesīm. Atgāzuši galvas, skatāmies kā brīnumā. Vai mēs būtu atraduši kādu džungļos ieaugušu senās inku cilts cietoksni? Te taču nav Amerika. Vējenes parasti ir kalnā. Bet te, purvainā Piejūras zemienē, mežu vidū! Tas ir tik neparasti. Sādā kontrastu pakāpē vēl jo vairāk jāapbrīno mūsu senču darbs; viņi ar primitīviem rīkiem spējuši uzdabūt smagos laukakmeņus torņa augšā un uzmūrējuši tādas dzirnavas. Spārnu atliekas gu| zemē, un tajās jau rosās jauna dzīvība — skudru pūznis. Jumts iegāzies, un sabrukuši ari visi stāvi. Turas tikai milzu caurule pret debesīm. Zaļais mežs drīz vien apbedīs arī to.

Mēs ejam tālāk pa zaļo valstību vienu stundu, otru, trešo, ejam pa meža ceļiem, bez ceļiem, pa meža stigām, bez stigām, pa novadgrāvjiem, pa meža biezokni — vienkārši pēc kompasa, līdz pēkšņi iznākam klajumā. Nelielā pakalnītē dzīvo vecas, līkas ābeles. Alkšņos ieauguši ēku pamati. Te ir bijušo Vecdoru māju vieta. Bet kas tad tas? Tuņt atstatāk, aiz dadžu galotnēm, pāri lielajiem alkšņiem, kā varena katedrāle ar vairākiem torņiem pacēlusies daudzgalotņu egle. Cerības mūs nav vīlušas. Jau agrākā pieredze rāda, ka vēl neapzināti dižkoki un savdabīgie koki jāmeklē bijušo viensētu tuvumā. Mēģinu saskaitīt, cik tad galu galā eglei ir galotņu. To nemaz tik viegli nevar izdarīt. Kā izrādās, šī ir dižegle ar četrpadsmit virsotnēm! Tāds koks jau ir republikas nozīmes dabas piemineklis! Un kāds vēl! īsts rekordists. Kuldīgas rajona Rumbas ciemā valsts aizsargājamo objektu skaitā ietverta Remesu egle ar septiņām galotnēm. Izmērām arī šī īpatnējā koka stumbru. Tā apkārtmērs 3,1 metrs. Tātad mūsu atradums atbilst arī dižkoka kritērijam. Iznāk it kā divkāršs dabas piemineklis: ieskaitāms gan dižkoku, gan savdabīgo koku grupā. Senāk šī egle bijusi ar astoņpadsmit galotnēm. Divas galotnes paņēmusi vētra, bet divas kādreiz nocirtis cilvēks. Par cilvēka nežēlīgajiem darbiem liecina vairākkārt apcirstie egles zari un rētas stumbrā. Bet ar to ļaunumam vēl nav bijis gana. Kad no sāpēm un kauna pār stumbru tecējušas sveķu asaras, tad cilvēks pielaidis tām uguni. Stumbra vieni sāni apdeguši melni. Tomēr dižā egle vēl augstāk pacēlusi savas daudzās galotnes. Kā milzīgā svečturī tā iedegusi zaļas sveces pret ļaunumu. Stāsta, ka pūķim ataug trejas galvas vienas nocirstās vietā. Kāpēc gan labais nevarētu vairoties pret ļaunumu ar trīskāršu spēku? Tādu es redzu Dabu un tās spēku, kas mūs izglābs tāpat kā šo egli.

Tikai kilometru tālāk, pie tukšajām Slotiņu mājām, mūs atkal gaida skaists pārsteigums. Aiz sagruvušās rijas milzīgs bērzs izslējis savu kuplo vainagu astoņstāvu mājas augstumā. Bet ap varenā bērza stumbru no visām pusēm saslieti baļķi, baļķēni un garas kārtis. Bērzs iekrauts vairāku metru biezā kārtā. Ap stumbru sasliets vismaz pāris autokravu koku, kuri jau sākuši trupēt, un viena daļa pat sagāzusies. Kā nabaga dižkoks to iztur? Kā lai mēs izmērām bērza stumbru? Sākumā liekas, ka tas nebūs iespējams, jo, lai atkrautu kokus, būtu jāstrādā visu dienu (tobrīd diena te, mežā, jau gāja uz vakaru). Mēģinājām izveidot nelielu spraugu, pa kuru varētu ielīst slieteņa iekšpusē līdz dižā bērza stumbram. Šķita, ka sakrauto koku blāķis kuru katru brīdi draud sagāzties. Divatā darbojoties, beidzot izdevās mērlenti apvilkt apkārt stumbram. Un tad redzējām, ka riskēts nebija velti. Stumbra apkārtmērs krūšu augstumā 3,52 metri. Tas ir otrs resnākais bērzs Latvijā. Gaujienā man izdevās atrast bērzu ar apkārtmēru 3,7 metri, bet Slotiņu dižbērzam vainags ir daudz kuplāks un augstāks, veselības stāvoklis labāks. Jācer, ka zemes saimnieki tagad jau būs aiz- vākuši ap stumbru saslietos kokus un atbrīvojuši republikas lielāko bērzu.

Seit aprakstītie dižkoki atrodas Talsu rajona Rojas pilsētciemata teritorijā.

Kāpēc es steidzos? Kāpēc arī jums jāsteidzas? Mēs baidāmies. Nāks melioratori ar lielo tehniku. Tīrīs zemi. Raus un stums čupās krūmus un līdz ar tiem noplēsīs un sadzīs kopējā kaudzē arī plāno auglības kārtu. Kas tur liels spēka vīriem un spēka mehānismiem — pieliks spožo buldozera dzelzs mēli vai tērauda trosi zaļajam piemineklim. Sak, plašāks lauks, taisnāka aršana. Ir jau vēl vīri, kas uz augšu un uz priekšu nepaskatās, bet gudras runas runā un taisni brauc. Neesmu drošs, vai katram melioratoram darba steigā un plāna izpildīšanas karstumā ir laiks iedziļināties, lai atšķirtu, kas dižkoks, kas koks.

AR PIEBALGAS OZOLA ZAĻAJĀM BURĀM

Viņš stāv pie Zobola ezera — kalna galā kā taurētājs un dzimtenes sargs, plaši izpletis zarus, kā zemi svētīdams, kā lidojumam sagatavojies milzu putns.

Es gāju uz lielo ozolu no agra rīta, kad visa pļava un mūsu telts bija vēl krēslā un miglā. Saule lēca taisni ozolā. Milzīgais vainags sāka liesmot. Gaisma no ozola cēlās uz augšu un izplūda visapkārt, Brīnumi notiek ne tikai pasakās. Paši īstākie brīnumi notiek te, uz zemes, tikai reti kāds uz tiem skatās un tos redz. Un, ja arī redz, tad nesaprot to brīdi, kad Daba tiem rāda lielo brīnumu.

Gāju uz ozolmilzi bijīgi, kā uz svētu uguni, tas mani pievilka ar neatturamu spēku. Bija tāda nojausma, ka šodien, ka tūlīt ir jānotiek kaut kam savādam. Ozols rnanā priekšā auga aizvien lielāks — kā kalns, un es iegāju zaļajā vainagā iekšā. Zari sakustējās, un lapas virs galvas iečabējās. It kā laumiņas smēja, it kā vilkatis rēja, it kā pilēja gaišs dzintars virs tumšajām saknēm. Es liku rokas pie pieres un pacēlu acis uz augšu — pret zaļo» vainagu dzintara gaismā. Un pēkšņi sirmais ozols satver mani ar savām zaru rokām un aicina:

—   Iesim, draugs, pa šo zemi!

Man noreibst galva, ausīs skan zvani — dižozols runā ar mani!

—   Kā tad tu vari paiet, ja saknes tev ir zemē?

—   Jā, saknes ir dziļi zemē, bet redzi, kādas man zaļas buras, un mēs nevis iesim, liet lidosim. Nebaidies!

Es dzirdu vēja šalkoņu, un ozola vainags liecas man pretī. Nokrakšķ vecie zari. Ozols saņem mani aiz padusēm un ieceļ savā vainagā kā šūpulī.

—   Kā tu vari lidot? Tev nav ne motora, ne spārnu.

—   Tu zini, ka jahta un kuģi peld ar baltām burām, sapņi ar zilām, bet kā jūs neviens nezināt, ka koki lido ar zaļām burām! Tiklīdz pamostas vējš, tā koki izloka savus zarus un ceļas spārnos. Jo kuplie zari ir mūsu spārni, koku zaļās buras. Tā ir brīnišķīga lidošana, katru rītu pēc saullēkta mēs gaidām ceļavēju. Kad nakts pārvēršas zilā gaismā, saule parādās pie apvāršņa un pieskaras debesmalai kā kokles stīgai. Gaismas viļņi iešūpo zemi. Debesis sāk dziedāt. Un tas ir signāls vējam. Tas steidz no pamales ar baltām mākoņu laivām. Un tad mēs aizlidojam ar baltu ceļavēju zilās debesīs. Man vienmēr ir tikai ceļavējš. Ko tu brīnies? Vai tad neredzi, vai tev skolā nemācīja, ka nepavisam nav svarīgi, vai vējš skrien caur lapām vai arī lapas skrien caur vēju? «Kustība ir relatīva.» Kad tu biji mazāks, tu to ļoti labi redzēji un sajuti. Stāvot Daugavas krastā pavasarī, kad upe nesa lielos ledus, tu cieši lūkojies balto blāķu plūdumā, un pēkšņi tava mazā sirds satrūkās, jo masīvā Daugavas krastmala sakustējās un līdz ar tevi strauji brauca pretī ledus masām, pret straumi Daugavas avotu virzienā.

—   Jā! Es atceros to un neesmu aizmirsis ari, kā vilciena logam skrēja garām stabi un koki, un tā nebija ilūzija, tā nav ilūzija. Vēlāk, septītajā klasē, man ļoti patika fizika — un šo to es iemācījos. Piemēram: nav svarīgi, vai zeme stāv uz vietas un kuģis šķērso jūru vai kuģis stāv, bet zeme ar visiem vecajiem kalniem un savu zilo jūru slīd pretī kuģim — gluži kā tecīlas ripa pret trinamo asmeni. Viss atkarīgs no tā, ko pieņem par atskaites sistēmu. Kustība un ātrums ir relatīvi. Jo arī tad, ja viens vilciens uzskrien virsū otram, nav svarīgi, kurš no tiem bija braucis un kurš stāvējis, — avārija abos būs vienādi liela. Agrāk domāja, ka Saule riņķo ap Zemi, bet vēlāk atklāja, ka esot otrādi; patiesībā to nemaz nevar zināt un tas nemaz nav īsti nosakāms. Viss atkarīgs, no kādas atskaites sistēmas mēs skatāmies.

—   Skaisti, tu esi sapratis. Turies! Tūlīt mēs lidosim; redzi, kā visas manas lapas jau trīc.

Jā, brīnumaini bioloģiski spēki dūca katrā šūnā, katrā lapā un katrā pumpurā, un savilkās simtiem zaru tauvu, un nospriegojās dzīvie masti — koka varenie žuburi, un stumbrs kā milzīgas atsperes gatavas lēcienam. Viss dižozols saspringa un vibrēja kā iedarbināta lidmašīna pirms starta.

Un tad mēs pacēlāmies.

—   Turies! Un neskaties atpakaļ! — sauca ozols caur vēja šņākoņu.

Tā bija pasakaina sajūta, kādu laimējas izbaudīt tikai reizi mūžā. Mums pretī skrēja zilas debesis ar baltiem svētdienas mākoņiem. Vējš glaudīja manus vaigus, jauca matus un plivināja kreklu, es ieķēros raupjajos ozola zaros kā rokturos un saucu:

—   Cik skaisti! Vēl ātrāk! Aidāl

Mēs lidojam vēl ātrāk, jo pieaug vēja spiediens zaļajās burās. Nu tas jau sasniedz pusotra tūkstoša kilogramu. Aiz mums paliek smaržu un fitoncīdu vērpete. Piebalgas ozols ar zaļajām burām traucas uz priekšu plašajā gaisa okeānā; aiz viņa paliek tīrs, labs, veselīgs gaiss bez baciļiem un vīrusiem. Un putni debesīs lido mums līdzi un saule mums līdzi. Paskatos sānis — arī mazais bērzs, sasprindzis un izliecies kā atspere, lapas purinādams, turas mums blakus. Aiz viņa tāpat plīvo gaistošo, ēterisko vielu aste. Parasti tā ir neredzama, tikai zinātniekiem nosakāma, bet šodien es pasauli redzu ar citādām acīm. Visi sīkie krūmiņi čabēdami un dziedādami traucas mums līdzi. Smaržu buķetes kā brīnišķīgas vara- vīkšņainas lāpas lokās un kūp aiz tiem.

Pie apvāršņa zili Vidzemes meži un balti mākoņu kalni. Mēs lidosim tur.

—   Skaties vairāk uz priekšu! — sauc ozols. — Skaties, no kurienes nāk vējš, tas ir mans, tas ir mūsu ceļavējš. Pretvējš ir mūsu ceļavējš, jo mēs lidojam pret vēju. Ai-dā!

Pūti, pūti, Vēja māte, Stājies iele vakarā: Jau tu būsi piekususi, . Garus mežus locīdama.

E^māju un saucu zaļajiem meža milžiem:

—   Paceliet, koki, savus zaļos karogus, turiet pret debesīm savas stiprās rokas. Varbūt jūs, koki, varat mūs izglābt? Izglābt no mūsu pašu indēm un slimībām?

Atbildes vietā skan tikai vēja šalkoņa — un miljon- balsīgs zaļu lapu koris dzied himnu Dzīvībai.

Tuvojas jau svelmains pusdienas laiks, un saule no debesu centra izlīst pār zemi un Piebalgas laukiem, un ozols man saka:

—  Tu jūti, cik stipra saules gaisma līst? Tagad mēs varam lidot vēl ātrāk, daudz ātrāk. Bezgalīgi ātri. Mēs varam aizlidot ārpus šīs telpas, ārpus trim dimensijām — ceturtajā dimensijā.

—   Kā tas iespējams? Ar kādiem spēkiem?

—  Ar gaismas spēkiem. Mums jālido ar gaismas ātrumu, un laiks apstāsies, un laiks ies atpakaļ. Tas nozīmē, ka mēs nokļūsim pagātnē. Vai tu baidies?

—   Ļoti baidos un ļoti gribu.

—   Nu tad turies vēl ciešāk pie maniem zariem — tik cieši kā saaudzis ar manu kreveļaino mizu, ar manām cietajām gadskārtām — un skaties uz priekšu, uz augšu, kur tek saule! Vai tu jūti, kāds milzīgs gaismas vējš plūst no saules tev sejā un man uz lapām?

—   Jā, kāds stiprs siltums.

—   Tas ir gaismas vējš, kas plūst pār Visumu un arī pār mūsu Zemi. Tas apskalo mūs visus ar ātrumu 300 000 kilometri sekundē. Tas ir vislielākais ātrums. Tāpat kā vēja saceltie jūras viļņi ritmiski un nerimtīgi nāk pret krastu, tā Saules radītie gaismas viļņi un kvanti plūst mums pretī un uztur dzīvību.

Sai mirklī man atmiņā uzplaiksni lielākais pasaules atklājums — Einšteina relativitātes teorija.

—   Vai esi gatavs?

—  Man reibst galva.

—   Tūlīt mēs ar tādu pašu ātrumu drāzīsimies pretī gaismai. Mēs aizlidosim kā ar fotonu raķeti. Manās zaļajās burās iegulst milzīgs gaismas spiediena vējš. Katrs hlorofila grauds strādā kā autonoms akumulators.

Vizuļo spilgtajā saulē ozola lapas kā neskaitāmas zaļas lāpas un trizuļo dzimstošie pumpuri, nostiepjas zaru tauvas, saspringst dzīvie masti — ozola lielie žuburi. Viss ozols un katra šūna uzlādējas kā daudzpakāpju fotonu raķete pirms starta uz citu galaktiku. Tās vairs nav vibrācijas, tās nav trīsas, tā nav elektrizācija, tā ir augstākās pakāpes apgaismošanās pirms lidojuma ar gaismas ātrumu. Katra lapa un katra šūna tver sevī maksimālos gaismas kvantus un pārvērš zaļajā hlorofilā. Un tikai tagad es apjēdzu, ka zaļā pasaule ir vienīgā, kas māk un spēj paņemt gaismu, uzkrāt siltumu un saules enerģiju. Tikai pateicoties zaļajai pasaulei, mēs esam, mēs dzīvojam. Koks ir dzīvības enerģijas mūžīgais ģenerators.

—   Aizver uz brīdi acisf — kā sapnī dzirdu ozola silto balsi cauri gaismas vēja šalkai. — Mēs ieejam ceturtajā dimensijā.

Nē, to nevar ne izstāstīt, ne izdziedāt, to nevar saprast tas, kas nav bijis klāt, — nē, nē! — kā dzied gaismas vējš, kā spēlē gaismas kvanti zaļā galotnē. Mēs lidojam gaismai pretī ar ātrumu 300 000 kilometru sekundē. Tikai gaisma, gaisma, gaisma. Viss pārvēršas gaismā. Melnais, kreveļainais ozola stumbrs — balts — spīd kā sudrabā kalts. Un manas rokas deg kā sudraba sveces skābekļa gaisā. Ir baisi pārkāpt aizliegto ātrumu. Vai izturēs sirds? Aizraujas elpa. Nav vairs telpas, nav vairs laika, ir tikai balta gaisma — un tepat kopā ar mani senie balti.

Mēs lidojam ar gaismas ātrumu 300 000 kilometru sekundē, un gaisma ar 300 000 kilometru sekundē lido mums pretī. Zinātnieki gan saka — gaismas ātrumi nespēj summēties, ātrāks par gaismas ātrumu nekas nespēj būt, jo tad laiks, lielais Laiks (T), ietu atpakaļ un telpa deformētos. Bet tā jau tas patiesībā notika, manas acis pēkšņi saskatīja pagātni. Piebalga gadsimtu mijā. Klau, spriguļi klaudz rijā! Re, Kaudzītes Matīss un Reinis vēl bērnus māca, drīz Kaibēnos kokus stādīs, pēc tam jau skolu dibinās! Re, Matīss jau pats skolā iet, drīz Matīss dzimst Re, zemi kā mēra un dala, driz mērnieku laiki būs klāt! Viss iet atpakaļ kā ačgārni ieliktā filmā. Vecie Piebalgas zemnieki ceļas augšā; smagi strādā, atjaunojas un dzimst. Re, dzirnavas otrādi griežas; no miltiem samaļas mieži! Lūk, senlatvieši muguras loka muižkunga zemē! Stāda atpakaļ kūlīšus nopļautās druvās, un iznāk zaļi, viļņojoši rudzu lauki. Ak tu brīnums, cik izskatās jauki! Re, vīri baltos linu kreklos visu dienu no šķūnīša ņem sienu un saved uz vienu pļavu, lai zaļo un zied! Viss tik skaisti un otrādi iet. Tāpat strazdi svilpo un cīruļi dzied, tikai otrādi, otrādi dzied. Tūkstošu tūkstoši Kara un Mēra kauto ceļas augšā un steidzas uz dzīvi. Tik daiftlzi cilvēki laukos strādā. Re, caurās bikses top atkal jaunas un krekli pēc darba atkal tīri! Brauc šķūtis masīvi, spēcīgi vīri un noārda bruņinieku pilis; akmeņus saved uz lauka, lai lieti tos mazgā un vēji slauka, un aiziet pagātnē brīvi uz akmens laikmeta dzīvi. Izklīdušie upuru dūmi savācas atpakaļ altāros zem ozoliem svētiem. Un vecie ozoli nekalst un nenolūst, bet aizvien zaļāki, jaunāki kļūst, līdz savācas atkal zīlē. Bet sirmie zintnieki pagātni zīlē un dziesmu otrādi dzied. Tad pēkšņi migla klājas priekšā, viss izplūst un zūd. Kā sasistā spogulī skatos. Ne Reinis, ne Matīss, ne klaušu zemnieki ratos. Tumsa. Dun klusums ausīs.

—   Kur saule? Ozol! Zemzari!

—  Mēs esam apstājušies. Mēs esam atpakaļ. Notika šausmīga ātruma bremzēšana, jo nav vairs Saules, un tāpēc mūsu lidošana ar gaismas ātrumu ir apstājusies, jo nav vairs gaismas vēja, ir iestājies gaismas vēja bezvējš manās zaļajās burās.

Es sapurinu galvu un vērīgi apskatos apkārt. Saulei priekšā debesīs uzkāpis biezs, melns mākonis. Iestājusies gandrīz puskrēsla. Mēs vairs nelidojam, bet abi ar ozolu kalnā stāvam.

—   Jā, mūsu lidošana ir apstājusies. Tu redzi, neplīvo vairs zaļās buras, tāpēc ka spirgtais ceļavējš ir rimis. Ir iestājies pilnīgs klusums pirms vētras; daba aiztur elpu negaisa un vētras gaidās. Baidās. Lūk, padebesī jau šaudās zibens bultas, un klusumu saskalda pērkona vārdi! Kāp tagad zemē un steidzies uz savu telti ielejā, kamēr vēl laiks, jo tuvojas bargs negaiss! Es palikšu te, Piebalgas kalna galā, sardzē.

—   Bet kā tu viens? Vai tev nav bail? Būs taču negaiss un pērkons.

—   Visi kuģi vētras laikā nolaiž buras. Es savējās zaļās novelku tikai rudens auku laikā. Man šis negaiss būs jāpārlaiž ar pilnām un paceltām burām. Bet tas nekas, es nebaidos: jau daudz tādu traku negaisa vēju ir Jaunu gribējuši, bet velti ar manu vainagu cīkstējušies. Vienīgi zibens ir zibens, un ozoliem bīstams ir zibens laiks. Bet baidās tikai pirmoreiz. Es esmu zibens kristīts. Esmu sapratis un pierādījis, ka arī pēc galotnes laušanas un stumbra šķelšanas var dzīvot un sadziedēt rētas, un ataudzēt jaunus zarus, un pacelt jaunas zaļās buras sadragāto vietā. Kas to ir pieredzējis, tas vairs nebaidās..

Tuvu nogrand smags pērkons, it kā lavīna aizveļas pāri Piebalgas kalniem un debešiem. Saplosīti mākoņi jau skrien pār galvu kā spokainas dekorācijas, bet lejā ir iestājies biedējošs klusums pirms vētras.

—   Es palikšu pie tevis, vecais ozol!

—   Nē! Tas ir bīstami, pat ļoti bīstami — barga pērkona laikā stāvēt zem ozola. Te, kalna galā, ir visvairāk apdraudētais un zibeņu visvairāk meklētais lauks. Tik un tā tu man nevari tagad palīdzēt. Steidzies uz savu telti, kamēr laiks! Pāries negaiss, un tu palīdzēsi maniem brāļiem, zemzarīšiem, kas, egļu nomākti, brikšņu ielenkti, nevar pacelt zaļās buras lidojumam un gaismai. Egles tiem kaltē zarus, alkšņi aiztur gaismu un vēju. Ej atbrīvo viņus! Atgriez tiem saules gaismu! Palīdzi pērkona ievainotajiem, zibens saspertajiem ozoliem! Ej aizmūrē dobumus tiem!

Trk! Baismīgi spalgs un īss sprakšķis iešķiļ baltu uguns jūru acīs un notriec mani no kājām.

Lēni un smagi es ceļu acis — vai ozolam ķēris?

Nē, tas neskarts stāv blakām. Tūlīt būs vētra un lietus. Jāskrien!

Traka vēja vajāts un dzīts, rupjiem krusas graudiem no muguras apšaudīts, es metos lejā no kalna, pats neticēdams, ka spēju tik ātri skriet. Vienā mirklī esmu atguvis otro elpu un no kalna skrienu tik ātri, ka pēdas svilst un zem manām kājām ve]as vēju viļņota zaļa pļava ar baltām margrietiņām un sudraba smilgām. Bet blakus spožs lodveida zibens lido līdzi mana skrējiena gaisa virpuļos kā maza, skaista, karsta planēta, virmodams kā Saule protuberancēs. Nē, tas tomēr nav lodveida zibens, bet Imanta Ziedoņa dzejolis, kā balta, milzīga pērle pēkšņi izrāvies no grāmatas vai no radioviļņiem (pērkona laikā var notikt visādi brīnumi], lido man blakus.

viss ir tik gaistošs it nekas nav saistošs

no zābakiem atraisīties nav ko bīties

pie pleciem un padusēs spārnu sajūta radusies

zeme kā puteklis skaists blakus man dieva laists

ko tad man vairāk ko i pasauli milzīgo

ja to es jūtu it kā tā būtu

tikpat liela kā es un gaisma mūs nes

un — lail

pretī gaismai vēl lielākai

Man par laimi, dzejolis neeksplodē — un es palieku uz šīs pasaules. Tagad domāju, ka mīklainie lodveida zibeņi ir labākie dzejoji, kas meklē autorus.

SIMANĒNU SVĒTOZOLA LIECĪBA

Te Gauja plūst jau desmit gadu tūkstošus, bet es dzīvoju tikai vienu nepilnu gadu tūkstoti. Un tomēr daudz dažādu laikmetu esmu pieredzējis šai zemē. Senatnē latvieši mūs, lielos ozolus un arī citus vecos kokus, pielūdza kā svētus. Vācu iekarotāji šai tautai atņēma zemi, mantu un svētumus un spieda iet baznīcās. Bet latviešu zemnieki gadsimtiem ilgi sīksti turējās pie savas elkdievības. Arī te, skaistajā krastā augšpus Valmieras, pie AAelnupītes ietekas Gaujā, bija tāda Svētbirzs ar cēliem ozoliem un upuraltāri no akmens. Simanēnu |audis un kaimiņi te nāca savu ziedu nest sestdienas vakaros un svētku reizēs. Nebija jau īpašas ceremonijas, nepūta taures, nerī- bēja bungas, neskanēja arī skalas rituāla dziesmas. Ļaudis atnāca bailīgi un klusi. No katra svētku mielasta pirmo bļodu atnesa še un bijīgi nolika Mājas garam. Viņi naivi domāja, ka ar to izlūgsies dievu labvēlību, lai mājās valdītu labs gars, lai vienmēr pietiktu ēdamā pašiem un lopiem, lai māja būtu pasargāta no visām nelaimēm. Ļaudis savus elkudievus pielūdza klusi un pa- slepen, jo vācu muižnieki un mācītāji visā Latvijā cīnījās pret šādu māņticību — vecos upuru ozolus dedzināja un svētās birzis nocirta, it kā mēs, gadsimtiem vecie koki, pie tā būtu vainīgi.

Kā Gaujas ūdeņi aizplūda gadi un gadsimti. Pamazām izdzisa vecā māņu ticība; savu mūžu nodzīvoja mani vecākie brāļi. So — racionālo divdesmito gadsimtu sagaidījām tikai mēs trīs vareni ozolu veterāni. Vecākais drīz krita. Ļauni cilvēki Pirmā pasaules kara laikā ielaida uguni manā dobumā. Dega prauli un mana dzīvā koksne. Vēl šodien jūs redzat apogļoto stumbru un to, cik šausmīgi mani sakropļoja uguns. Bet bija jāiztur. Tajā pašā laikā tika nodedzināts svētozols Siguldā; droši vien kara laikā cilvēki kļūst ļaunāki. Pēc trim gadiem uguni ielaida mana vecā brāļa dobumā, un tā es kopš 1920. gada paliku te viens vēstures un senās kultūras liecinieks, jo arī manu dēlu, kam stumbra apkārtmērs bija 5,5 metri un kas auga Simanēnu pagalmā, noindēja ar vircu pirms desmit gadiem.

Vientulības brīžos caur ziemeļvēju un dienvidvēju es sarunājos ar veco Rietekļa paegli, kas aug aiz Mclnupltes uz klaja lauka kādu puskilometru no Simanēniein. Tas ir dižākais kadiķis ne tikai Latvijā, bet arī Padomju Savienībā, jo tā stumbra apkārtmērs ir 2,55 metri. Vecais kadiķis atceras dzejnieku Rietekli, kas bieži mēdzis sēdēt zem kuplā koka vainaga un te sacerējis dziesmu «Se, kur līgo priežu meži… ».

Vasarā brauc tūristi un pionieri, un es tiem stāstu par vēsturi un mācu dabas mīlestību.

VIENA ZAĻA DIENA

RAĶUPES BRĪNUMĀ

Zeme uzrūgusi. Baltas puto rūgtās ievas. Laukus svēta ābeļziedu putenis un svēteļa baltie spārni. Cik savādi, ka vecie ozoli šajā zaļajā augšanas, ziedēšanas, lapošanas un dziedāšanas ritmā vēl stāv melni un kaili kā marmorā kalti obeliski. Bet tas ir lielais brīdis, kad pa ozola tērauda saknēm dziļi no dolomītu slāņiem kāpj rūgta sula augšā pa cieto, simtgadīgo koksni kā karstas asinis.

Debesis sauc, un ozolu pumpuri kāpj uz augšu. Sāksies zemzarīšu ziedēšanas laiks. Ievu reibumā un pļavu rai

bumā varbūt jūs nemaz neesiet pamanījuši šo milžu kautrīgās, bet skaistās ziedu bārkstis, kas līdzīgi lazdu skarām izšūpo putekšņus vējā.

Tas bija ozolu plaukšanas un ziedēšanas brīdis, kad mēs pirmoreiz četri cilvēki iegājām Raķupes ielejā, tālu prom no civilizētās pasaules. Mēs gājām pretī atklājumam, meklēt nereģistrētus dižkokus. Mūs ved Jānis Metuzāls, mežzinis, kas zina visu par mežu un zvēriem, zina daudz par Talsu rajona mežiem un dižkokiem. Līdzi vēl nāk Andris Vītols. Abi viņi ir tādi kā meža muzeju direktori. Jānim Valdemārpils mežniecībā ir paša rokām savākts meža muzejs ar daudziem simtiem unikālu eksponātu. Bet Andris mokās ar Jaunmoku pils atjaunošanu, kur top republikas meža muzejs. Un vēl līdzi nāk mūsu meža sekretāre jeb dižkoku rakstītāja Inga, kas pieraksta visu to, ko mēs atrodam, un visu to, ko mēs diktējam. Viņai nenoliedzami grūtākais darbs. (Sajā brīdī pie rakstāmgalda es jūtos laimīgs, jo varu pārdzīvot šo zaļo pavasara dienu vēlreiz.)

— Lūk! — Rāda Jānis. — Tur Iernieku māju pamati, te dzimis Kurzemes modinātājs Ernests Dinsberģis. Otrpus ceļa — Varlejas.

Vēl saglabājušās divas mājas, kurās šobrīd te, mežu viducī, dzīvo cilvēki, kaut gan sakari ar ārpasauli paliek tālu. Tuvākais veikals un autobuss Pācē — desmit kilometri. Laikam gan te ir visdziļākie Latvijas meži. Un tikai Raķupes ieleja ir maza, šaura dzīsliņa starp tiem ar neparasti auglīgām palieņu pļavām, ar simtgadīgiem ozoliem, ar maziem, romantiskiem siena šķūnīšiem, ar bebru paradīzi. Tagad jau pļavas velkas ar mežu ciet, šķūnīšu lielāko daļu sagāza 1982. gada lielais sniegs.

Pie Variēju mājām pirmie atradumi — divi gadsimtu milži Raķupes dzeltenajā pureņu pļavā ar tērauda cietiem zaru muskuļiem balsta debesis. To vienu Imanta Ziedoņa koku kultūras kopēji nākamajā vasarā atbrīvos no blīvajiem alkšņiem un brikšņiem un iedēvēs Ernesta Dins- berģa stiprajā, cietajā vārdā, jo tepat pretī kaimiņu mājās taču 1816. gada 26. janvārī iebrēcās maziņš bērniņš un tapa Ernests Dinsberģis.

Te no Variējām arī sākas mūsu darbs. Izmērām sirmo ozolu krevečainos stumbrus. Kāda tiem milzīgi bieza un raupja āda — kā krokodila mugura, stumbra ziemeļu pusē noaugusi ar zaļām sūnu bārdām! Mēs velkam apkārt dzelteno mērlenti kā goda zīmi pa raupjās mizas

arumiem, pa zaļās sūnas pļavu. Diez ko domā sirmais milzis? Droši vien viņa garajā mūžā pirmoreiz tiek mērītas platās, trīssimtgadīgās krūtis. No dzeltenās ruletes iztinas metrs pēc metra. Jau desmit metrus garā mērlente pusē. Stumbra apkārtmērs krūšu augstumā (1,3 metri no zemes) šim spēkavīram — 5,8 metri, vainaga projekcija — 20,5 X 19 metri, bet augstums 20 metri. Milzim turpat blakus otrs draugs un garā mūža līdzgaitnieks. Tā stumbrs maķenīt tievāks, bet arī pārsniedz piecus metrus, un vecais koks ar to iekļūst republikas nozīmes diž- ozolu skaitā.

Beiguši šo dabas pieminekļu mērīšanu un aprakstīšanu, grasāmies iet tālāk. Bet pāri zeltziedu pļavai, upes krastā, skatu piesaista vēl viens pelēks tornis. Augsto, monolīto stumbru pirms pusgadsimta pamanījis arī zibens un atstājis tajā milzīgu, pusotra metra platu rētu. Tagad viss stumbra viducis pārvērties vienā lielā dobumā ar atveri triju metru augstumā. It kā cietējam vēl nebūtu nelaimes gana, ļaunas rokas tur ielaidušas uguni. Melnā ogļu āda liecinās par cilvēka melno darbu vēl daudzām paaudzēm, jo ozols ar atlikušo vainaga piektdaļu, par spīti visam, apņēmies izdzīvot. Ja ozols iztur, tad tas pārdzīvo savus riebējus un vi'ņu bērnus un bērnubērnus. Bet zīļu koks nekad nav ļauns un nekad netīko atmaksas — viņš priecēs arī dedzinātāja bērnus un mazbērnus un bargajā ziemas salā ar savām zīlēm paglābs no bada daudzas kuplastes vāveres un meža rukšus, bet dobumā dos drošu un siltu ligzdas vietu pūcei.

Mēs ejam pa vientuļajām Raķupes līču pļavām uz augšu pret straumi. Odeņu plūdums šajā mežu upē lēns un apdomīgs, gribētos sacīt — pat svinīgs. Tumšos atvarus bieži šķērso lieli krituši vai bebru nogāzti koki kā dabiski tilti. Seklākās vietās upē guļ melni bluķi kā milzīgi sami un sakņaini celmi kā biedējoši astoņkāji. Gar pašu krastu kā bruģis, kā ūdensvelnu līkie pirksti ieķērusies un ūdenī gulst melnalkšņu sakņu loki. Šiem kokiem te laba dzīvošana — bagāta augsne un mitruma papilnam. Arī bebriem te labi — cilvēki netraucē un upē ūdens gana, un barības gana, un vasarā zāle kā džungļu mežs — pat cilvēkam pāri galvai.

Necik tālu gar Raķupi mēs nedabūjam noiet; jau otrajā līkumā caur zaļo, plaukstošo lapu gaismu pretējā krastā labi iezīmējas divi tumši ozolu stumbri kā varenas kolonnas, kā zaļo buru dižie masti. Jātiek pāri pie mērīšanas! Raugāmies visgarām pa upi cerībā ieraudzīt kādu bebru tiltu — straumei pārgāztu lielu koku. Bet, kā par spīti, tieši tad, kad vajadzīgs, nav nevienas tādas pārejas. Beidzot pamanu slaidu alksni, kas tuvu ūdens līmenim pārkritis pār septiņus astoņus metrus plato straumi. Mēģinu iet. Kolīdz speru soli, koks vibrē un grib mani nomest kā neiejāts zirgs. Sameklēju garu kūju, pie kuras turēties. Nu jau ir labāk. Tomēr, kad tieku līdz upes vidum, slaidais alksnis zem manām kājām lokās kā zutis. Negribētos ar mugursomu un visām fotokamerām iegāzties Raķupē pie bebriem. Atkāpjos atpaka] krairtā. Tad paskatos pretējā pusē uz atrasto dižozolu. NoKoncentrējos uz tā monolīto, dzelžaino stumbru, kas izdūries cauri gadsimtiem kā laikmetu tilts. Apņēmīgi eju. Kritušais alksnis zem kājām vairs netrako — baiļu rezonanse pārvarēta, un es laimīgi nokļūstu milžu krastā.

Jānis un Andris, redzēdami mani neveikla virves dejotāja lomā, ātri aiziet pa upes līkumiem meklēt bebru tiltus citur. Ingai es no sava krasta pastiepju pretī garu koku. Balstīdamās pret kūju un turēdamās pie manis veidotās slitas, arī viņa tiek dižozolu līcī. Mēs sākam mērīšanu un fotografēšanu. Tas tik ir ozoliņš! Galotni pacēlis trīsdesmit metru augstumā. Laikam ar visiem Dundagas mežiem sasveicinās. Tā dēvētajiem zemzarīšiem šāds garums ir ļoti reta parādība. Vēl pārsteidzošāk ir tas, ka ozols arī stumbra resnumu saglabā ļoti augstu. No tādiem izciliem gadsimtu milžiem Kurzemes hercogiste kādreiz būvēja savus okeāna buriniekus.

Kamēr mēs noņemamies ar abu dižozolu mērīšanu un aprakstīšanu, šajā līcī ierodas arī Jānis ar Andri — atraduši kaut kur stabilāku pāreju. Tālāk ejam pa upes kreiso krastu. Aiz nākamā līkuma mūs pārsteidz dabas rotaļa — otro mūžu dzīvo mirušā dižozola stumbrs. Tanī kā milzīgā vāzē ieaudzis liels, kupls bērzs. Tas apliecina, cik sīksti un ilgi saglabājas ozola koksne.

Pēc maza gabaliņa ar plašām zaru vēdām mūs aicina pie sevis ziedu pļavā simtgadīgs bērzs. Tā stumbra apkārtmērs trīs metri. Tātad arī dabas piemineklis, jo bērzus par republikas nozīmes dižkokiem ieskaita, ja stumbra apkārtmērs sasniedz trīs metrus. Pagaidām ar Latvijas PSR Ministru Padomes lēmumu apstiprinātajā dižkoku sarakstā ir tikai viens tāds dižbērzs. Tāpēc arī par šo atradumu mēs priecājamies ļoti.

No viena atraduma līdz otram necik tālu neiznāk iet. Nepilnus pārsimt sojus tālāk pļavā atkal viens dižozols ar stumbra apkārtmēru 4,75 metri. Bet simt soļu pa kreisi… Ollallā! Re, kāds ērms! Nekādi nevar saprast, kā lai izmēra tā resnumu. Mērām krūšu augstumā vai pie zemes — iznāk astoņi metri (!)', jo vecajam ozolam stumbrs pie apakšas šausmīgi uzpampis. Varbūt tas ir divu koku saaugums? Jau krūšaugstumā no centrālā stumbra atdalās milzīgs žuburs (zars) mērena dižkoka resnumā. Un piedevām vēl šajā žākles vietā izveidojies liels māzers kā dūšīgs maiss. Uzraušos žāklē un mērījumus izdaru 2,4 metru augstumā; arī tur sirmajam kokam stumbra apkārtmērs 4,7 metri, otrai starai — 3,7. Zēl, ka šī savdabīgā koka veselības stāvoklis ir slikts. Ozola platais vainags stipri noārdījies. Koks, pārcietis kādu slimību, tagad atjaunojas ar tā saucamajiem «ūdens zariem». Resnajā stumbrā četru metru augstumā ir veca, daļēji aizaugusi sprauga. Tur kādreiz bijusi senā bišu dore. Piecdesmit metrus tālāk ir 3,5 metrus resns ozols, arī senais dravas koks ar kādreiz dētu (izcirstu) dori.

Pulkstenis un saule rāda pusdienlaiku. Pie resnā, jocīgā ozola apsēžamies uz nolūzuša, milzīga žubura, kas noaudzis ar zaļu, biezu sūnas spilvenu. Iztinam savas sviestmaizes un Talsu pīrādziņus. Pusdienot upes līcī pie dižozola un ziedošajām ievām ir daudz jaukāk nekā kafejnīcā pie raibu stiklu ugunīm un džeza.

Upe skaista — zaļi polsterētiem krastiem, kā no senām skatu kartītēm. Bieži redzamas bebru izkāpšanas vietas un viņu darbi — gabalos sagrauzti un balti nomizoti koki kā malkas pagales. Rakari nereti vien krituši virsū arī lieliem, resniem kokiem un iegāzuši tos upē. Nav kautrējušies savus kaltiem līdzīgos zobus cirst pat dižozolu stumbros. Jānis Metuzāls mums māca dzīvo meža grāmatu:

— Lūk, te bijusi veca briežu māte, bet tur piestājis jauns briežu bullis, te atkal meža cūku izrakņāta pļava, te alnis berzējis ragus pret zaru.

Visās vietiņās zvēru tuvums. Mūsu soļus droši vien novēro neskaitāmi acu pāri. Bet arī Andrim izdodas garu laika spīdi saskatīties ar bebru papu, kurš bija paslēpies nelielā apariņā. Andris to redzējis un notupies apariņa malā. Cik tad ilgi šis zem ūdens bez gaisa iztiks? Beidzot bebrs līdis ārā, un nu abi labu laiku skatījušies vfens otram acīs. Tad bebram mūsu Andris apnicis —< un viņš sācis šmakstināt jaunos zaļumus.

Sajā puskilometru platajā ielejā Raķupe zīmē klasiskus meandrus kā zilus dzīparus zaļā audumā, ar ārējo loku pieskardamās te vienai, te otrai mežainajai pamatkrasta nogāzei. Meandru cilpas nav vienādas. Vietām tās ir slaidas un noapaļotas, vietām sablīvējas tik cieši, ka divas straumes draud saskarties un pārraut cilpas šauro kaklu. Daudzkārt jau tā arī ir noticis. Par to liecina lieli vecupju sirpji palienē. Dažreiz var iekulties starp upes cilpām un vecupju lokiem kā tādā labirintā, un vajrs nesapratīsi, kur ārā iztikšana. Ir arī vietas, kur upe iztaisnojas un plūst gar pamatkrasta nogāzi. Tad iešana pa meža un pļavu robežu ir pasakaini jauka — kā pa dabas parku, kā pa krāsainu kinofilmu.

Mēs ejam, un pretī nāk arvien jauni pārsteigumi. Vienā upes līkumā straumē iesprūdis piecus metrus resna diž- ozola stumbrs. Liekas neticami, ka nelielā upe spējusi panest tādu tonnām smagu torni. Bet Jānis Metuzāls, izpētījis krastu, atrod pierādījumus.

— Lūk, pašā upes krastā šī dižozola celmsl Acīmredzot vecajā ozolā iespēris zibens — un gadsimtu milzis iegāzies upē. Palu laikā klusā Raķupe iegūst milzīgu spēku, un gigantisko stumbru tā rāvusi sev līdzi labu gabalu, iekams tas ieķēries krasta kokos.

No zemes nāk ozolu spēks. No zemes nāk arī avoti — upju barotāji. Sajā pļavu līcī laužas ārā kāda pazemes ādere kā sudrabota bļoda. Tā mums ir laba dāvana saulainajā maija pēcpusdienā. Jānis māca no avota dzert lēnām, caur zāles stiebru, lai visas šūnas piesūcas ar valgmi un spēku, lai nesaķeram angīnu. (Bez ēšanas varot izdzīvot vairākas nedēļas; bez valgmes neiztikt i dažas dienas.) Nu vieglāk cilājas kājas.

Kreisajā krastā gaida divpadsmitais gadsimtos ierakstītais zīļu koks. Vai pats ozols jūt, kā viņš pušķo meža pļavu? Iespaidīgi tas izskatās no šī krašta. Bet mēs netiekam klāt. Bebri noslinkojuši ar tilta būvi. Ejam gar krastmalu cerībā, ka priekšā uzradīsies kāda dabas veidota pāreja. Bet nekā. Būs jābrien. Mēs ar Andri izģērbjamies un seklākajā vietā pārkuļamies pāri. Jānis ar Ingu aiziet uz priekšu skatīt nākošos līčus. Kamēr mēs izmērām divpadsmito dižozolu un tiekam atkal atpakaļ, viņiem gadījies piedzīvojums. Sākumā nesaprotu, kāpēc viņi tik savādi — ar sārtiem vaigiem un satraukti. Izrādās, viņi pa Šo laiku satikušies ar meža cūku ģimeni. Un tas noticis pavisam dīvaini. Pēkšņi viņi sev priekšā pļavā ierauga sivēnmāti ar deviņiem svītrainiem ruksī- šieni. Vējš pūš no pretējās puses, un zvēru ģimene cilvēkus, traucētājus, nenojauš, jo meža cūkām redze vāja. Tāpēc šoreiz nobīstas radības kronis. Mežzinis Ingai steidzīgi skaidro:

—   Meža cūkas nekad cilvēkam neuzbrūk, vienīgi tad, ja viņām ir sivēni. Atliek tikai vienam sivēnam iekviekties, un māte metīsies virsū. Mums ir jākāpj kokā un cūkas jāaizbaida, lai atbrīvotu tālāko ceļu.

—   Kurā kokā?

—   Re, šajā alksnīl

Bet Inga netiek, zari par augstu.

—   Kāpiet man uz pleciem, tad tiksiet līdz zariem! — pavēl mežzinis.

Kamēr abi stīvējas kokā, meža cūcēni omulīgi ganās pa raženo pļavu — uzrok zemi. Laikam meklē kāpurus. Kad nu beidzot Inga un Jānis jūtas drošībā, abi sāk taisīt dūšīgu troksni — sit plaukstas un kliedz. Bet meža zvēriem nav divreiz jāsaka. Vecā cūka nošņācās, un viss bars diebj projām. Kokā sēdētāji nevar nobrīnīties vien, kā bēdzēji, tik viegli un ātri tikuši pāri upei, pazūd mežā. Kad viņi nokāpj zemē un iet apskatīties, abiem aiz izbrīna un kauna paliek mutes vaļā. Izrādās, meža cūka ar sivēniem patiesībā ir bijusi upes pretējā krastā, tikai nelīdzenais ieplaku reljefs radījis pārliecību, ka Raķupe plūst tālāk — aiz cūku bariņa. Nu Inga un Jānis sūkstās, ka palaiduši garām tādu retu izdevību — no sava drošā krasta tuvāk aplūkot meža cūku ģimeni pretējā krastā kā dzīvus eksponātus.

Un atkal mēs visi četri ejam (nu jau steidzamies)' vēl dziļāk Dundagas mežu teiksmā. Atkal nāk pretī ozolu karaļi dižiem kroņiem uz vareniem stumbriem. Un nāk sabrūkoši siena šķūnīši. Parasti pļavu vai tīrumu klajumā augušie ozoli ir ar resniem, bet īsiem stumbriem, jau zemu sadalās mezglotajos milzu zaros un vairākās galotnēs. Tiem ir ļoti plaši, bet zemi vainagi. Ne jau velti iesaukti par zemzarīšiem. Raķupes dižozolu lielākajai daļai šo epitetu nemaz neklājas piedēvēt. Sie palieņu pļavu karaļi ir varen resni, bet slaidi. Tas saprotams tā, ka šejienes dižozoli ir neparasti augstiem stumbriem — kā katedrāles torņi, kā svētu tempļu monolītas kolonnas, kā zaļo buru masti. Tādus sauc par izciliem kokiem, jo tie var dot lielisku sēklu materiālu ar izcilām ģenētiskajām īpašībām nākotnes ozolmežu selekcijai. Patiesībā šie zīļu koki ir vienlaikus gan izcili, gan diži — izcili dižkoki. Ja vārdu «dižkoks» negribam attiecināt šauri un viennozīmīgi — tikai īpaši resnu, strupu koku apzīmēšanai, bet šo jēdzienu vēlamies paplašināt un pilnveidot, lai tas sevī ietvertu visu koka stāvu kopumā — stumbra augstumu, stāvokli, koksnes tilpumu un arī vainagu —, tad ir jāatzīst, ka te, pie Raķupes, ir atrasti paši dižākie ozoli Latvijā un Baltijā. Bet to jau mēs tā īsti sapratīsim tikai tad, kad būsim vēl daudzas dienas turpinājusi ceļu gar šiem ozolu krastiem un būsim atraduši simt dižozolus un vēl citus dižkokus. Cik tad koku vienā dienā var paspēt izmērīt un aprakstīt? Katrs dabas piemineklis paņem laiku un enerģiju.

Kad vakarā mēs esam nonākuši visbiezākajā dižkoku rajonā, visskaistākajā vietā pie sava divdesmitā milža, saprotam — ir jāskrien projām. Mēs neesam paspējuši noiet un pārkontrolēt ne trešo daļu no šodien paredzētā maršruta. Mums jāpamet ar acīm jau aptaustītie, aizraujošie atklājumi uz citu dienu un jājož uz Ameli, garām dižozolu bagātajam, lielajam Vilkkrāģu likumam, pāri Pesteļu valkam, atstājot dižozolu karaļus atkal vienus zem gaidāmās nakts zvaigznēm kopā ar bebriem. Pēc stundas uz Ameles—Ģibzdes lielceļa mūs gaidīs norunātā mašīna. Mēs aizelsušies skrienam pa lielā meža mazajiem ceļiem, cik taisni vien mācēdami un cik ātri vien varēdami. Baidāmies, ka mašīna neaizbrauc, mūs nesagaidījusi. Cik skaisti mežā nāk maija vakars! Aiz vakara un nakts, un citām dienām nākotnē slēpjas vēl simt dižkoku un tikšanās ar staltbriedi, ar meža cūkām, unikālu ragu atrašana un daudzi lieli un mazi piedzīvojumi.

Ir pagājuši divi gadi. Daudz ūdeņu aiztecējis lēnajā Raķupē caur Talsu un Ventspils rajoniem. Mēs sastādījām Raķupes dižkoku sarakstu. Jānis Metuzāls, Dabas un pieminekļu aizsardzības biedrības Talsu rajona nodaļas floras aizsardzības sekcijas priekšsēdētājs, šos materiālus iesniedza rajona izpildkomitejā un Latvijas Mežsaimniecības un mežrūpniecības ministrijā. Un nu jau ir 626 hektāru liels, valsts aizsardzībā ņemts Raķupes ielejas kompleksais dabas liegums. Jau ierodas zinātnieku ekspedīcijas, jau Imanta Ziedoņa koku kultūras kopēju grupa trīs reizes te strādājusi, atbrīvojot no eglēm un alkšņiem ielenktos dižozolus.

Un re, kā nākotne gaida, cik mēs būsim gudri! Vēl jāapstiprina ari Ventspils rajonā tāds pats botāniskais liegums. Vai tad tikai tāpēc, ka tur Raķupe saucas par Lo- nasti, lai būtu citādi? Tur ir tikpat vareni un tikpat daudz izcilu dižozolu. Trīs no tiem ir resnāki par slaveno Zapo- rožies dižozolu Ukrainā. Un tur tāpat mitinās bebri. Daba un nākotne gaida, cik mēs būsim labi un gudri.

ZEME STARP DIVĀM JŪRĀM

Stiprs ziemeļrietenis šūpo veco koka torni. Un manī kaut bailes un prieks kā bērnībā lieldienu šūpolēs. Ja uguns sargu tornis ir četrdesmit metru augsts un Zilo- kalnu krauja arī tikpat, tad iznāk, ka es šūpojos simt piecpadsmit metru virs jūras līmeņa. Tur tā veļas pieci kilometri uz ziemeļrietumiem zila un balta, balta un zila. Un visi Undžavas meži man pārskatāmi kā uz delnas.

Slīteres rezervāts dzimis 1921. gadā. No 1100 hektāriem izaudzis līdz 148,8 kvadrātkilometriem. Divreiz lielāks par Sanmarīnas valsti un tikai nedaudz mazāks par Lihten- šteinu.

Raugi, cik kartē skaista ir Latvijas republikas kontūra! Kurzemes pussala kā zaļa cepure. Sīs cepures visa augšējā, slīpā smaile, zeme starp abām jūrām, tad arī ir Slīteres rezervāts. Slītere ir Ziliekalni, Dāvida pils, Magdalēnas leja; Slītere ir īves, efejas, lakšu lauki un vēl 37 augi no republikas Sarkanās grāmatas; Slītere ir kan- gari un vigas; Slītere ir arī lielais Bažu purvs, zaļie meži un dižjūras un mazjūras baltie liedagi. Slīterē ir vissiltākās ziemas, visaukstākās vasaras un visvēlākie pavasari, un tomēr te ir tālākā ziemeļu robeža dažām reto augu sugām. Un visbeidzot! Slīteres rezervāts — tā ir liela dabas aizsardzība, un tās ir arī lielas nepatikšanas un neslava dažiem pārcentīgiem sēņotājiem un ogotājiem.

Tagad es šūpojos virs Undžavas mūžamežiem. Jā, tā jau mēdza rakstīt trīsdesmitajos gados — «Slīteres mūžamežs», bet vai tā ir? Patiesībā šis mežs ir daudzkārt cirsts un arī vētru un uguns postīts. Pagājušajā gadsimtā te sāka dedzināt kokogles un tad laikam izcirta visus lielos ozolus un ošus Zilokalnu kraujā un pakājē, tā ka «mūžameža» koki ir labi ja simt gadu veci. Zilokalnu kraujā nav neviena dižozola, ir tikai daži dižoši un dižas gobas, kuru vecums pārsniedz simt gadu.

No augšas neatšķiru atsevišķus kokus, redzu tikai vienlaidu zaļumu. Aiz mežu jūras tik tikko nojaušamas Baltijas jūras putojošās viļņu galotnes, bet nav nojaušams, kas slēpjas Undžavas mežos. No šejienes liekas, ka tas ir viens vienīgs mežu mežs kā lidzens miežu lauks, kas viļņojas vējā.

Un, kamēr es neesmu kāpis lejā un izgājis šķērsām cauri līdz Pitraga kāpām vai Vaidēs baltajam liedagam, es tie kā nevaru iedomāties, kas tur ir iekšā. Kamēr neesmu pietuvojies, es nemaz nevaru iedomāties par dīvainajiem kangariem un vigām — kāpu rindām un purvu garajām strēmelēm, ezeriem, par kritušajiem kokiem, par Zilokalnu krauju kā Siguldas krastu, par garākajiem ošiem Baltijā un visā dzimtenē, par damaksni, par neiz- brienamiem purviem, par balto ūdensrožu segu, kas uzklāta vigu ezeriņiem, par to, ka vispār nav iespējams šķērsām iziet. Nekā es nevaru iedomāties un nekā es nezinu, ja es skatos no virspuses, no augšas. Tāpat nekā es nezinu, kas mīt jūras dzelmē, ja skatos tikai viļņu ban- gotnēs. Nekā es nezinu par cilvēkiem, ja izbraucu vai kājām izeju cauri Sīkragam, Pitragam, Mazirbei, Košra- gam, Saunagam, Vaidei, Kolkai. Un nekā es nezinu, ja man pasaka, ka Vaidē dzīvo Edgars Hausmanis, Slīteres valsts rezervāta Saunaga meža iecirkņa meistars. Lai es viņu saprastu, man ir jāiet tuvāk klāt. Kopā jāiet, kopā jādomā, kopā jāredz. Tad es redzu, ka esmu iepazinies ar vienkāršu cilvēku, ar godavīru, kas visu savu mūžu, tāpat kā viņa tēvs, ir atdevis mežiem. Ne pēc uzslavām un godarakstiem tiecies, bet darbu mīlējis tāpat kā Dabu un mežu. Bet godaraksti tā vien it kā paši sanākuši vesela kaudze — no ministrijas, no izpildkomitejas, no mežrūpniecības saimniecības. Nav viegls darbs meža sargam, īpaši vēl rezervātā. Edgars nekādā ziņā nav burta- kalps, bet viņš nepazīst kompromisu ar postītājiem, lai cik augstos posteņos tie stāvētu.

Ai, cik daudz Slīteres rezervātā ir problēmu! Ogu laikā laužas alkatīgie lasītāji ar speciālām atļaujām un bez atļaujām, it kā rezervāts būtu kāda īpaša melleņu vai dzērveņu audzētava, brīnumzeme. Gauži aplam laužas. Nezinātājus un puszinātājus kā magnēts pievelk pats rezervāta vārds un «aizliegtais auglis», kaut vai tas būtu trīsreiz skābāks par citu, un tomēr pievelk aizliegums. Rezervāts nav tādēļ dibināts, lai tur audzētu un ievāktu ogu ražas, bet gan lai cilvēcei saglabātu izmirstošas augu sugas, lai zinātniski pētītu cilvēka neskartu zemi.

Dzērveņu sezonas atklāšanas naktī un arī iepriekšējā dienā rezervātā ejot kā karalaukā vai kā kriminālfilmā. Tad tiek mobilizēti visi rezervāta darbinieki un vēl nāk palīgā robežsargi ar suņiem. Tikko kādam pārkāpējam tiek uz pēdām, tam uz aizlaišanos nav ko cerēt.

Kā lai Edgars nemīlētu šo skarbo zemi? Piedzimis tepat Vaidē bezzemnieka mežsarga ģimenē. Jau agrā bērnībā pa nabadzīgajām kāpām un purvainajām vigām izbra- dājies, govis ganīdams. Edgara tēvs, Vilis Hausmanis, bija spiests klaiņot no viena saimnieka pie otra, ģimenei pajumti meklējot. Kolīdz Edgars paaugās, tā gāja tēvam līdzi uz mežu, iemīlēja viņa amatu un vēlāk beidza Aizupes mežaskolu. Visu mūžu, līdz šim brīdim, Edgars ir nostrādājis te, starp divām jūrām, Kurzemes smailē, par mežsargu.

Tēvs un dēls ar savām rokām ir pārvērtuši desmitiem, varbūt pat simtiem hektāru balto smilšu kāpu par zaļu priežu mežu. Zaļais mežs ir viņiem vislielākais goda- raksts.

Mēs ar Edgaru ejam pa saules pielietu mežu. Izslāpušas priedes šalc vienā balsī ar jūru. Zem kājām kā stikla vate skraukšķot salūst gaiši pelēks, gandrīz balts ķērpis. Visa zeme nosēta ar izbalojušiem koku sprunguļiem, kas izskatās kā balti kauli. Mežsargs paskaidro, ka tie ir kadiķi, kas te klāti pirms trīsdesmit pieciem gadiem, jo nekā citādi nav varējuši kāpas apmežot un klejojošās smiltis apturēt. Tagad pēc vienas paaudzes tas ir izdarīts. Vējā dzied priedes, un viņu stādītājs klausās šo dziesmu. Bet lejā, karstajā saules sausumā un vislielākajā augsnes nabadzībā, turas smilšu neļķu pudurītis un smaržo brīnišķīgi.

Cik reižu Edgars un viņa tēvs piedalījušies meža ugunsgrēku dzēšanā? Arī to vairs nevar saskaitīt un aprēķināt, cik hektāru meža ir izglābts no ugunsnāves. Kā dramatisku cīņu, riskējot ar dzīvību, mežu meistars atceras 1949. gada ugunsgrēku Kolkā, kad izdega mežs vairāku hektāru platībā. Ļaunā uguns sakarsēja un atdzīvināja fašistu pamestās mīnas un munīciju. Liesmas uzbruka mežam un lauzās uz priekšu, un ik pa laikam liesmu rūkoņā atskanēja apdullinoši sprādzieni. Bet nevarēja pamest mežu uguns varā. Ļaudis clnijās un apturēja sarkano gaili. Naktī Edgaram nācies dežurēt un uzmanīt šo posta vietu, lai vējš no bijušā meža karstajiem pelniem neatdzīvina un nepaceļ lidojumā kādu uguns tauriņu. Edgars stāsta, ka tiešām esot bijis baisi, jo nakts tumsā un klusumā joprojām eksplodējuši sakarsušie spridzekļi.

Tālāk mēs ejam caur Edgara tēva stādīto mežu. Te, Stamstes degumā, viņš cīnījies ar izdegušām kāpām lielā platībā. Lai varētu Šo mirušo zemi atkal atdzīvināt un atdot mežam, ar zirgiem vestas velēnas un visa kāpa noklāta ar zaļu segu. Nu priedes jau lielas, vēja saliektas uz krasta pusi, stipras, jo izturējušas bargo viesuļvētras eksāmenu 1967. un 1969. gadā.

Gadu no gada stādīti un aprūpēti tēva meži un savi meži. Kā lai nemīl šo zemi? Man šķiet, ka mežsargs prot sarunāties ar šiem kokiem, bet tas ir viņa noslēpums, un to viņš nevienam neatklās. Laimīgs cilvēks. Laikam tāpēc Edgaram ir tādas jaukas un priecīgas bērna acis, smalka humora izjūta, optimisms. Visnepatīkamākās un grūtākās situācijas savā dzīvē Edgars atstāsta ar smaidu un tādu vieglu humoru. Sī cilvēka klātbūtne nomierina tāpat kā jūras šalkoņa un meža elpa.

Un tad meža vidū starp kāpām mēs pēkšņi nonākam pie liela rožu lauka. Izrādās, te kādreiz bijušas Jaunroču mājas, kur dzimis Edgars Hausmanis. Es nodomāju: cik skaisti — viņa dzimšanas vietā zied rožu dārzs. Ja to zinātu ienaidnieki — plīstu aiz skaudības. Tepat, pārsimt metru tālāk, tek Vecroču upīte. Tās krastā ir tik neparasti augsta un stāva kāpa, ka varētu domāt — tā ir klints. Viens gals kāpai kā ar nazi nogriezts, gandrīz vertikāls, un tomēr to satur priežu saknes. Starp sirmajām priedēm viena ar lielu, apaļu cepuri galotnē — vēja slota. Pretējā upītes krastā zaļo alkšņi un arī egles. Slīteres rezervāts ir kontrastu zeme.

«Vecpēteru dārzā» — tāds te ir viena jūras kāpu meža nosaukums — Edgars mums parāda apsi, kas vairākas reizes cieši apvijusies priedei kā liāna.

Tālāk mēs ejam uz Mustamačauku. Lībiešu valodā tas nozīmējot — Melnā velna caurums. Senāk tur esot bijusi laupītāju pulcēšanās vieta. Te kūruši uguni un mānījuši kuģus krastā, lai pēc tam tos varētu aplaupīt.

Mūsu ceļā ir ļoti stāva un augsta4 kāpa — Dumbru- kalns. Te paveras neaizmirstams skats uz Mustamačauku un uz jūru, kas šodien ir ipaši zila, ar īpaši baltām viļņu virsotnēm, jo pūš ziemeļu vējš, kas atnesis aukstu, bet tīru gaisu un dzidrus tālumus. Vējš tik ledaini lien cauri apģērbam, ka nav iespējams ilgi par skaisto ainavu priecāties. Pabēgam aiz Dumbrukalna kāpas dažus metrus zemāk un dienvidu nogāzē siltajā pēcjāņu saulītē notiesājam pusdienai līdzņemtās sviestmaizes.

Pati Mustamačauka nav nekāds caurums, bet, gluži otrādi, tā ir augsta un stāva kāpa. Patiesībā te krustojas vairākas kāpas. Tās ir šauras un stāvas kā badīgu āžu muguras. Te lielas priedes ieputinātas dziļi, līdz otrajiem zariem, tomēr aug. Lejā ir slaidās mastu priedes. Citas nokaltušas un stāv kā pārakmeņotas kopā ar dzīvajām. Te vēl redzami vācu bunkuri, sūnām pārklāti, satrupējuši. Bet puikas tur rakušies un meklējuši veco nāvi. Kādreiz Jaunroču saimnieks iedzēris braucis no Kolkas mājās pa toreiz vienīgo meža ceļu. Nobraucis mazliet pa kreisi un iekūlies Melnā velna caurumā starp stāvajām kāpām, un vairs nekādi ārā tikt. Dabūjis gaidīt rītu.

No Mustamačaukas Edgars mūs ved gar dižjūras krastu uz Kolkasragu. Jūrai te pavisam cits pūtiens un viļņi smagāki. Liedags daudz platāks, priekškāpa vētru nošķelta un atgādina augstu, baltu krauju, kur nav iespējams augšā uzrausties. Vietām vētra šajā priekškāpā atklājusi senāk ieputinātus vertikālus priežu stumbrus. Visbiežāk jūra izskalojusi saknes un pamatu daudziem kokiem. Tie krituši. Un te nu balo viņu skeleti — sāļo jūras viļņu apmazgāti, skarbo vēju un saules apžāvēti, ar smilšu graudiem gludināti. Lai cik tas dīvaini, bet izrādās — Kolka ir tā vieta, kur Latvijā vismazākais nokrišņu daudzums.

Nostāties Kolkasragā nozīmē nostāties uz divu jūru, uz divu pasauļu robežas. Dižjūra zila, ar baltām putu krēpēm sakulta, Mazjūra (Rīgas jūras līcis) gluda un pelēka. Neatkārtojams ir abu jūru kaujas skats. Pēkšņi arī no mierīgās Mazjūras izaug balti viļņi un kā nikni gaiļi skrien pretī Lieljūras viļņiem. Abi pretinieki satiekas uz Kolkas sēkļa, sabadās ar baltajām pierēm un noplok. Kritušo vietā no abām pusēm nāk atkal jauni un jauni viļņu vāli. Līdz pat sešus kilometrus tālajai Kolkas bākai izveidojas viļņu sadursmes līnija. Mēs raugāmies šajā neizprotamajā dabas parādībā kā brīnumā, no vēja sargādamies aiz pēdējām vecās bākas mūra atliekām.

Nu jau jūra «apēdusi» visu krastu līdz vecās bākas drupām un gāž dzelmē mūru pēdējās paliekas.

Nakšņojam Edgara Hausmaņa muzejā, tas ir, viņa mājas «Purvziedi» bēniņos. Te ir milzīga aļņu un staltbriežu ragu kolekcija. Tie izvietoti kā īsta muzeja stendos — pie sienas uz latiņām apšūta pamata, uz vairākiem gariem galdiem un uz grīdas. Nezināju, ka ragi var būt tik daudzveidīgi — gan pulka kilogramu smagas, dekoratīvas bļodas, kā lāpstas ar daudziem puļķīšiem to malās, gan arī tikai viens taisns radziņš kā govij. Ir ragi ar diviem, trijiem, četriem, pieciem, sešiem, septiņiem, astriem, re, deviņiem, re, desmit un pat vienpadsmit žuburiem. Un cik dažādas formas! Žuburi vienā plaknē, žuburi kā trejzaru dakšas, izvērsti telpā, ir ragi ar vienādiem simetriskiem žuburiem, ir ragi ar asimetriskiem žuburiem.

Jāpaskaidro, ka šie ragi nav medību trofejas, bet visi atrasti tepat Slīteres rezervāta mežos Edgara apgaitā. Staltbrieži nomet ragus katru pavasari, bet aļņi to dara rudens pusē, un nākamā gada laikā tiem ataug jauni. Skaistākie ragi alnim ir 9—13 gadu vecumā. Daudzi mežsargi un mežziņi ir aizrāvušies ar šādu mežā nomestu ragu meklēšanu un krāšanu. Skaita ziņā vislielākā ragu kolekcija ir Talsu rajona Valdemārpils mežzinim Jānim Metuzālam, bet vislabāk noformētā — Edgaram Hausmanim. Ja jums ir izdevība iegriezties meža muzejā Bojās pie Aizputes, jūs ieraudzīsiet kādu dramatisku eksponātu — aļņa galva ar visiem lielajiem ragiem ietīta sešus milimetrus resnas tērauda stieples mudžeklī. Tā dzīvniekam ir bijusi šausmīga nāve. Acīmredzot resnā stieple, ko cilvēki pametuši mežā, ir aizķērusies aiz aļņa ragu žuburiem, dzīvnieks tūlīt nav varējis atbrīvoties, sācis riņķot un riņķodams aizvien vairāk sevi sasaistījis ar nolādēto tērauda pavedienu, kuru cilvēks pat ar knaiblēm nespētu tā salocīt, cik cieši nabaga alnis, to satinis ap saviem ragiem. Jo izmisīgāk un vairāk dzīvnieks raustījies, jo stingrāk stieple to pierāvusi pie zemes. Uz ceļiem, uz vēdera — līdz tā arī bijis jānobeidzas. Arī šo eksponātu ir atradis Edgars Hausmanis Vaidēs mežā.

Edgara muzejā nav tikai ragi vien. Te redzami arī dažādi meža brīnumi: visneparastākie sakņu savijumi, sa- augumi un koku izaugumi, dažādu zvēru'ādas, galvaskausi, izbāzeņi — visi paša atrasti. Medību trofejas — inežakuiļu ilkņi, ādas un aļņu ragi skatāmi lejā, istabās.

Telpas visas ir tīras un priekšzīmīgā kārtībā. Te ir mājīgi un silti. Saimniecību vada Edgara dzīvesbiedre Ilga. Arī viņa savu dzīvi saistījusi ar mežiem, strādādama par iecirkņa meistari, jau izpelnījusi pensiju. Izaudzinājusi dēlu un meitu, kuri tagad savā dzīvē. Patiesībā Ilga ir tik jauna, ka varētu vēl vienu bērnu paaudzi izaudzināt. Darbs un Daba neļauj cilvēkam novecot.

Pie «Purvziedu» istabas durvīm šalc divas Edgara tēva stādītās gobas. Nu jau lieli koki. Edgara tēvs šo māju cēlis skarbā zemē uz robežas starp baltu smilšu kāpu un purvainu vigu. Tagad pagalmā — mājas priekšā un ap māju labi kopts zālājs kā silts paklājs. Protams, ir arī ceriņi, jasmīns, rožu krūmi, tikai tie atbīdīti malā un Ieņem telpas noslēdzošo daļu.

Kad ieeju kādas mājas pagalmā, vispirms es skatos, cik tuvu istabas slieksnim gurķu stīgas, sīpolu loki un zemeņu dobes, cik tuvu mājokļa logiem siltumnīcu jumti. Pēc tā es varu spriest, kas šīs mājas saimniekam stāv tuvāk pie sirds, par ko būs jārunā un kur svētdienās klīst viņa domas. Gadās, ka viņam vairs nemaz nav svētdienu. Un mājai nav pagalma, ir tikai nevaļa, noskriešanās un zaļā maura vietā uzrakta zeme no vārtiņiem līdz slieksnim.

«Purvziedos» ogu krūmi ir aiz mājas, sakņu dārzs aiz žoga. Un kādi te skaisti žogi! Tā vien šķiet, ka tie būtu telpas izdaiļošanai taisīti. Aiz mājas liels dīķis ar baltajām ūdensrozēm. Tā krastā no guļbaļķiem tikko celta jauka lauku pirtiņa. Nevis tagad tik modernā un ienesīgā somu pirts, bet vienkārša latviešu pirtiņa no baltiem baļķiem, ar zaļu sūnu nodrīvētiem. Var jautāt: kāpēc cilvēkam šajā steidzīgajā laikmetā jāceļ veclaicīga pirts. Laikam tā ir sirds prasība pēc tīrības. Sajās mājās nekur nemētājas pa kājām spaiņi un kastes, būvmateriāli un gruži. Viss ir nolikts pie vietas un savā vietā arīdabūjams. Pats galvenais: abi saimnieki nav ne aizelsušies, ne pārskrē- jušies, ne nevaļā iedzīti. Gluži otrādi — vienmēr viņi ir nosvērti un mierīgi, pat nesteidzīgi. Viņiem atliek laika gan grāmatas izlasīt, gan savu muzeju iekārtot, gan gotiņu turēt un sienu sagādāt, gan bullīti izaudzēt un pārtikas programmu balsīt. Kāda svētība nāk līdzi šiem cilvēkiem! Tā laikam ir dabas svētība un Vaidēs mežu svētība par mežu mīlestību.

Nākamajā dienā mēs ar Edgara «zapīti» braucam raudzīt viņa atrastos dižkokus. Pitragā aug neparasts dižais kadiķis, kupls kā ozols. Paeg|a vainags ir 5 metrus augsts un gandrīz tikpat plats. Stumbra apkārtmērs 1 metrs. Es nezinu republikā otru tik kuplu paegli. So unikālo koku no visām pusēm ielenc un apdraud priežu jaunaudze. Edgaram, kā jau lietišķam darba cilvēkam, cirvis un fuksītis ir mašīnā, un mēs ķeramies pie darba — atbrīvojam dabas piemineklim augšanas telpu. Pēc tam vēl brīnumaināku kadiķi Edgars rāda Pitragciema smiltājos. Tas ir «kadiķis — bļoda», no viena celma izaudzis tikai 70—80 centimetrus augsts koks, bet vainaga platums aijstrumu-rietumu virzienā 4 metri, ziemeļu—dienvidu virzienā 3,4 metri. Tālāk Edgars mūs aizved pie egles ar s'eptiņiem stumbriem un septiņām galotnēm. Sis koks kādreiz izgāzts un pārkritis pār Pitragupīti kā tilts. Tā saknes palikušas zemē, un septiņi zari gadu gaitā pārvērtušies septiņās eglēs, kas pacēlušās virs strauta pret debesīm.

Tālāk mēs braucam uz Saunagu pie Migliņu dižliepas. Ir trešā diena pēc Jāņiem, bet ap ciema mājām vēl zili ceriņi un balti kastaņi pilnos ziedos. Tāda ir lieljūras elpa. Bet tas nekas — jūra pavasarim un vasarai nosko- poto siltumu atdos rudenī. Tad, kad citur jau bargas salnas kodīs, šeit būs vēl maigi silts, un ziema būs mīksta un silta.

Arī Migliņu liepa ir īsts brīnums — šajā piejūras ciematā nieka simt gadu laikā paspējusi izaugt ar stumbra apkārtmēru 4,2 metri! Zarota un kupla kā ražena rnātes- meita. Migliņu dārzā augusi, laikam bagātīgi ar trūd- vielām barota.

Mēs apskatām arī Pitraga dižpriedi, 4 metrus resnu melnalksni Saunagā un pie ceļa pret Mazirbi vilkaču priedi ar 2 metrus augstām sakņu cilpām. Tikai pašās beigās Vaidē Edgars pieved pie diviem savādiem ozoliem un kautrīgi teic: — Arī manā Vaidē ir divi veci ozoli, tie gan neatbilst dižkoku mēriem, man tomēr viņi patīk.

Arī man patīk, un es priecājos. Mēs pat brīnāmies. Divi dvīņczoli — cieši blakus uzauguši, stumbrus dīvaini sagriezuši, plašu vainagu pār smilšu kāpu noliekuši kā milzīgu zaļu cepuri, savītu no cietiem, ķeburainiem zariem. Tic ir ekoloģiski rekordisti, jo aug ozoliem gauži nepiemērotā vidē — piejūras smiltāju kāpā.

Resnākajam brālim stumbra apkārtmērs 3,5 metri, mazākajam — 2,65 metri. Ozoli nabadzīgajā augsnē auguši lēni un ir ļoti veci, vecāki par daudziem resnajiem diž- ozoliem. Septiņdesmit divus gadus vecais Alfons atceras no sava tēva stāstījuma, ka tas, mazs puisītis būdams, ozolus redzējis tādus pašus kā šodien. Zvejnieki arvien kārojuši no ozolu līkajiem zariem taisīt laivu tēviņu. Nākuši jau zāģēt. Bet mājinieki tad skrējuši pēc palīdzības pie mežsarga. Un Edgars vienmēr paspējis laikus šos unikālos ozolus nosargāt.

Trešajā dienā pa meža ceļiem un gandrīz bez ceļiem mēs braucam uz Bažu purvu. Edgars te pazīst katru pauguru un katru vigu. Mēs lūdzam, lai viņš stāsta.

— Re, tas ir Jārikšu kangars, pa kuru uzbūvēts jaunais lielceļš. Tālāk Nītapso viga — lībiski «nīt» ir pļava, «so» — purvs. Aiz Nītapso vigas ir Piedagso viga, aiz tās seko Oņķupo kangars. Kādu kilometru aiz Oņķupo kangara ir Vlžkangars un, visbeidzot, Bažkangars. Vaidē šos kangarus un vigas sauc citādāk: Pēķviga, Pūstviga jeb Palanso, Rokstkangars, Rabatso (pa to iet lielceļš), tad secīgi Laimes meža kangars un tāda paša nosaukuma viga, tālāk Otrvalkkangars, Trešvalkkangars un Ceturt- valkkangars. Pūstvigā es, puika būdams, ganīju govis. Uzlocīju bikses līdz augšai un bridu līdz ceļiem pa ūdeni.

Jā, dīvaina ir šī zeme. Viļņaina kā pati jūra. Šaura, gara neauglīgu kāpu grēda un līdzās tai šaurs, garš, neauglīgs purvs vai arī ūdens un atkal kāpa — kangars un atkal purvājs — viga un tā tālāk, vairākkārt — it kā strīpaina sega. Šķērsām iedams, nekur netiksi, tūlīt purvā iemausies. Sī kangaru un vigu ainava Latvijā ir unikāla, jo sastopama tikai šeit, Kurzemes pussalas ziemeļu smailē. Sos kangarus un vigas veidojuši Ancilus ezers un Litorīnas jūra pirms vairākiem gadu tūkstošiem. Tāpēc Slīteres rezervātā ir tik daudzām sugām bagāta augu valsts, jo te viss ir vienkop: purvi, kāpas, pļavas, ezeriņi, jūras liedags, Zilokalnu krauja.

Edgars zina te vissīkākos meža ceļus. Mašīnīte kā vabolīte lien pāri grambām un ciņiem, cauri zaļam tunelim kā nebeidzamiem godavārtiem. Glaužas zari gar loga stiklu un smilgas gar riteņiem.

Mēs apstājamies pie Zviedru grāvja un ejam apskatīt un izmērīt ūdenskritumu. Tas ir 1,2 metrus augsts un 2 metrus plats. Tagad, vasarā, tas neaizņem visu platumu un nav ne tuvu tik iespaidīgs kā pavasarī.

Pēc tam mēs apstājamies uz Kusperlankas tiltiņa, un es fotografēju pasakainus atspīdumus ūdenī.

Beidzot tālāk vairs nevar pabraukt. Mašīna paliek pļavās, un uz Bažu purvu mēs ejam kājām.

Pa ceļam Edgars parāda iespaidīgu avotu, kas mutuļo no pazemes un kā sidraba josta mirgodams aizlokās pa pļavu. Man šķiet, ka avots ir visai neparasta parādība šajā kāpu un purvu zemē. 2ēl, ka nepajautāju Edgaram, vai rezervātā vēl ir citi avoti un cik daudz to.

Uzkāpjam dzeltenas kāpas mugurā, kas apaugusi ar zeltītu sūnu un lielām, sarkanzvīņainām priedēm. Tas ir Bažkangars. Un, lūk, pie mūsu kājām plešas tāds klajums ar kroplām pundurpriedītēm kā no pasakas ļaunā burvja zejfiē.

—  Te nu tas ir — Bažu purvs, — ierunājas Edgars, — nabadzīgs un drūms, bet man viņš tomēr patīk.

—   Man arī. Esmu priecīgs, ka man ir tāds uzdevums — fotografēt Slīteres dabu.

Edgars nekad neuztiepj savu viedokli. Nekad nejūsmo: «Ai un vai, cik tur ir skaistil Cik tur ir jauki!» Viņš tikai tā kautrīgi, starp citu, ieminas: varētu aizbraukt tur un tur. Nē, nekā sevišķa tur nav, bet man patīk. Tāpēc, klausoties Edgarā, jābūt uzmanīgam. Ja viņš pasaka: «Man patīk,» — noteikti jābrauc. Būs sirdij un acīm prieks.

Izrādās, pa purvu ar gumijzābakiem var tīri labi staigāt un akači iekšā nerauj. Tas esot piejūras tipa augstais sūnu purvs. Izveidojies atlantiskajā periodā, kad klimats bija siltāks un mitrāks nekā tagad. Purvs aizņem gandrīz 20 kvadrātkilometru. Te ir tāds klusums, tik droša vientulība, ka gribas apgulties un sagaidīt, lai atnāk mājiņa uz vistas kājas. Rau, kur sūnās slēpjas sarkani brīnumaugi — kukaiņķērāji — rasenes! Tās atgādina mazas, sarkanas roķeles ar dzidrā sīrupā aplipinātiem pirkstiņiem, kas izstiepti un gaida savus upurus — kukaiņus kārumniekus.

Varētu jau te palikt, bet jātiek vēl uz bijušo ziemeļbriežu dārzu. Arī tas atrodas Bažu purvā, bet, lai tiktu tam klāt, jābrauc ar desmitkāršu līkumu apkārt, caur Kolku un no pretējās puses atkal iekšā lielajā purvā.

1935. gadā no Norvēģijas tika atvesti vairāki pāri ziemeļbriežu un ielaisti Bažu purvā cerībā, ka tie akllmatizē- sies. Lai ziemeļnieki te apradinātos un tūlīt neizklīstu, sākumā tie turēti lielā aplokā Bažu purvā uz nelielas salas — paugura. Ziemeļbriežu aklimatizēšana un aploks bijis uzticēts arī Edgara tēvam. Edgars, puika būdams, dzīvojis šim notikumam līdzi. Ziemeļbrieži nav spējuši panest mūsu karstās vasaras, mocījušies ar dunduriem, skrējuši uz jūru, ļoti daudz dzēruši jūras ūdeni un pamazām visi gājuši bojā.

Šodien mūsu uzdevums atrast bijušā ziemeļbriežu dārza vietu un tā paliekas. Vai pēc pusgadsimta vēl būs kas saglabājies? Mēs braucam pa Vīžkangaru, kurš kā varens uzbērums stiepjas cauri visam purvam piecpadsmit kilometru garumā. Kādreiz pa tā muguru gājis meža ceļš. Tagad tas sen jau izzudis, to aizšķērsojuši kritušie koki. Te ir brīnumaina pasaule. Gar abām pusēm purvs. Vidū izsausējusi kāpa. Visa apkārtne saulaina, jo purvā lielu koku nav un Vīžkangara retās priedes sauli daudz neaizēno. Līdzās zaļajām stāv arī viena otra nokaltusi. Edgars joprojām brauc uz priekšu bez ceļa. «Zapītis» kā kaza lec pāri celmiem un kritušiem kokiem. Es nudien nevaru saprast, kādas ķenguratsperes ir zem mašīnas. Brīžam mazā mašīnīte šaujas caur kritušo koku galotnēm, ka zari no- švikst, brīžam atkal skrien taisni virsū kokam, tad sacērtas tik asā virāžā kā veikla balerīna un brauc citā virzienā. Tā mēs aizbraucam pie lielās priedes, kurai zaru biezoknis nokarājas līdz pašai zemei, lai gan stumbrs tai diezgan slaids. Tā laikam ir Vīžkangara un visa purva galma dāma. Tālāk kājām brienam purvā meklēt saliņu un bijušā aploka vietu. Pēc ilgākas staigāšanas Edgars uziet pussatrunējušu, divus metrus garu stabu ar vairākām kārtīm, kas sašļukušas uz zemes, bet ar vienu galu vēl turas pie staba. Pēc gabaliņa atrodam vēl stateniski arī otro un trešo stabu. Iespējams, ka šī vasara stabiem ir pēdējā. Iemūžinām filmā šo vēsturisko vietu un varam braukt atpakaļ.

Pēc tam mēs vēl braucam uz Sapņu kalnu un vilkaču bērzu, un uz teiksmaino Dieviņu ezeru, kur vairs nekāda ezera nav. Lielākais Zierneļkurzemes ezers nolaists jūrā jau pagājušajā gadsimtā.

Vajadzētu vēl stāstīt par īvēm un lakšiern jeb lāču sīpoliem, par purva bruņurupuci, kuru neviens nav redzēji, bet kurš tepat, tepat ir un atkal nav, par krievu karavīru veiksmīgo desantu Pirmā pasaules kara laikā pie Kolkas, Ķeizariskās Vācijas okupētajā zemē. Varētu pastāstīt par Lielo un Mazo Pēterezeru, par Mazirbes mēra akmeņiem, par Jaunlīdumu gravu, par to, kā es, viens iedams, aizmaldījos Undžavas mežos starp vigām un kangariem. Būtu interesanti uzzināt par vecajiem lībiešiem par Tam:li, par .launstamstu Didžu, par lībiešu «ķēniņu», par čūsku karali Urbānu, kas katru odzi varējis aiz krekla bāzt un visas čūskas projām aizsaukt. Vēl par daudzko varētu stāstīt un vēl vairāk pats uzzināt, jo Slīteres rezervāts ir kā maza valsts un to pārvalda četrdesmit rezervāta darbinieki.

Varētu stāstīt par citiem rezervāta darbiniekiem, jo katrs no tiem ir personība un katrs savā veidā Dabai un Slīterei pielaulāti. Bet par citiem ir jau uzrakstījuši citi un vēl uzrakstīs. Slīteres rezervāta direktora vietniece Anna Seile un Ilze Rēriha ir uzrakstījušas jauku grāmatiņu «Slītere», ko 1983. gadā laidusi klajā izdevniecībā «Zinātne».

Es jutu aicinājumu uzrakstīt par Edgara Hausmaņa dabu un darbu un Dabu ap viņu, kā es to saskatīju,

SAUCIET MANI MIĶEĻA VĀRDĀ!

Viss bija baltajā sniegā sastindzis ziemas miegā. Bija ezeri un upes aizvākotas. Bet nu upes ir vaļā — un pumpuri plēš vākus. Un ceļi un takas ir vaļā un knieš pēc mūsu zābaku zolēm. Trakie ūdeņi Meņģelē aicina pie Ogres krastiem. Bērzi raud ar saldām sulu asarām no uzplaukšanas prieka. Un vecajam ozolam sirds ir vaļā..,

—   Kā tad tā, piecsimt gadus vecais milzi? Vai tevi aizmirsuši ieskaitīt republikas dabas pieminekļos starp dižākajiem ozoliem? Tavs stumbra apkārtmērs taču septiņi metri!

—   Aizmirsts gan, un Miķelis arī ir aizmirsts.

—   Kas tas par Miķeli?

—   Miķelis Kalniņš bija bārenis un atnāca te, Kaļvu kalnā, pirms simt gadiem no Āderkašu barona rentēt Kaļvu mājas. 1905. gadā Mikus ar apkārtnes zemniekiem gāja pie barona atprasīt savu zemi un savu taisnību. Aderkašu barons pamanījās laikus aizbēgt. Bet Taurupes baronu revolucionāri nošāva un pili nodedzināja. Pēc Piektā gada revolūcijas Melnā sotņa Miķeli ķēra un tvarstīja, bet viņš bija veiklāks, jo mežs viņu mīlēja, un tie viņu nedabūja ciet. Tie sadedzināja visu viņa mantu un aizveda lopus. Pēc dažiem gadiem, kad Melnā sotņa aizgāja, Miķelis sāka visu no gala. Pēc desmit gadiem atkal viss sadega — šoreiz Pasaules kara ugunīs. Un Miķelis vēlreiz sāka visu no gala. Bet bija tādi, kas viņam to nevarēja piedot, kas nevarēja piedot Piekto gadu. 1921. gadā Kangaru kalnos latviešu kangari uzbruka Miķelim

negaidīti un ar ieročiem. Bet Miķelim palika četri bērni*— tādi paši bāreņi kā viņš savā bērnībā. No bērniem un bērnubērniem sakuploja varens Kalniņu dzimtas zars — zinātnieki un mākslinieki, un strādnieki. Viens no viņa dēliem ir pazīstamais ķīmiķis Mārtiņš Kalniņš, ilggadējais Dmitrija Mendeļejeva Vissavienības Ķīmijas biedrības priekšsēdētāja vietnieks un populārās grāmatas «1000 derīgu padomu» un daudzu citu grāmatu autors.

Nav vairs Kajvu mājas. Miķeļa bērnubērni ir gājuši plašajā pasaulē, ir docenti, kandidāti un zinātņu doktori Rīgā un Maskavā — varbūt atceras Miķeli, bet atbraukt nav laika. Vienīgi es, piecus gadsimtus vecais ozols, palieku te uz vietas un atceros. Nedrīkst aizmirst! Es gribu būt memoriālais koks un saglabāt latviešu tēva revolucionāra Miķeļa Kalniņa piemiņu. Sauciet mani viņa vārdā, es vēl dzīvošu daudzus gadsimtus.

Ir Talsos Soda priede, kur nošāva revolucionārus, ir Zaļeniekos Soda liepa. Es gribu glabāt Miķeļa Kalniņa piemiņu, kuru vajāja un kura mantu dedzināja, kura tēvu darbā nobeidza, Miķelim zīdainim esot, kura brāli nošāva 1919. gadā, kuru pašu nošāva 1921. gadā, bet kuru tomēr nav iespējams nošaut, jo viņa cilts ir sakuplojusi un dzīvo. Dzīvo raženu, pilnvērtīgu dzīvi. Jo visa Kalniņu

Kadu vecumu sasnieguši koki rekordisti

Tabulā ievietoti Latvijas vietējo sugu koki pēc Staņislava Saliņa, Voldemāra Langes, Artūra Mauriņa, Andra Zvirgzda un autora datiem.

dzimta no Miķeļa ir saņēmusi vērtīgāko mantojumu — darba tikumu.

Ja gribat redzēt un satikties ar Kaļvu Miķeļa dižozolu, tad varat nākt no Meņģeles skolas puses, kur Sudrabu Edžus mācījies, pa viņa takām gleznainajos Ogres krastos apmēram 5 kilometrus — līdz Dullā Daukas birztalai labā krasta kraujā starp Zvaniņu un Gnēžu mājām. No turienes vēl viens kilometrs uz augšu pa to pašu krastu līdz vientuļajam gadsimtu milzim uz stāvas kraujas pie

bijušajām Kaļvu mājām,

UGUNS CIEMS

Es esot kļūdījies? Jāraksta — Uguņciems. Bet man patika un gribējās kļūdīties. Es pat tīkoju rakstīt «Uguns zeme». Ir taču Kurzeme, ir Viduszeme. Tomēr Uguņi nav tik lieli, lai tiem piedēvētu veselas zemes nosaukumu. Un man kā vidzemniekam šķiet: pašā sākumā ir bijis Uguns ciems. Sīs vietas savādais nosaukums jau sen un vienmēr mani ir fascinējis. Iedomājieties, Uguns ciemā ir Uguņu' ezers, caur kuru tek upe. Žēl, ka tā nav Uguns upe, bet vienkārši Grīva. Taču Uguņu vietvārdu romantika ar to vēl nebeidzas. Te ir pavisam jokaini māju nosaukumi: Rfl- cumi, Kaucumi, Krācumi, Zibeņi, Pērkoni, tad vēl tāda māju rinda — Dzirksteļi, Gruzdumi, Dūmiņi, Svilumi, Degas, Pelni, Elles un Velni. Bet citā grupā mājas sauc par Taurēm, Fleitām, Klarnetēm, Basiem, un vēl ir Kūlas, Mazkūlas, Jaunkūlas, Vilkkūlas. Zināma līdzība māju nosaukumu došanā saskatāma arī kaimiņos — Valgalciemā.

Zeltiņu mājās dzīvo pensionēts projektētājs būvtehniķis Edgars Laime. Un ap Laimi es arī gribu savīt savu stāstījumu. Patiesībā man nekas nav jāsavij. Viss Uguņu skaistums ir savijies ap viņu — un pats Laime ap to. Jo Laime ir Dabas un pieminekļu aizsardzības biedrības Uguņciema pirmorganizācijas mikrorajona priekšsēdētājs.

Mūsu ceļi gar Kurzemes jūrmalu ir vijušies neskaitāmas reizes, tāpat arī caur Upesgrīvu. Bet Upesgrīva ir turpat pie Uguņiem. Viena upe savieno abus ciemus. Un tomēr nekad neiznāca laika iegriezties arī Uguņciemā.

Stāsta, ka šis ciems savu skaisto nosaukumu ieguvis hercogu laikos. Tad Uguņos īsti ugunīgi kūsājis darbs rūpniecībā. Te bijušas labas dzelzsrūdas raktuves. Un hercogs 1762, gadā no Engures uz Uguņciemu pārcel dzelzsāmuru, Ierīko tēraudlietuvi, Ierīko maltuvi. Te darbojas arī plaša salpetra vārītava. Nabadzīgās, akmeņainās zemes ciems devis daudz kuģu būvētāju un jūrnieku, sākot ar kuģapuikām un beidzot ar slaveniem tālbraucēju kapteiņiem. Uguņciema Vilkkūlās dzīvojis ievērojamais kuģu būvmeistars Mārtiņš Morgenšterns (1866—1945). Viņa vadībā tepat blakusciemā, Upesgrīvā, uzbūvēti 43 burinieki, kas piemēroti tāljūras braucieniem. Upesgrīva hercoga Fridriha Kazimira laikā bijusi pat bīstama konkurente Rīgai.

Uguņciema tēraudkausētavā dienu un nakti degušas ugunis, kas bijušas tālu saredzamas arī jūrā, no kā ciems Ieguvis savu saistošo nosaukumu.

Pie Edgara Laimes mums laimējās. Tas bija plaukšanas, augšanas un ziedēšanas laiks. Jaunie pavasara zaļumi bija tikko mazgājušies pērkona dušās un tagad laimīgi žāvējās kūpošos saules staros.

Cauri Zeltiņu pagalmam pa rasotu zaļu mauru mums pretī nāca Edgars Laime ar mazdēlu pie rokas. No Edgara staroja lēns zemnieka miers, kārtība un centība, apskaužama darba un dabas mīlestība. Es domāju, ka tādi cilvēki ir laimīgi, kam darbs ir nevis mokas, bet pati dzīve.

Zeltiņu pagalmā tu jūti, ka esi ienācis tīrā pasaulē. Te neredzēsi nātru biezokņus, nekur nemanīsi tik tradicionālo lūžņu kaudzi (interesanti, kur saimnieki tos liek?). Visur valda sakoptība un dabiska kārtība. Es uzsveru — dabiska kārtība. Ja mājā iekšā vēl īstas kārtības neesot, kā paši saimnieki apgalvo, tad dabā tomēr tādai jābūt. Edgars ir izkopis ne tikai savu mājas pagalmu un dārzu, bet arī visus tuvākos krūmus un alksnājus.

Kādus simt metrus no Zeltiņiem tek Grīva. Kas tie par skaistiem kokiem gar upītes krastu? Dekoratīvi, ar kupliem, krāšņiem vainagiem jaukās rindās abos izpļautajos upītes krastos. Kā izrādās, tie ir baltalkšņi. Vai varat iedomāties?! Krastus izcērtot, Edgars Laime atsevišķus alkšņus atstājis un nedaudz apfrizējis. Iznākusi īsta parka ainava. Tikai dabiskāka. Pirmo reizi redzu, ka baltalkšņi aug kā dekoratīvi koki un veido jauku mikroainavu. Dodiet tik kociņiem augšanas telpu, un viņi jūs iepriecinās. Pie Laimes atnācis neparasts bērzs, plati izpletis savādās zaru rokas kā jūsmīgā sveicienā, kā apkampt kadu gribēdams. Sie lielie, dīvainie zari paceļas no centrālā stumbra uz augšu kā trejdekšņa žuburi un veido vairākas atsevišķas galotnes. Jau šobrīd bērzu var ieskaitīt vietējas nozīmes īpatnējo koku grupā. Kādreiz šis bērzs, ieaudzis citos kokos un krūmos, nepavisam neesot bijis tik interesants un iespaidīgs. Varēja jau arī to nocirst, aug taču tepat pie sakņu dārza stūra. Bet Edgars Laime koku atstāja, un bērzs par to tagad kā balta laime bagātīgi dāvā skaistumu.

Edgaram ir uzskaitē visi Uguņu dižkoki, īpatnējie koki, visi milzakmeņi, visi vēstures pieminekļi.

Labi! Vispirms brauksim uz kuplāko Latvijas liepu pie Lazdiņām. Vainags kā ēģiptiešu piramīda, zari kā mežs. Vainaga projekcija 24X23 metri. Tā ēnā kaut vairākas rotatf kareivju sasēdini. Pašlaik gan liepa tikko plaukst un ēnu vēl nemet. Tikai mazas sīkzaļas lapiņas kā peļu austiņas spēlējas saulē pēc lietus. Labi caurredzams diž- liepas biezais zaru mežs. Zem vainaga ļoti daudz akmeņu, to starpās zied baltie vizbuļi. Edgars izsaka aizdomas, vai lielajai liepai nav kāds sakars ar šo akmeņu krāvumu. Vai te nevarētu būt sena upurēšanas vieta? Šķiet gan, ka te ir vienkārša akmeņu kaudze.

Braucam! Uz kurieni? Pie pēdējā akmeņu žoga.

Man ir Latvijas PSR Dabas un pieminekļu aizsardzības biedrības Centrālās padomes uzdevums nofotografēt vecos akmens žogus; uzņēmumi paredzēti lielajam Latvijas dabas albumam. Par tādiem akmens žogiem es biju jau dzirdējis un šo tikšanos gaidīju ar lielu interesi, jo tieši daudzie akmeņi, laukakmeņi un vecie akmens žogi ir Uguņciema raksturīgais vaibsts. Lielākos laukakmeņu sablīvējumus te sauc par kalvām. Agrāk zemniekam, lai iegūtu kaut nelielu lauciņu sakņu dārzam vai tīrumam, nācās, burtiski, izlauzt 110 tā akmeņus. Akmeņus akurāti sakrāva gar lauku malām. Tā izveidojās veselas akmens žogu sistēmas gandrīz kā cietokšņi.

Mežā pie Kalnrozēm ir pēdējais lielākais akmens žogs, pilns ar odzēm. Mani brīdina, lai uzmanos, ka neiedzeļ. Zoga augstums līdz 1,5 metriem tīruma pusē un ap vienu metru ārpusē. Kā redzams, izņemot no zemes tik lielu laukakmeņu kvantumu, tīrumi nonāca tā kā nelielā bedrē. Zoga garums četrdesmit metri. Tik vien ir vairs palicis pāri. Visi citi daudzie Uguņu un Kaltenes žogi aizvesti un sagrauzti drupināmo mašīnu stiprajos žokļos ceļa šķembām. Un tomēr jāatzīstas, ka iespaids par žogu pārspēja visu cerēto. Kā viņi to spējuši!? Tikai ar rokām un zirgu!

Kad vistu vanagu un citu plēsējputnu bija daudz, to3 šāva un bendēja kā mācēdami, šo darbu par lielu godu skaitīdami. Bet, kad pēkšņi vairs nebija ko šaut un draudēja iznīkt pēdējais plēsējputns, cilvēks beidzamajā brīdi attapās un ierakstīja visu vanagu, ērgļu un pūču sugas Sarkanajā grāmatā. Arī pēdējais akmens žogs jāieraksta Sarkanajā — patiesībā Zaļajā grāmatā kā mūsu senču sūro sviedru liecinieks, kā uzskates līdzeklis, ko parādīt bērniem vēstures un ģeogrāfijas stundās, kā pagātnes liecinieks.

Braucam! Uz kurieni? Uz Krācumiem, uz Slepkavkalvu, uz akmeņu laukiem.

Un te, lūk, ir redzams, kādi izskatījās tic lauki, no kuriem nebija nolasīti akmeņi! Saulains meža ieloks vienos pakaušos, lielākos un mazākos akmens ciņos. Visu lauku var pāriet, kāpjot no vienas akmens galvas uz nākamo, nemaz nenoliekot kāju uz zemes. Tīrums šeit nekad nav bijis iespējams — tikai ganības.

Arī tādu nenolasītu akmeņu lauku vajadzētu saglabāt un Zaļajā grāmatā ierakstīt kā ģeogrāfisku, ģeoloģisku uzskates līdzekli un arī kā vēsturisku pierādījumu tam, kādus laukus mūsu senči spējuši nolasīt ar rokām.

Cik tomēr neizsakāmi skaists ir šis sūrais zemes stūris! Akmeņu lauka vidū kā baznīcas torņa smaile šmaugs milzu kadiķis trīsstāvu mājas augstumā. Aiz zaļās ziemeļu cipreses — saules pielieta, plaukstoša bērzu birzs kā Purvīša glezna. Tālāk vēl viens akmeņu lauks ar prāvākiem makaniem un ainavisku kadiķu grupu. Arī te no lielākiem laukakmeņiem sakrauts žogs, tikai tas ir īsāks un zemāks, ne tik izteiksmīgs kā pie Kalnrozēm.

No šejienes Edgara Laimes pavadībā brienam caur purvu uz Slepkavkalvu. Ak dievs! Sarkans akmens altāris kā milzu kapakmens plāksne noklāts purvā. Te uz šī lielā akmens galda starp Krācumu un Kaucumu mājām jūras laupītāji mantu dalījuši. Reiz, kad tās bijis par daudz vai par maz, laupījuma dalītāji kādu savu biedru galējuši nost. Dižakmens plakanās virsmas laukums 4,5X4,3 metri, augstums gan tikai 0,8 metri.

Braucami Uz kurieni? Uz dižpriedi pie Reizēm.

Priede ir varena, monolītu stumbru, cēlu vainagu. Stumbra apkārtmērs 3,1 metrs.

Braucami Uz kurieni? Uz lielāko laukakmeni Uguņ- ciemā pie Vāveru mājām.

Bērzu stumbri jau sarkani no saules atvadu sveiciena.

Zēl, ka arī maija diena vēl par īsu; neredzēti paliek tik daudzi dižkoki, tik daudzi milzakmeņi. Pensionārs Jūlijs Āboltiņš esot Uguņciemā uzskaitījis 120 lielos laukakmeņus.

Un tā pēc mēneša mēs Uguņciemā ieradāmies vēlreiz. Iepazināmies ar visiem Uguņu dižkokiem un pievienojām tos arī savai kolekcijai. Gribējām no Vandzenes līdz Uguņiem noiet gar Šķēdes upi, bet upi vairs nevar atrast, tā jau sen tek pretējā virzienā — novirzīta uz Engures ezeru. Tad izbridām gar Jozupupes krastiem. Apbrinojām bebru darbus un nedarbus šajā nelielajā, meliorētajā grāyf. Mežapīle dažu metru attālumā pūlējās uzvest savus jaurios čiepstulīšus stāvajā krastā, lai glābtu no mums. Kad tie kā tenisbumbiņas atmuguriski un kūleniski atkal vēlās pa kraujumu zemē, apjēdzām, ka mums pēc iespējas ātrāk jāpazūd, iekams neesam samazinājuši pēkšķētājas bērnu skaitu.

Pie Ķeturnu dižās vīksnas cīnījāmies ar nātrēm, sausajiem zariem, dzeloņstieplēm, konservu bundžām, pudelēm un citiem krāmiem, kas vairs nebija derējuši to saimniekiem. Tas viss traucēja izmērīt sešus metrus resnā koka stumbru. Ķetumu vīksna ir Vandzenes ciemā, ja te sniegtos Uguņu daļa, tad droši vien vīksnai klātos labāk.

Gatviņu vīksna Upesgrīvā ir kā dzīva skulptūra. Kokam ir pavisam neliels vainags, bet dižkoka stumbrs. Tāpēc tas izskatās jocīgi. Laikam vētra kādreiz nolauzusi koka lielāko daļu. Palicis tikai segments no dobumainā stumbra caurules. Tomēr koks nav padevies. Atlikušie zari zaļo, bet vecajā stumbrā izveidojušies visdīvainākie izaugumi kā modernās mākslas darbi. Tur sēž kāds burvis. Viņam virs galvas liels šaha zirdziņš, otrā pusē laikam pūce vai trollis. Arī atlikušās stumbra daļas izmēri atbilst dižkoku kritērijam — apkārtmērs 4,65 metri.

Uz atvadām spietoja bites. Edīte, Edgara meita, aicināja Ingu palīgos pie spieta saņemšanas. Inga varonīgi gāja, sak, ar lapsenēm esmu iepazinusies, no tādiem mājas kukainīšiem kā bitītēm nepavisam nav ko baidīties, turklāt vēl kurvis galvā un dūmi apkārt.

Bet — še tev nu bijal Ingas rokas sadzēla divdesmit bitītes, bet spietu nedabūja. Edītes mamma nesa validolu un ožamo spirtu. Arī es saku, ka ar bitēm nekad neko nevar zināt! Vakarā Ingai rokas bija kā bluķi un pirksti uz visām pusēm kā pierietējuši govs tesmeņa pupi. Inga domā — nu savu mūžu ar reimatismu neslimošot.

MEŽA UN LIETUS SVĒTĪTI

Andris mūs atveda uz šejieni ar mašīnu, cik vien tālu tas bija iespējams — līdz beidzās ceļš un sākās mūsu ekspedīcijas takas. Tad siltais, sausais luksusžigulis, graciozi šūpodamies lauku ceļa bedrēs, aizbrauca uz Rīgu, bet mēs palikām vieni ar mugursomām zem tumšiem, slapjiem padebešiem, slapjā zālē, pie sveša meža. Pēc siltā un sausā mašīnas salona nu stāvam zem egles sabozušies kā notverti eži. Upenāju lapas spīd kā nolakotas. Brūklenāji, mellenāji, papardes slapjas, mitruma piesūkušās. Sūna kā sūklis piebrieduši ar ūdeni. Katras egļu skujiņas galā pilieniņš. Lāses krīt un krīt. Nokļūst arī aiz apkakles. Stāvot zem egles, kļūst vēsi, bet brist pa slapjajām mētrām, aizskarot pielijušos zarus, — vēl ne- tīkamāk. Lietus pastiprinās, sākas īstas gāzes. Ar pār- skrējieniem no vienas egles uz otru meklēju kuplāko, biezāko, zem kuras varētu justies kaut cik drošībā. Brīnums, cik daudz ūdens spēj uztvert egles zari un skujas! Stāvēdams zem koka, vēroju tā zarus: kāda simetrija, kāda mērķtiecība, gudrība un saskaņa, kāds pakļaušanās ritms! Jaungada eglīti pazīst visi, bet vai esat papētījuši veco egļu zarus un padomājuši par tiem? Kā smagas, pilnas rokas tie slīd uz leju, gandrīz līdz pašai zemei, līdz beidzot tur atrod gaismu, un tikai zaru galos ir dzīvas zaļas skujas. Iekšpusē, starp zaļajiem zariem un stumbru, egle glabā daudz sauso, sīko zariņu, kas arī vislielākajā un visgarākajā lietū vienmēr sausi, vienmēr derīgi uguns iekuršanai. Kur beidzas zaļās skujas, tur sākas pelēkzil- ganas egļu zaru sūnas. Tāds nokaltis, apsūnojis zars aiztur straumītes ne sliktāk par zaļo, skujoto.

Kāda saskaņa un pakļautība vienotam gaismas mērķim ir tādā egles zarāl Miljons sīksīku skuju adatiņu neaug juceklīgi, kā pagadās, bet visas veido mērķtiecīgu, simetrisku zaru plakni, vērstu pret sauli. Un visu zaru un pazarīšu tūkstoši kopā paceļ smailu tumšzaļa samta torni uz gaismu debesis — kā dzīvu katedrāli. Tikai pašā egles galotnē skujas aug uz visām pusēm un galotnes zari kā šķēpi ceļas uz augšu. No galotnes uz leju zari pakāpeniski un simetriski kļūst aizvien garāki un nolaideni, lai sniegtos kaut nedaudz ārā no virsējo zaru apakšas. Viss pakļauts vienam mērķim — iegūt vairāk gaismas.

Dīvaina sajūta pārņem, stāvot zem tādas egles. Tu piespiedies pie stumbra, skaties uz augšu: zari virs galvas it kā nemaz nebūtu tik blīvi, pat debesis spīd cauri, taču lietus visapkārt gāž un tomēr līdz zemei netiek. Zem lapu kokiem mēs jau sen būtu izmirkuši līdz pēdējai vīlei, bet te egles skuju adatiņu galos krājas pilieniņš aiz pilieniņa, līdz egle piesūkusies pilna ar lietu.

Pie stumbra pieplacis pelēks tauriņš. Lejā brūklenāju mētras, zaļā sūna — viss uzņem veldzi, priecājas par to. Skudru pūznis snauž kluss un mierīgs. Visapkārt ir tāds svēts rāmums un nopietns klusums kā svinībās, tikai lietus pilienu miljoni san. Meža iemītnieki zina, kur katram paslēpties.

Kājas mums slapjas, bikšu gali samirkuši, plecos jūtam valgumu, bet mēs jau esam samierinājušies ar lietu un saraduši ar mežu, kļuvuši par tā sastāvdaļu. Pielijušais mežs vairs nebiedē. Arī mēs iekļaujamies tā mērķtiecīgajā, harmoniskaja dzīvē. Te valda savs mikroklimats un šīs valstības likumi. Kad pļavā spīd karsta saule, te ir ēnains un vēss. Kad pļavā lietus kapā zāli, zem eglēm ir mierīgi un sausi. Ziemā pār lauku skrien dzēlīgs sniegputenis, bet mežā ir rāmi un silti. Kad pavasarī pār tīrumiem steidz strauji palu ūdeņi, mežā vēl saglabājas baltas sniega kupenas.

Mežs mums parāda vietu zem visbiezākās egles zariem, kur ir pilnīgi sauss un tik liels laukums, ka telti var celt. Saulainā dienā cilvēkam visur ir labi, bet šajās pelēkajos lietavās visdziļāk uztveram to mājības un pajumtes sajūtu, ko zem biezskuju eglēm dod mežs.

Otrā rītā pelēkie, biezie lietus mākoņi ir izklīduši. Un atvērušās zilas debesis. Meža laukumiņā kā balts spārns caur egļu zariem un kūpošu, zaļu meža miglu ielaužas saules stars un aizdedzina simtiem liesmiņu mellenāju mētru rasā un egļu zaru skujās. Rau, pāri saules laukumiņam pa zaļām sūnām kā jaunas meitenes dzeltenās sombrero uz mūsu telti garā virtenē nāk gailenes, rokās sadevušās. Mežs ir atmodies ar svētdienas noskaņu. Un arī mums daudz kas tiks no tā prieka.

Andris droši vien Rīgā ir modies siltā, mīkstā gultā. Mūsu miegs bija īsāks un trauslāks; sānus spieda sirmo egļu saknes. Bet tas tā tikai pirmajās naktīs, vēlāk, kad pieradīsim, gulēsim maigāk — kā dabas bērni, kā bērni pie dabas.

Sī krasta egles pie Rāmniekiem paliek atmiņā visam mūžam kā tuva mājvieta, kā sadraudzēšanās ar mežu.

KAS POSTA SKUDRAS?

Rūsganās meža skudras savu māju sāka celt visnepiemērotākajā vietā — triju ceļu krustpunktā — šaurā zemes strēlē starp asfaltēto autoceļu un betona plāksnēm izklāto kājceliņu. Kāpēc tām bija jāizvēlas tik neizdevīga vieta? No nedaudzajām priedēm pat būvmateriālu ieguve tur bija niecīga, bet pats ļaunākais — skudras nemitīgi apdraudēja daudzie gājēji, kas devās no slimnīcas uz ciematu — un otrādi. Katru dienu desmitiem vai pat simtiem saspiestu skudru palika uz betonētās takas. Tomēr lielais upuru skaits nespēja tās atturēt no iecerētā mērķa. Ar fanātisku spītību skudras turpināja bezcerīgo darbu. Katru dienu aizvāca savas kritušās un ievainotās darba māsas, katru dienu nesa uz pūzni skuju pa sku- jiņai, gruzi pa gruzītim — visu, ko vien varēja šajā trūcīgajā zemē atrast. Kādam augstākam ideālam viņas kalpoja? Zinātnieki saka, ka skudras savus pūžņus būvējot uz ūdens āderu krustpunktiem. Ejot uz darbu, centos laipot pa brīvajiem laukumiņiem, lai nesamītu čaklās, ietiepīgās celtnieces.

Vasaras otrajā pusē skudru sanestais pauguriņš cēlās aizvien augstāks un pamazām pieņēma pūžņa izskatu. Tad sākās jaunas, vēl lielākas nelaimes. Kādu rītu ieraudzīju skudru mājā lielu caurumu. Nezināms ļaundaris vai muļķītis ar tik lielām grūtībām celto mītni bija krietni papostījis. Pūznī valdīja trauksmes stāvoklis. Skudru valstī bija notikusi liela katastrofa, un visi spēki tika mobilizēti glābšanas darbos, postījuma ātrākai likvidēšanai. Mazie kukainīši šaudījās kā ugunsdzēsēji, nesdami priežu skujas un sīkus žagariņus. Jāatjauno taču sagrautās un aizbērtās ejas! Jāliek jaunas «sijas» un «spraišļi». Vienmēr esmu apbrīnojis šo sīko kukainīšu darba spējas, spēku un zināšanas arhitektūrā. Katru rītu apstājos pie pūžņa un ar lielu interesi vēroju, kā aizvelkas ciet tajā izurķētais robs. Bet, tikko skudru valsts čaklie celtnieki bija paspējuši likvidēt šī postījuma sekas, sekoja atkal jaunas ļaundarības pret mazo skudru pūzni. Un tā daudzas reizes.

Nevarētu teikt, ka skudrām nebija arī savs labums no cilvēku tuvuma. Bieži vien tās aiznesa uz pūzni zemē nomestās cepumu drumslas un laizīja izkritušu konfekti vai kādu citu ēdiena palieku.

Nāca rudens; dienas kļuva īsākas un vēsākas. Un skudru kustības — gausākas. Pats briesmīgākais postījums tika izdarīts vēlā rudenī, kad līņāja pelēki lieti un saule rādījās jo reti. Sajā reizē pūznis bija gandrīz pilnīgi izvanaīts. Vēsajā dienā skudriņas lēnām, negribīgi cilāja kājas kā palēninātajā filmā, it kā tās būtu slimas vāi paralizētas. Stāvēju pie izpostītā pūžņa niknu pārmetumu pilns pret nezināmo ļaundari, tomēr nespēju skudriņām palīdzēt. Mazos kukainīšus — meža labdarus jau stindzināja aukstā rudens elpa. Man šķita, ka skudrām nav nekādu cerību izglābties. Otrā dienā atspīdēja saule — un skudriņas, sakopojušas visus spēkus, kustējās Jtrāk. Tās izmisīgi ķērās pie gigantiska darba — sāka bū-ra pūzni no jauna. Uz ko šie sīkie meža radījumi varēja cerēt, ar ko tie rēķinājās? Cilvēks, saprātīga būtne, zinātu, ka visas pūles veltas, jo ziema jau pie durvīm. Bet skudras ir skudras, tās nevar nestrādāt.

Negaidot iestājās sevišķi siltas atvasaras dienas, un skudras atkal ķērās pie savas sagrautās pilsētas, izmantodamas katru rudens saules staru. Kad uzsniga sniegs, pūznis bija daļēji atjaunots, lai gan zems un saplacis. Daba un daudzcietusī skudru valsts iegrima ziemas stingumā. Sals mēģināja iespiesties katrā vājāk aizsargātā vietā, katrā spraugā: veca koka serdē, zīles asnā, vāveres migā, kartupeļu stirpā, zīlītes sirdī. Vai skudru pūznis izturēs?

Un liels bija mans prieks, kad pienāca pavasaris. Ēnainajās vietās vēl kusa sniega kupenas, pār laukiem skrēja žiglās tērces, un upēs kāpa pali. Mazā skudru pūžņa dienvidu pusē ieraudzīju dzīvību. Tomēr pārziemojušas! Laimīgās! Vēl lēni un apdomīgi skudras kustināja kājas, grozīja savas garās «antenas», sazinājās savā starpā. Kā likās, tie bija izlūki un «vadošie celtniecības speciālisti».

Otrā vasarā skudru mītnes celtniecības darbi ritēja straujāk un tā izauga par īstu meža skudru pūzni. Un atkal atsākās tās pašas vecās neģēlības. Atkal izurbti caurumi un izvandīts pūznis. Un atkal skiidras strādāja, visu atjaunodamas. Un tā veselus trīs gadus. Sās ziemas pašā sākumā, kad skudras bija devušās ziemas guļā, pūznī tika izdurts caurums, kas palika neaizlāpīts. Vai pa to skudru pilsētā nebūs sagājis ūdens? Un atkal satraukts jautājums: vai mūsu skudras pārziemos? Vai pūznis atdzīvosies nākamajā pavasarī?

Pagājušajā vasarā uzgāju mūsu apkārtnē vairākus līdzīgi izpostītus, jau mirušus skudru pūžņus.

Sameklēju literatūru. Lūk, ko speciālisti lietišķā, zinātniskā valodā raksta par skudrām. Rūsganās meža skudras ir visnotaļ derīgi un saudzējami kukaiņi. Darba skudras dzīvo 3 gadus, skudru mātes 15—20 gadus, bet pūznis, nomainoties vairākām skudru paaudzēm, var dzīvot pat līdz 90 gadiem. Rūsganās meža skudras ir meža sanitāri un labdari. Viens aktīvs rūsgano meža skudru pūznis vasaras dienā var iznīcināt līdz 20 000 mežam kaitīgo kukaiņu un to kāpuru. Skudru saime aizsargā no kaitēkļiem ceturt- daļhektāru meža.

Skudras ir derīgas arī tāpēc, ka irdina augsni un tādējādi uzlabo gaisa un ūdens piekļūšanu koku saknēm. Bagātinot augsni ar organiskajām vielām, tās palīdz radīt auglīgo slāni, regulē tā skābumu, stipri palielina oglekļa, fosfora, slāpekļa, kālija un citu elementu saturu augsnē. Tāpēc koki, kas atrodas skudru pūžņu tuvumā, aug labāk. Pie mežiem, kur dzīvo skudras, mājas bites dod divreiz lielāku medus ienesumu. Tur, kur nav skudru, nedzīvo arī dzenis un koki iet bojā no kokurbēju uzbrukuma. Ja mežā izzūd skudru pūznis, līdz ar to pazūd arī vesels komplekss derīgo kukaiņu. Iet bojā sīkie augsnes mugurkaulnieki. Pasliktinās zāles sega. Krasi samazinās kukaiņēdāju putnu skaits. Pazeminās stādījumu dzīvotspēja un pieaugums. Mežs degradējas.

Vācijas Demokrātiskajā Republikā par skudru pūžņa iznīcināšanu paredzēts cietumsods līdz 3 gadiem, pie mums — naudassods no 20 lidz 114 rubļiem.

Cik apbrīnojami liela un pilnīga ir skudru kolektīvā atbildības izjūta, gribētos teikt — apziņai Cilvēks ne vienu reizi vien varētu mācities no skudrām gan darba tikumu, gan šo apziņu, īpaši skudru un visas Dabas aizsardzībā.

UGUNS MEŽĀ!

Sis gaišais priežu mežs uz sausajiem morēnu pakalniem ir bezgala skaists un arī bagāts. Tas drīzāk šķiet parks, nevis mežs. Kur nu parks — daudz skaistāks par to! Parks ir mākslīgi veidots, bet šo dabas stūrīti, šo brīnišķīgo silu ir veidojusi un vēl joprojām veido nepārspējamā māksliniece Daba. Daba arī vislielākajiem māksliniekiem ir paraugs un iedvesmas avots. Mežs ir saules pieliets,

Kurzemes krasts pie Kaltenes.

Linezers pirms katastrofas.

Ezers aizgājis pazemē.

Talsu paugurainos ainava pie Bērzenes ezera.

Dzintarjūra.

Icriķupītes ūdenskritums.

Raķupes pļavu zāles «džungļos» pazūd ari vislielākie vīri.

■Gaujas vecupe augšpus Erg|u klintīm.

Rcndas ūdenskritums.

Piebalgas milzis pie Zobola ezera.

\

Dziļāko mežu klusuma valstība un bebru paradīze pie Raķupes.

Kāda Raķupes dižozola «deguns».

Šadu dižakmeni mēs uzgājām pie Tūjas Alūksnes rajonā.

Uguņos virs Krācumu akmeņiem aug spurainie kadiķi uu ballie berzi.

Gaujas gravas un pakalni pie Cēsīm.

Gauja pie Virešiem.

Gaujas pirmavots.

Otrs mūsu lielakais milzakmens gu| Vandzenes laukos.

Akmens zirgs Liepnas mežos.

Ainava no Drusku pilskalna.

Kapsēdes Dižakmens — augstākais Latvij

Mora akmens Mazirbē.

un redzēt var tālu, jo priedes aug reti un gaismu neno ņem. Sausie ķērpji vēl vairāk palīdz izgaismot mežu. Tie ir gaiši pelēki un arī zilganbalti. Pa gabalu šķiet, ka mežā, piekalnēs, būtu vecais sniegs. Vietām ķērpji mijas ar zaļiem mellenāju laukumiem. Ogas jau gatavas, un mēs ejam no kalna uz kalnu, kamēr mutes visiem zilas un vēderi pilni.

Tāds klusums. Sēdi un elpo klusumu, baudi sarkanbrūno priežu stumbru harmoniju ar vienu baltu bērzu starp tiem, klausies gaismas staru spēli, gulēdams uz baltā sūnu pēļa. Klusums. Vasaras diendusas klusums. Nē, kaut kur vārnas mežā ieķērcās un priežu galotnes žūžo.

Bet aiz nākamā kalna glezna pēkšņi salūst un skats nosmok satriecošā ainavā. Sajā dabas skaistuma harmonijā saimniekojušas meža šausmas — uguns. Vai nu kāds tūrists atstājis nenodzēstu ugunskuru, vai pīpmanis degošu sērkociņu metis pa roku galam. Lai nu kā, bet uguns- sērga, palaista apzināti vai neapzināti, skrējusi pār mežu — sadedzis skudru pūznis, melleņu mētras, dzeņa bērni žēli saukuši pēc mātes, bet māte nav spējusi palīdzēt. Liesmas skrien uz priekšu un tver jaunus upurus, tvarsta visu dzīvo. Skrien vabolīte, cik jaudas, bet kur tu ar īsajām kājiņām no uguns raganas tālu aizbēgsi! Uguns ir klāt un ar sarkano mēli kā aplaiza, tā visas kājiņas vabolītei ir nost, un nākamajā mirklī nav vairs arī pašas vabolītes, tikai maza oglīte nokrīt zemē. Pat bizmārīte nepaspēj atraisīt un izplest spārniņus, lai paceltos gaisā, kad uguns mēle izstiepjas pēc viņas. Tās mārītes, kas ir jau pacēlušās spārnos, uztraukumā apjūk un iedrāžas liesmu jūrā, sadeg kā mazas, sarkanas zvaigznītes, paceldamās debesīs. Ja jau pat lidoņi nespēj izbēgt, ko lai dara zemes- vīrs — gliemezis un sliekas. Sliekas, ja vien laikā paspēj, iebēg savos pazemes pagrabos, bet gliemezītis sagaida savu likteni uz vietas kopā ar priežu mizu vai draiskulīgo bērzlapi. Izmisīgi bēg ežu ģimene. Ežu tēvs, nepārtraukti pukšķēdams, ar melno purniņu grūsta te vienu, te otru bērneli, lai tie skrietu ātrāk, lai skrietu, kur vajag, uz pareizo pusi. Arī mamma viņam cītīgi piepalīdz. Bet bērniņi vēl mazi, kājiņas īsas. Var jau būt, ka vecie eži paši vēl būtu paspējuši izglābties, bet kura māte vai tēvs pametīs savus bērnus. Reizēm gan cilvēki tā izdara, bet zvēri — nekad. Uguns, viltniece, mežu ir aplenkuši — tikusi ežiem priekšā. Vēl varētu skriet pa labi, mēģināt izsprukt cauri pa brīvo joslu gar kazenājiem. Bet eža bērni kā sajūt karstuma dzēlienu mīkstajās pēdiņās, tā saritinās kamolā, it kā no uguns varētu ar adatām aizsargāties.

Vāvere, kuplasle, lec no koka uz koku, bet aste jau liesmās. Nosvilst kuplās spalvas — no astes paliek pāri tikai neglīts žagariņš. Vāvere lec, bet bez kuplās astes nevar ne planēt, ne stūrēt, un vāvere, netikusi līdz koka zaram, iekrīt kvēlošās oglēs. Uguns turpina savu nāves uzvaras deju, plešas aizvien lielāka un tvarsta jaunus un jaunus rneža iemītniekus. Cirslītis, pārbīli pazaudējis alas ieeju, mēģina paslēpties zem brūklenājiem un sadeg līdz ar tiem. Sadeg tauriņi, sadeg bites, sadeg skudras. Dzīvi paliek tikai tārpi zemes alās, bet arī tie pēc tam mirs bada nāvē, jo ko tad uz apog|otās zemes ēdis.

Nekas pasaulē nav tik rijīga, tik izsalkusi kā uguns. Un, jo vairāk tā apēd, jo lielāka top un jo vēl vairāk tai vajadzīga ēsma. Nu jau tā grasās ieklupt lielo koku galotnēs. Kur būs tava apstāja, uguns? Nekur? Kas apturēs uguni? Kas paglābs mežu, lai nenodeg viss sils? Kas paglābs? Tikai Cilvēks. Tikai cilvēks spēj stāties pretī uguns- sērgai, uguns nelaimei. Zvanīs telefoni, skanēs trauksme, sabrauks sarkanās mašīnas un apturēs un nodzēsīs uguni, izglābs mežu, izglābs tūkstošiem meža dzīvību.

Labi, ka arī te, Dundursilā, uguns ir noslāpēta; līdz koku galotnēm nav tikusi, tikai pa apakšu līduši un stumbrus aplaizījusi melnus. Vēl ilgi tie stāvēs, ļaunās uguns zīmes apzīmogoti. Mežs jau sāk atdzīvoties pēc ugunssēr- gas: lūk, viena brūklenāju mētra pacēlusi mazu, zaļu cekulu, lūk, tur vēl otrā, trešā. Jauna skudru dzimta ievākusies zem lielā laukakmens; tā vēl maza — sāk tikai būvēties. Un sīlis meklē ligzdai vietu, un sīkas, sīkas bērzu sēklas izsēj vējš. Mežs nāk ar dzīvību atpakaļ savā vietā.

AKMEŅI

PIE KAPSĒDES DIŽĀ

UN PIE KAPSĒDES RUDĀ

jeb Kā Ingu sadzēla

divpadsmit lapsenes

Akmeņi senāk esot bijuši mīksti un auguši, bet tad dievs tiem aizliedzis augt un padarījis cietus. Lai gan gausi, ft tomēr augot akmeņi arī vēl tagad.

Latviešu tautas ticējums

Es kolekcionēju ne tikai dižkokus, bet arī laukakmeņus. Katrs milzis ir teiksma. Smagākais un cietākais materiāls Latvijas dabā. Ne audzis, ne taisīts, ne vests, ne nests, sēž pelēks vai rūsgans cietoksnis za]ā pļavā dzīvības vidū.

Akmeņi tomēr esot atnesti. Arī tie milzīgie, nekustināmie blāķi pirtiņas lielumā. Sākumā domāja, ka tos pa nakti pārnēsājis un izbārstījis velns. Tagad raksta, ka visi laukakmeņi esot atnesti no Skandināvijas ār ledāju pirms kādiem 20 000 gadiem vai vēl senāk. Ja es to cenšos ar prātu un iztēli apjēgt, tad man šķiet, ka Zeme tanī laikā ir bijusi krietni sašķiebta, jo kā gan citādi leduskalni ar akmeņiem būtu slīdējuši uz mūsu pusi. Sie varenie akmens bluķi ir ledāja nesti un stumti, viļāti un slīpēti, nogludināti un noapaļoti — izveidoti skaisti dabas meistardarbnīcā un skaisti nolikti morēnu pakalnos, senieleju nogāzēs vai plašā līdzenumā ainavas greznošanai kā smaguma centri apvidū.

Satikšanās ar vēl neredzētu lielu laukakmeni ir piedzīvojums un atklāsme. Katrs tāds milzis ir pārsteigums. Akmeņi ir tīrumu un pļavu nelaime, bet reizē arī liels skaistums un nenovērtējama bagātība. Cik daudz zaudētu Latvija, ja tajā nebūtu akmeņu un laukakmeņu! Tad nebūtu arī seno ēku no plēstajiem rožainā raksta akmeņiem. Daudzas ainavas iztukšotos, upju un strautu gultnes iztukšotos, krāces un ūdenskritumi izzustu, strautu mūzika pieklustu, skaistā jūrmala iztukšotos un iztaisnotos — pazustu Ķurmrags un citi ragi, kā arī akmeņu salas jūrā. Daudzus krastus sagrautu viļņi.

Ap milzakmeņiem kūp noslēpumi un teikas. Daudzi vēl glabā paša velna pieskārienus. Ir tādi akmeņi, uz kuriem palikuši pat velna pēdu nospiedumi, un ir tādi nekustināmi laukakmeņi, zem kuriem glabājas zelta kariete, par naudas podu nemaz nerunājot. Ir upurakmeņi, pie kuriem mūsu senči ar bijāšanu gājuši pielūgt savus elkdievus. Ir laukakmeņi, uz kuriem pusdienojis pats cars Pēteris I vai citi lieli valdnieki. Ir akmeņi — vēstures dokumenti, kuros iekaltas ziņas par baismo pagātni. Ir vadakmeņi, krust- akmeņi, robežakmeni, jūdžakmeņi, līmeņakmeņi, muldak- meņi, bļodakmeņi, pēdakmeņi, dobumakmcņi, sudrabak- meņi, pērkona akmeņi, velnakmeņi, mēra akmeņi, kapakmeņi. Visi tie ir vēstures dārgumi — senas liecības akmenī. Tikai tāpēc saglabājušās līdz šim laikam, ka tās ir iemūžinātas viscietākajā materiālā — akmenī. Un ir akmeņi, kas pārvērsti granīta skulptūrās — pārdzimuši citā mūžā, no sava radītāja mantojuši mākslas dvēseli.

Kad raugos uz melioratoru sastumtajām, milzīgajām lielu akmeņu kaudzēm, man nedaudz iesāpas sirds. Tur cits pie cita, cits aiz cita sagrūstie, sastumtie laukakmeņi izskatās kā izpostīti noslēpumi, kā izmētāti dārgumi — gan iesarkani granīti, gan tumši zili, gan pelēki, gan melni milži, gan balti un apaļi kā milzīgas aizvēsturisku putnu olas, gan arī asi, šķautņaini kā tikko atlauzti klints gabali; turpat blakus tiem guļ akmeņi ar tik plakanām, gludi slīpētām virsmām, ka šķiet — tos pulējis un sagatavojis mākslinieks kādu vēsturisku burtu iekalšanai. Sādā buldozeru sastumtā akmeņu kaudzē bieži vien var atrast laukakmeņus, kas apjozti ar baltām, biezām jostām un izskatās kā no skulptūrdārziem. Uz citiem akmeņiem var saskatīt ledāju skrāpējumu švīkas. Tie ir teiksmainie leduslaikmeta raksti pirms 50 000 vai 20 000 gadiem, atstāti ledāja lielā ceļojuma pieraksti akmeni tad, kad cilvēks vēl nebija šai zemē spēris kāju, tad, kad viss dzīvais bija padzīts no šīs zemes; tie ir nežēlīgā leduslaikmeta hieroglifi, kurus cilvēks tagad iemācījies izlasīt. Tālā laikmeta tālie ceļinieki no Alandu salām, no dienvidrietumu Somijas, no Viborgas puses.no Baltijas jūras dibena, no teiksmainās Dālarnas — tagad te drūzmējas vienkop ar izrautiem celmiem un sakņu ķeburiem. Te ieraudzīsiet rupjgraudainos, sarkanos rapakivi granītus ar lieliem, ovāliem ortoklaza graudiem. Te pamanīsiet rožainus pigmatītus ar biolīta vai muskovīta spīguļiem. Turpat redzēsiet arī tumšpelēkos gneisus. Gan jau te vāļāsies ari viscietie dzeltenbaltie vai zaļganbaltie kvarcīti.

Es domāju: jauns ledājs tik drīz nav gaidāms un akmeņi klāt neaug, ar tiem nāktos rīkoties saudzīgāk. Rigas rajona Stopiņu ciema Akmeņkalnu saimnieks gan apgalvoja, ka viņu lielais akmens augot. Par šo milzakmeni var tiešām brīnīties, no kurienes un kā tas uzradies te — bijušajā Baltijas ledus ezera smilšainajā līdzenumā. Neviens cits dižakmens tik tuvu Rīgas robežām nav zināms.

Gulbenes rajonā, Galgauskas ciema Klāvānos, dzīvo Oļģerts Miezītis. Viņam mājās ir ēzelis un muzejs klētsaugšā, bet galvenais — Klāvānu pagalmā Oļģerts ir savāds meliorācijas gaitā atrastus, skaistus, desmitiem tonnu smagus dižakmeņus. Varenie granīti veido veselu aleju un pārsteidz katru ciemiņu un apmeklētāju. Tā vien liekas, ka melioratoram palīdzējis kāds tautas teiku spēkavīrs vai visstiprākais pasaku milzis.

Priekulē pensionēts skolotājs Jānis Brumaka esot savācis ap trīs tūkstošu skaistu un interesantu mazāka izmēra akmeņu. Tautas dzejnieks Imants Ziedonis savukārt krāj tikai dzirnakmeņus.

Es arī krāju Latvijas lielākos laukakmeņus. Es tos nevedu mājās, jo man nav pagalma. Krāju tikai neaizveda- mos, neizkustināmos, zemei pieslēgtos. Vācu tāpat bez vešanas. Krāju atklājuma un uzzināšanas prieku. Apskatu, iepazīstu, nofotografēju, izmēru visas dimensijas, aprēķinu aptuvenu tilpumu, pierakstu dižakmeņa adresi, biogrāfiju, ja tāda ir atrodama, un izsniedzu tam pasi. Patiesībā gan pasi jeb perfokarti paturu pie sevis. Un tā man krājas salīdzinošie priekšstati un raksturlielumi par katru īpaši lielo leduslaikmeta ceļotāju.

Man joprojām trūka Kapsēdes Dižakmens. Tā Dižakmens, kas rakstāms ar lielo burtu un kas savu vārdu tagad devis veselai īpašai akmeņu kategorijai — sevišķi liela izmēra laukakmeņiem.

Beidzot mēs bijām Liepājas pusē, un beidzot tā diena bija pienākusi. Vējš vakardienas lietus 'padebesi savēla gleznaini baltos mākoņu kalnos, un mēs ar Ingu no Grobiņas devāmies ceļā uz Kapsēdi. Liepājas—Ventspils šoseja te iet tieši gar Baltijas ledus ezera senkrastu, patiesībā pa šī kādreizējā milzu ezera dibenu, betsenkrasts paceļas blakus šosejai labajā pusē. Pie Kapsēdes uzkāpām augšā desmittūkstoš gadus vecajā ezera krastā pie Kapsēdes sudmalām. Arī tās ir vecas un celtas no tiem pašiem skaistajiem laukakmeņiem, ko ledājs te atstūmis pirms divdesmit gadu tūkstošiem. Piecus stāvus augstais akmens tornis jau sen zaudējis spārnus un stāv pāri nogāzei kā liels, ievainots putns, kas noraugās debesīs. Labi, ka dzirnavām uzlikts jumts. Celtne saglabāsies un kādreiz kļūs par vēstures pieminekli un arī par ainavas elementu.

Te, no senkrasta augšas, var pārskatīt Piejūras zemieni, kādreizējo Baltijas ledus ezera gultni, var nospraust virzienu uz dabas pieminekli — Kapsēdes Dižakmeni. Kādreiz pret šo nogāzi triecās brāzmaini un ledaini viļņi. Un kaut kur dziļi zem tiem saldūdenī mazgājās Dižakmens. Šodien raksturīgākais orientieris tālu pāri zemienei virs zaļajiem mežiem ir kūpošie asfaltbetona ceha ražīgie dūmeņi. Jāiet vairāk nekā kilometrs uz rietumiem, pa labi atstājot melnos skursteņus.

Lūk, kur milzu laukakmens izslējies kā lielībnieks pašā dzelzceļa un lielceļa krustojumā. Stāv kā rūsgans zilonis tik tuvu dzelzceļam, ka liekas — resnāka lokomotīve teju, teju aizķersies aiz tā. Vilciena sliedes pat izbijušās un cik nu varēdamas pabēg likumā no akmens milža. Jā, iespaidīgs gan! Mēs ķeramies pie fotoaparātiem un mērlentes. Rezultāti ir šādi: Dižakmens apkārtmērs — 16,5 metri, lielākais garums — 5,5 metri, platums — 3,3 metri, bet augstums 4,3 metri. Nu re, tas ir visaugstākais laukakmens Latvijā! Tālāk nāk pats grūtākais uzdevums — tilpuma aprēķināšana, šim nolūkam izvērtēšanas ceļā nosakām Dižakmens vidējās dimensijas, kuras sareizinot jāiegūst milža tilpums. Mums tas iznāk ap 60 kubikmetru jeb, pārrēķinot masā, — 160 tonnas.

Kapsedes Dižakmens ir viens no lielākajiem laukakmeņiem Latvijā. Laikam trešais pēc lieluma. Kāpēc «laikam»?

Lai pasacītu, kurš dižakmens ir lielāks, kurš mazāks un kurš ir pats lielākais, un lai sagrupētu tos pēc lieluma, vispirms ir jānosaka un jāsalīdzina to tilpums jeb kubatūra.

Visvieglāk un precīzāk var izmērīt dižakmens apkārtmēru. Arī augstumu nebūs grūti noteikt, ja lielais pelēcis atrodas līdzenā vietā. Nedaudz grūtāk ir noteikt garumu un platumu, bet pats sarežģītākais uzdevums ir izskaitļot dižakmens tilpumu, jo katram tādam laukakmenim ir sava forma, un tā aprēķināšana neiekļaujas nekādās matemātiskās formulās.

Ja lielais akmens būtu ar taisniem leņķiem un paralēlām skaldnēm, tad jau, protams, būtu gauži vienkārši — atliktu tikai sareizināt garumu, platumu un augstumu. Bet tādi ir tikai ķieģeli. Ledājs savu lielo nesumu ir apstrādājis tā, lai nebūtu divu vienādu laukakmeņu.

Tāpēc jāatzīst, ka īsti precīza dižakmeņu tilpuma aprēķināšana patiesībā nav nemaz iespējama. Tad lielais akmens būtu jāiegremdē kādā milzu vannā un jāizmēra, cik liels ir tā izspiestā ūdens tilpums. Vai atceraties Ar- himēdu, kurš šo patiesību atrada pirms 2220 gadiem un tad no prieka pliks skrēja pa Sirakūzu ielām, kliegdams: «Eufika! Eurikal» Ja milzakmeni varētu iecelt vannā, tad būt6 iespējams to arī nosvērt un pēc svara aprēķināt precīzu tilpumu. Mēs diemžēl nespējam ne vienu, ne otru, pagaidām jāsamierinās ar visai aptuvenu tilpuma izskaitļošanu, par izejas lielumiem ņemot trīs vidējās dimensijas (augstumu, garumu, platumu).

Ģeologs Viktors Grāvītis ir ierosinājis šādu formulu: sareizināt augstuma, garuma, platuma maksimālos lielumus un dalīt ar divi. Vairumā gadījumu iegūsim ticamus rezultātus. Šī formula būs pietiekami precīza, ja lielais akmens ceļojuma gaitā ir labi noapaļojies un pēc formas atgādina maizes klaipu. Tad akmeni aptuveni var uzlūkot par nošķeltu elipsoīdu, kura tilpums būs tuvs visu triju asu reizinājumam, dalītam ar divi. Ja akmens forma vairāk atgādina piramīdu — slīpas malas un asa virsotne—, tad reizinājums jādala ar trīs. Un, savukārt ja akmens ir maz noapaļots, ar samērā taisniem šķēlumiem un taisniem leņķiem un atgādina taisnstūra paralēlskaldni, tad tā patiesais tilpums ir lielāks nekā pēc Viktora Grāvīša formulas aprēķinātais.

Arī Kapsēdes Dižakmens nav ne īsti kantains, ne īsti apaļš, ne pusapaļš. Daba negrib pakļauties formulām. Daba, tāpat kā māksla, mīl mazliet noslēpumainības.

Kāpēc es šeit tik gari runāju par dižakmeņu tilpumu aprēķināšanu? Tāpēc, ka ar šo tilpuma noteikšanu dažkārt iekrīt pat mācīti ļaudis. Vairākās publikācijās dižakmeņu lielumi bieži vien ir krietni pārspīlēti. Visbiežāk to tilpummēri ir palielināti divas reizes. Kāpēc tieši divas? Tāpēc, ka akmens mērītāji (studenti vai vietējie novadpētnieki un citi) dižakmens tilpumu aprēķinājuši gauži vienkāršoti, neievērojot Viktora Grāvīša formulu, — sareizinājuši visus trīs pelēkā milža izmērus — augstumu, garumu, platumu, it kā laukakmens būtu četrstūraina kaste ar taisniem leņķiem.

Pa balto lielceļu kā sendienās gar akmeni tipina bērī- tis ar snaudošu braucēju ratos. Tas droši vien būs šejienietis. Apturam lēno braucēju un izprasām, ko viņš zina par Kapsēdes Dižakmeni. Viņš pastāsta, ka fašistu okupācijas laikā akmeni iespēris pērkons un atšķēlis no abām pusēm divus gabalus. Tautas teikās parasti Pērkons sper lielajos akmeņos, dzenādams Velnu, kurš bēg tur slēpties. Dižakmenim ceļa pusē patiesi atlūzusi ap trīsdesmit tonnu smaga daļa, kas guļ turpat cieši blakus. No šīs puses izskatās, it kā aizvēsturisks milzu briesmonis būtu atvēris smagos žokļus. Otrā pusē akmenim atlūzis mazāks gabals — tikai pāris kubikmetru liels. Vai tas būtu zibens nedarbs? Jānis Meisters arī raksta, ka akmenī kādreiz iespēris zibens. Varbūt tiešām? Ja abas blakus guļošās atlūzas iztēlē uzceļam augšā un pieslienam pie lielā akmens savās agrākajās vietās, tās ļoti labi sakļaujas kopā un veido vienu veselu noapaļotu Dižakmeni.

Kapsēdes Dižakmeni vairāk nekā pirms simt gadiem pirmoreiz apraksta profesors Konstantīns Grēvinks savā darbā par Vidzemes un Kurzemes ģeoloģiju. Viņa uzdotie izmēri tuvi mūsu mērījumiem, vienīgi tilpums prāvāks — 80 rn3 . No tā gribas secināt, ka akmenim abas lielās atlūzas tad vēl bijušas klāt.

Kas moka pelēko milzi? Pirmā pasaules kara laikā, kad Kurzemi bija okupējuši vācieši, tie akmenī iekala savas zīmes, tā atstādami rētu dabas milža vaigā. Diemžēl okupanti nav bijuši vienīgie. Pēc viņiem sevi uz akmens sāniem gribējuši iemūžināt vēl citi. Par laimi, tas viņiem izdevies nesalīdzināmi vājāk. Tagad te, cieši gar akmens granīta sāniem vilkdamas garas vagonu rindas, aizdārd smagas lokomotīves — tikpat lielas kā akmens pats. Pa lielceļu steidz automašīnas, aizpukšķina traktors, aizdrāž motocikls un mopēds. Vecais milzis, dzīvodams divu maģistrāļu krustpunktā, pie mūsdienu tempa un tehnikas sāk pierast. Tam tikai nepatīk daudzie stabi un stabiņi, kas ielenkuši to no visām pusēm, — gan garie elektrības un telefona stabi, gan strupie ceļa stabiņi. Milzis baidās, ka cilvēki, uz viņu skatīdamies, ar tiem varot acis izbakstīt.

Iepazinušies ar Dižo un gana izciemojušies pie tā, sākam meklēt ceļu uz tā mazāko brāli Rudo. Kāds vietējais akmeņu zinātājs mums parāda virzienu un izstāsta precīzi ceļu:

—   Tālu nemaz nav. Cauri asfaltbetona ceha pagalmam un tad vēl kādus pārsimt metrus aiz tā, pāri purviņam.

Mums jāpasteidzas — ceha dūmeņi, pārstājuši izelpot savu piķa krāsas dvašu, atpūšas, jo ir jau vēla pēcpusdiena un darbalaiks beidzies. Arī debesis atpūtīsies līdz rītam.

Izgājuši cauri pagalmam norādītajā virzienā, atduramies pret grāvjiem un purva malu, kas pārplūdināti ar mazutu vai citu melnu «smāķi». Turpat uz pagalma un purva robežas vāļājas vecas autoriepas un sarūsējušas dzelzs mucas. Meklējam ceļu gar netīrā slapūkšņa malu. Nunakam alksnājā. Mēģinām atkal iet Rudā akmens virziena. Bet alksnājs kļūst aizvien ūdeņaināks, līdz iešana izbeidzas mūsu vasaras apaviem nepārejamā rāvainā purva malā. Atkāpjamies un riņķojam tālāk. Iekuļamies smalcē. Vēlreiz laužamies uz Rudo. Bet ari šoreiz atduramies pret dumbrāju. Nu nekādā jēgāl Vēlreiz griežamies atpakaļ. Par laimi, tepat aiz brikšņiem ieraugām māju. Negribas, tomēr jāiet turp. Pagalmā neviena nav. Jāklaudzina pie durvīm, jātraucē saimnieki. Iznāk vīrietis, atrauts no launaga.

—   Rudais akmens? Jā, tepat jau pāri purviņam tas ir. Nebūs i pārsimt metru. Nu jā, bet bez gum'ijzābakiem jūs tur neiziesiet. Ja nu par varas mākti gribat to akmeni skatīt, tad nekas cits neatliek — jāiet liels gabals riņķī.

—   Gribam, gribam! — mēs atsaucamies.

—  Tad redziet: akmens ir tur, bet jums sākumā jāiet uz pretējo pusi, lūk, pa šo ceļu. Tad pagriezieties pa kreisi un ejiet pa šoseju, līdz nonāksiet pie melioratoru lielā grāvja. Tad atkal pagriezieties pa kreisi un ejiet pa grāvja kreiso malu tikai uz priekšu vien, kamēr ieraudzīsiet Rudo akmeni!

—   Paldies! Pilnīgi skaidrs!

Pa ceļu un šoseju viss iet gludi. Kad nogriežamies uz lielā grāvja krastu, sākas pirmās nepatikšanas. Te viss aizaudzis ar vīgriezēm, vībotnēm, dadžiem un milzīgām nātrēm. Pēdējās visvairāk sāpina Ingu, jo viņa ir vasa- ras kleitā, kailiem stilbiem. Nātres, viltnieces, pamanās sadzeldēt ne tikai kājas vien, tiek ari rokām un pat vaigam. Es brienu pa priekšu, mēģinu iešļūkt kaut kādu sliedi, lai Ingai būtu mazliet vieglāk. Labi, ka esmu garš — vismaz galva virs nezālēm —, redzu pareizo virzienu. Inga tomēr atpaliek un sūkstās par sadzeldētajām kājām. Es viņai atgādinu, ka nātres ir veselīgas, bet pats atceros, ko stāstīja kāds biologs. Sīkie nātru dzelonīši esot ar vēl smalkākām, acij nesaredzamām atskabargām. Pēc iedzelšanas šie dzelonīši nolūstot un paliekot miesā. Atskabargu dēj smalkais asums vairs no ādas netiekot ārā, bet virzoties aizvien dziļāk cilvēka audos. Ja, piemēram, nātre iekodusi plaukstā, tad dzelonīši nāks ārā pa delnas virspusi.

Jau labu laiku esam pērušies pa nātrēm, bet Rudo kā nemana, tā nemana. Tā jau tas ir — grūtie ceļi vienmēr šķiet garāki. Tad aizmugurē dzirdu Ingas balsi:

— Paklau! Vai tad tas nav?

Atskatos. Nudien tas jau laikam būs! Gandrīz esmu pagājis garām. Rudajam milzim tikai pakausis vien ārā; viss ieaudzis garajās stiebrzālēs. Lai varētu dižakmeni apskatīt, izmērīt un nofotografēt, nākas krietni vien pastrādāt, nobradājot lielo zāli un diždadžus, kas netraucēti izmanto savas augšanas tiesības. Akmens nekādu lielu iespaidu nerada gan tāpēc, ka parasts un ieaudzis dziļi zālē, gan tāpēc, ka tas ir gandrīz desmitreiz mazāks par tikko redzēto Dižakmeni. Tomēr senāk tas bijis ļoti populārs. Kur vien agrākajos rakstos ir bijusi runa par mūsu pelēkajiem milžiem, nav aizmirsts Kapsēdes Rudais akmens. Man līdzi izgriezums no žurnāla «Skola un Ģimene» 1966. gada ceturtā numura. Tur šis dabas piemineklis izskatās stipri pievilcīgāks. Pie akmens toreiz bijusi uzstādīta informatīvi brīdinoša zīme:

Rudais akmens aizsargājams dabas objekts

Jādomā, ka tad ari tūristi varējuši šeit atnākt.

Akmens patiešām ir ruds — sarkanbrūns. Neesmu vēl paguvis aplūkot sadēdējušā granīta struktūru, nepaspēju akmeni pat nofotografēt: tikko esmu nosviedis fotosomu avenājos un sāku uzņemt pirmos kadrus, tā atskan neganti bļāvieni. Kliedzēja ir Inga.

—   LapsenesI Lapsenes! Ak šausmas! Man Iekoda divas. Vai dieniņl Vēl viena iedzēla!

Inga, rokām gaiņādamās, ar visu dzelteno dzēlēju baru skrien pie manis.

—  Neskrien! Nevicinies! Stāvi mierīgi! — Ir viegli dot padomus, kad pašam nedzeļ. Inga apstājas.

—   Vail Iekoda vēl vienai Vēl divas! Ko lai daru? Viņas man uzbrūk!

Es stāvu turpat dažu so]u attālumā un nekustos. Inga metas pa labi, metas pa kreisi, skrien pie inanis, it kā es varētu lidojošo lapseņu spietu izgaiņāt vai izķert kā mušas.

—   Neved lapsenes man! — izsprūk egoista bailes.— Nu stāvi taču mierā! Man vēl neviena nav iekodusi,

Bet nabaga Inga skaita vienā laidā:

—   Apžēliņ! Vēl viena! Un vēl viena iekoda! Atkal vienaJ

Viņa vairs nešaudās, bet, sakņupusi pie fotosomas,

spaida lapsenes un sadzeltās vietas. Nu ir gan ellē! Vai tafl tiešām tā uz līdzenas vietas pie meliorācijas grāvja nokodīs cilvēku?

—   Skrien grāvī, gāzies ūdenī! Nu ej tak vismaz projām! Attālinies no šīs vietas! Nu ej uz to pusi! — Metu viņai ar roku un arī pats, rādīdams piemēru, lēnām virzos pa grāvmalu projām, lapseņu spindzoņas pavadīts, kuru katru mirkli gatavs saņemt indes lādiņu. Bet dzēlējas mani neaiztiek, kaut gan tieši es pie visa biju vainīgs. Sākumā domāju, ka lapsenes ir iztraucētas, attīrot Rudo akmeni no garajām zālēm. Vēlāk atklājas, ka esmu uzsviedis fotosomu uz liela lapseņu pūžņa. Tagad ap manu somu spieto dzeltens mākonis. Turpat biju nosviedis jaku un trešo fotoaparātu. Somā, protams, atradās maks, nauda, dokumenti, atslēga un itin viss, kas paņemts līdzi. Te jāpaskaidro, ka bija desmitais augusts, un mēs no savas apmetnes Grobiņā bijām iznākuši vieglos vasaras tērpos. Visa mūsu niecīgā bagātība atradās satracināto dzeltenvēderu varā.

Inga beidzot ir drošā attālumā — un lapseņu veiksmīgais uzlidojums beidzas. Bet manas bailes tikai tagad sākas. Ko tālāk iesākt? Kas notiks ar Ingu? Tā kā uzbrucējas vairs neseko, viņa saskaita kodumu vietas un paziņo: — Divpadsmit.

Visvairāk sakostas ir rokas, seja, bet kakls mazāk. Toties kājas veselas. Tas liecina, ka, glābjoties no satracinātām lapsenēm vai bišu spieta, jākrīt pie zemes (tikai ne pašā lapseņu pūznī) un nedrīkst kustēties — tāpat kā karalaukā. Vēlāk gan Inga pati teica: «Nevar jau tieši apgalvot, ka iekodušas divpadsmit lapsenes, var būt, ka citas, trakākās, ir dzēlušas pa divi lāgi.»

Labi, ka Inga nekrīt ģībonī, ka nesākas sirdsklauves vai citas nelaimes. Esmu dzirdējis, ka cilvēka dzīvību ap< draud četri sirseņi. Bet cik bīstamas ir lapsenes? Tādu ziņu nav. Kur meklēt palīdzību? Pamest sakosto Ingu te un pašam skriet uz mājām pēc palīdzības? Iet abiem un pamest somu? Vajadzētu dabūt no cilvēkiem vateni, kādu mēteli. Bet sasodītais purviņš priekšā. Nāk ari vakars. Saule laižas aiz koku galotnēm. Kļūst vēss.

Inga par manu izmisumu pēkšņi iesmejas. (Laikam ei forijā, nabadzīte?) Par viņu neesot ko baidīties. Kaut tikai mantas varētu atdabūt.

— Re, kur žagaru kaudze! Varbūt var dabūt kādu garāku koku, ar ko mantas izņemt no lapsenēm. — Inga kļūst rosīga un nāk ar praktisku rīcības plānu, it kā viņai nemaz nesāpētu.

Patiesi — kaudzē ir slaidi, izkaltuši alkšņi. Izmeklēju garāko. Inga novelk un atdod man savu blūzi. Es aptinu to sev ap galvu un lēnām mēģinu tuvoties lapseņu spietam. Hop! Uz kārts gala ir mana jaka. Uzvelku to. Nu jau ir vēl drošāk. Hop! Hop! Mēģinu uzķert fotoaparāta siksnu. Pieplakušais lapseņu spiets atkal atdzīvojas. Sāk šaudīties augstāk un ātrāk. Galvenais — tikai lēnām! Tikai ne ātras kustības! Jā! Ir! Fotoaparāts atkal ir mūsu. Bet ar to vēl ir par maz. Kā lai izceļ somu, kas saspiedusi pūzni? Nav laika prātot un gaidīt. Neko jau arī neizprātosi. Ir jāiet un jāriskē. Ja jau Inga izturēja divpadsmit… Diez vai man paspēs iedzelt vairāk. Inga jūtas tik labi, ka uzņemas pat fotografēt manu operāciju.

Hopalā! Ari soma ir mūsu! Visas mantas ir atgūtas. Un es nevaru lepoties pat ar vienu lapsenes dzēlumu.

Tagad vajadzētu ātrāk izkļūt no purva. Varbūt Ingai tomēr vajadzīga palīdzība? Vēlreiz iziet trako ceļu gar lapsenēm un caur nātrēm nepavisam negribētos. Tepat divsimt metru attālumā jaušams asfaltbetona ceha pagalms. No turienes mēs netikām šurp. Tagad no šejienes ir jāaiziet turp. Es eju pa priekšu izmeklēt ceļu. Laipojot un lecot pa ciņiem, pēc piecām minūtēm esam uz pagalma cietā pamata. Inga atsakās meklēt palīdzību kādās mājās. Viņa naski soļo pa šoseju uz autobusa pieturu. Man atliek tikai sekot. Bet autobusā neviens pasažieris nenojauš, ka brauc kopā ar cilvēku, kuru sadzēlušas divpadsmit lapsenes.

Un notika brīnums. No šīs reizes Inga sadraudzējās ar lapsenēm pa īstam. Rudenī, kad gatavoja ievārījumus, viņa cienāja ar tiem lapsenes. Veseliem bariem tās lidinājās pa virtuvi, rāpoja Ingai pa rokām.

— Lapsenes izķer mušas. Vai esi ievērojis, cik daudz ir mušu tajos gados, kad nav lapseņu, un savukārt, ja ir lapsenes, cik tad maz mušu, — tā Inga izskaidro savu draudzību ar lapsenēm.

Ej nu tiec gudrs. Vēl viens dabas paradokss. Laikam arī ar lapsenēm nekad neko nevar zināt.

BALTAIS AKMENS, LIELAIS AKMENS

UN NĪCGALES DIŽAKMENS

JjSs domājat, ka būs runa par trim milzakmeņiem? Nē. Es stāstīšu par vienu vienīgo, par pašu lielāko. Par vis- vislielāko. Baltajam akmenim vienkārši ir trīs vārdi — līdzīgi kā vecākiem cilvēkiem, kuriem senāk pat pasē bija ierakstīti divi vai trīs vārdi, piemēram: Andris— Uldis—Drošprātis.

Uz Nīcgales Lielo jeb uz Lielo, Balto Nīcgales dižakmeni es braucu ar arheologiem. .1975. gada rudenī mēs apsekojām Latgales pilskalnus. Tas bija jauks iepazīšanās laiks gan ar pilskalniem, gan ar interesantiem cilvēkiem, kas mii un pēta mūsu senatni. Atceļā no austrumu puses cauri mežiem un pāri Nīcgales purviem meklējām Balto akmeni.

Uz visām pusēm dziļi purvainie meži. Labi grantēta kvartālu stiga kā asmens iegriežas zaļajā valstibā. Mūsu autobuss «Latvija» drāžas pa šo taisni kā pa aerodroma skrejceļu. Voldemārs, mūsu brīvprātīgais šoferis (šoferis par brīvu), kāpina satikšanās mirkļa efektu. Lūk, stigas galā Lielais akmens — kā milzu maizes klaips — aug lielāks un skrien mums pretī. Varbūt tas nemaz nav akmens, bet vecs, apsūbējis starpzvaigžņu kuģis? Kur tad te, līdzenu purvu vidū, varēja rasties laukakmens un turklāt vēl pats vislielākais? Par to pat ģeologi un ģeogrāfi brīnās.

Nīcgales Lielā akmens apkārtmērs ir 30,5 m — vislielākais Latvijā, augstums ap 3 metri, garums un platums — 9 metri, virszemes tilpums — 120 kubikmetri. Līdz šim literatūrā Nīcgales Lielā akmens izmēri pārspīlēti, piemēram, tilpums pat trīskārt.

Lai varētu uzrāpties uz milža platās muguras, tā ziemeļu pusē jau nezināmos laikos iecirsti pakāpieni. Agrāk te esot bijuši saskaitāmi divpadsmit pakāpieni, bet tagad tikai četri. Tas liecinot, cik ļoti akmens iegrimis zemē. Tā nu, protams, ir leģenda.

Par Nīcgales akmeni vispār ir vairākas pretrunīgas ziņas un nostāsti.

Kad 1924. gadā Zelmārs Lancmanis publicē savāktos materiālus par četrdesmit Latvijas lielākajiem laukakmeņiem, par Nīcgales Lielo akmeni viņš raksta: «šeit tikuši upuri nesti.» Tomēr Baltais akmens šodien arheoloģisko pieminekļu sarakstā nav iekļauts, jo vēsturnieki nav atraduši pietiekami ticamus pierādījumus un liecības par to, ka Baltais būtu sens kultakmens. Lasītājs no Rīgas 1976. gadā «Cīņā» pastāsta, ko dzirdējis no sava vectēva.

Nīcgales milzis uziets lielo mežu biezoknī ap 1812. gadu, Napoleona kara laikā. Pirmie pie Lielā akmens patvērumu meklējuši zemnieki, kuri tika ķerti un nodoti cara armijā uz divdesmit pieciem gadiem. Meža dziļumā pie Lielā akmens bijusi droša slēpšanās vieta, bēguļotāji tur pavadījuši apmēram mēnesi. Pēc tam droši varējuši iet mājās un strādāt savu darbu līdz nākamajam rudenim, jo ķeršanas laiks parasti ildzis gadā vienu mēne-i. Vectēvam pie Lielā akmens iznācis pavadīt veselus deviņus rudeņus. Viņš tur sastapis daudz vīru no tālas apkārtnes un vairākām muižām. Laiku īsinādami, viņi ari parakājušies apkārt akmenim un atraduši gan dažādas monētas ar uzrakstiem svešvalodās, gan akmens cirvīti.

1957. gadā izdotajā grāmatā «Brīvā Daugava» 318. lappusē lasāms: «Virs akmens ir laukumiņš, uz kuru ved izcirstas kāpnītes. Kādreiz uz tā bijis izveidots arī akmens galds un krēsli. Te Vārkavas, Kalupes, Līksnas, Nīcgales un Ķirupes muižas īpašnieki rikojuši medības, pēc tam uz akmens dzīrojuši. Te svinēti arī Līgo svētki, un,' kā stāsta veci cilvēki, uz akmens laukumiņa notikušas dejas.»

Bet senā teika par akmens izcelšanos, kā vienmēr, stāsta droši un nešaubīgi: «Velni nodomājuši aizdambēt Daugavu. Viņi sameklējuši ļoti lielu akmeni un to nesuši uz Daugavu. Akmeni nesuši divpadsmit velnu. Viņi nesuši visu nakti, bet pret rīta pusi tie dzirdējuši gaili dziedam un nu nosvieduši akmeni purvā, uz Nicgaļa un Kolupa meža robežas. Šis akmens atrodas tur šo baltu dienu.»

Ģeologi Baiba Saltupe un Guntis Eberhards raksta: «Gaiši pelēkais, lielkristāliskais porfīrveida rapakivi granīts kā iezis dzimis Skandināvijā pirms vairāk nekā miljards gadiem. Tad ledājs to izplēsis no klintim un pirms kādiem divdesmit gadu tūkstošiem atnesis uz šejieni.»

Sava ceļojuma gaitās simtiem tonnu, varbūt arī tūkstoš tonnu smagais granīta gabals valstīts ledājam pa apakšu — lauzīts, viļāts, drāzts un slīpēts gar klinšu pamatni, gar citiem akmeņiem, gar smiltīm zem grandioziem leduskalniern, līdz ieguvis tagadējo formu un vietu kā izcils lielā ledāja darināts sūtījums: «Lūdzu jums, nākotnes cilvēki, Dabas piemineklis!»

Kā redzat, strīdi ap Lielo, Balto vienmēr bijuši un ir vēl tagad. Vēsturiski te izveidojies meža stigu krustpunkts. Mežsaimniekiem licies, ka te izdevīgi izveidot arī galveno meža ceļu krustpunktu. Nu Lielais, Baltais ir nokļuvis meža centrālā laukuma vidū. Vienā ziņā tas dižakmeni izceļ — uz visām četrām debespusēm no tā izstaro kvartālu stigas vai, citādi izsakoties, no četrām debespusēm četras stigas satek akmenī. Tiktāl būtu labi, skaisti, ainaviski, bet… Stigas ir nograntētas. Izveidoti labi meža ceļi. Nograntēts arī laukums visapkārt Baltajam akmenim. Automašīnas ar smagām baļķu kravām un spēcīgā mežu izstrādes tehnika brauc cieši garām un grozās ap Balto akmeni — dabas pieminekli, vislielāko laukakmeni Latvijā. Grāvjos izgāzta eļļa. Daudzu zirgspēku dzītie riteņi slapjos rudeņos izdangā bedres. Tad tās atkal aizber ar granti. Tādā veidā vislielākais laukakmens tiek pamazām iebērts zemē.

Baiba Saltupe un Guntis Eberhards savā akmeņu grāmatā raksta: «Slapjās vasarās un rudeņos ap akmeni izveidojās neizbrienamu dubļu jūra, lai gan uz ceļa tika bērta grants un smilts. Dubļos stiegošo mašīnu izraisītā zemes vibrācija veicināja acīm redzamu dižakmens iegrimšanu. Vietējie iedzīvotāji ievērojuši, ka pēdējos gados pelēkais milzis iegrimis par vienu pakāpienu …» Ja Balto akmeni atraktu kaut tikai par pusmetru, tā virszemes tilpums palielinātos par 35 kubikmetriem, bet, ja atraktu par vienu metru, milža virszemes redzamā daļa varētu pieaugt par 70 m3 un Baltā akmens apjoms tuvotos 200 m3 . Taču metra dziļumā mēs jau būtu sasnieguši gruntsūdens līmenī, un, tālāk rokot, Baltais nokļūtu ūdenī. Un vai tas būtu tik neglīti, ja milzīgais Baltais akmens atrastos dīķi ar baltajām ūdensrozēm?

Lietuvieši tādā veidā ir atrakuši savu dižāko akmeni un ar to atklājuši tā īsto lielumu — palielinādami redzamo daļu vairākas reizes.

Var strīdēties par to, cik tālu Baltais akmens jāatrok — līdz ūdens līmenim vai zem tā, bet pret to, ka mašīnu ce]š gar dižakmeni jālikvidē, diez vai kāds uzdrošināsies iebilst. Krustojuma vietā ir jāizveido apbraucamais loks metrus simt no Baltā akmens. Tas neprasa ne īpašu tehniku, ne arī miljonus. Kur nu! Dažus simtus metru jauna meža ceļa. Pat tūkstoši nesanāks. Bet akmens atrakšanu varētu veikt ar talcinieku spēkiem. Domāju, ka gribētāju netrūktu. Arī es piesakos. Baltais akmens taču ir ar Latvijas PSR Ministru Padomes lēmumu apstiprināts aizsargājams dabas piemineklis,

CITI MILžI

Kurš ir otrs lielākais dižakmens Latvijā? Pēc manām aplēsēm, tam vajadzētu būtu Vandzenes milzakmenim. īsti pārliecinoši un nemaldīgi to apgalvot gan ir zināms risks, jo vēl ne visi lielie milži ir redzēti un pārmērīti.

Sis neregulārais un neviendabīgais granīta blāķis — vietām noapaļots, vietām šķautņains — guļ piekalnītē uz Krauju kapsētas pusi Talsu rajonā pie Vandzenes—Valdemārpils lielceļa, tīruma vidū kā veca salmu kaudze.

Pie Vandzenes dižakmens mums palaimējās ierasties vasaras nogalē, kad ienācās labība. Sirmais granīta milzis starp zeltītu miežu vārpu viļņiem bija kā šīs pasaules kontrasts.

Pēc ģeologa Gunta Eberharda pētījumiem, akmens sastāvs neviendabīgs: rietumu daļā — iesārts plagioklaza mikroklīna granīts, ziemeļrietumu daļā — pelēkbalts peg- matītgranīts.

Milzakmens izmēri ir iespaidīgi: apkārtmērs—26 metri, augstums — 3,5 metri, platums, garums — 6,7X7,0 metri, bet virszemes apjoms — ap 80 kubikmetru. Cik liela akmens daļa slēpjas zemē, tas nevienam nav zināms. Arī šo milzakmeni varētu padarīt izcilāku, ja ar talcinieku spēkiem to atraktu. Un pie šī ievērojamā dabas pieminekļa vajadzētu uzstādit brīdinājuma zīmi ar paskaidrojošu tekstu.

Vispopulārākais, visvairāk apmeklētais milzakmens ir Abavas jeb Matkules Velnakmens. Dažreiz saka arī Kandavas Velnakmens. Sis pelēkais granīts atrodas pie galvēnās tūristu un laivotāju maģistrāles: Kandava—Sabile- Renda—Venta. Sim velnam patiešām ir bijusi laba skaistuma izjūta. Es domāju, ka nav otra tāda lielā laukakmens, kas būtu nolikts tik gleznainā vietā. Te no sen- krasta augšas paveras lieliska ainava pār dziļās seniele- jas plašumiem ar divām zilām dzīsliņām lejā — taisno, tumšzilo šoseju un līčločoto, gaišzilo Abavu, vēl baltā lielceļa lentīte un birztalu cekuli, vēl viensētu puduri un atsevišķi koki kā sūnu piciņas no augšas, vēl krāsainas automašīnu vabolītes uz šosejas, zaļais mežu kamzolis uz pretējā senkrasta nogāzes. Bija. Bija tāda ainava pirms gadiem divdesmit, kad pamatkrasta nogāzi noganīja vai nopļāva, kad lejpus akmens vēl nebija saauguši alkšņi un «aizmūrējuši» šo ainavu. Mēs esam bagāti, un tādu stāvu nogāžu izmantošana laikam vairs neatmaksājas. Nav vērts šīs nogāzes izpļaut ar rokām, bet ar tehniku tur nevar izbraukt. Un laikam drīz vien gleznainā Abavas ieleja aizaugs ar brikšņiem un mežu, kā ir aizaugusi visa lielā Gaujas senieleja. Velns to laikam nebija paredzējis, te uz skaistu dzīvošanu iekārtodamies, jo tepat blakus viņa akmenim graviņas kraujā ir arī Velna ala.

Interesanti, ka, pēc vēsturnieku domām, mūsu senči pagātnē šo akmeni uzskatījuši par svētu un nesuši tam upurus. Juris Urtāns pie akmens ir izdarījis arheoloģiskus izrakumus.

Atkal pretruna? Nē. Tā ir bijis ar daudzām vietām un lietām: ko mūsu senči uzskatījuši par svētām un pielūguši kā savu elku dievu, to vācu kristīgās reliģijas mācītāji nolādējuši un nosaukuši par velnam piederīgu. Diev- ozolus un citus upurkokus nocirta vai nodedzināja. Bet ko tu akmenim padarīsi? Bija jāsamierinās tikai ar pārkrustīšanu par Velnakmeni.

Es priecājos, ka pie Abavas Velnakmens nevar piebraukt ar mašīnu. Bet tūristiem, kas grib akmeni redzēt, ir jā- noauj kājas un pa gludajiem, vēsajiem oļiem jāpārbrien seklā, bet žirgtā upe un tad vēl jāuzkāpj augstajā sen- krastā. Skaists rituāls, kas sagatavo tikšanās brīdim ar dabas un vēstures pieminekli — divdesmit piecus kubikmetrus lielo granīta milzi.

Par citu dižakmeni ir šāda teika: «Daugavā netālu augšpus Ķeguma straumes ir zilpelēks akmens labas pirtiņas lielumā, kuru sauc par Arņa akmeni. Vecos laikos šis akmens bijis netāļu no Daugavpils. Bet tad vienā nakti Velns sadomājis akmeni atnest un ielikt Ķeguma straumē, strūgu ceļā, lai lauztu strūgas kopā. Bet esot sācis dziedāt gailis, un akmens bijis jānosviež tagadējā vietā, nevarējis līdz Ķegumam aiznest. Aiz dusmām par neizdevušos darbu Velns, projām skrejot, iespēris akmenim un atšķēlis vienu malu, kura vēl tagad redzama atšķelta.»

Vai jūs zināt, kur tagad ir šis dižakmens? Lielvārdē, pie Andreja Pumpura muzeja. Jā, jā, tas ir tas pats populārais laukakmens — Lāčplēša gulta, ko tagad sauc arī par Andreja Pumpura akmeni. Nu re, kā iznāk, — lielu ceļošanu sācis jau velnu laikos, smagais milzis to turpina vairākkārt arī mūsu dienās gan peldus pa Daugavu, gan braukšus uz riteņiem pa šoseju. Laikam Latvijā nav neviena dižakmens, kas būtu tā izceļojies. Tāpēc ir vērts, ka pastāsta par to sīkāk.

Kā jau dzirdējāt teikā, Arņa akmens kādreiz atradies pretī Lielvārdei, Daugavas seklākajā daļā. To bieži apciemojis Auseklis. Laukakmens atgādina piecus metrus garu un četrus metrus platu dīvānu ar atzveltni. Te, Daugavas straumē, uz milzīgā granīta kā uz diža dīvāna sēdējis Andrejs Pumpurs un rakstījis «Lāčplēsi». Turpat pie sešdesmit tonnu smagā akmens gulējis trīsreiz mazāks granīta gabals, ko velns ar kāju dusmās bija lielajam akmenim atspēris.

Par Arņa akmeni ir arī otra, vēl interesantāka teika. Velns arvien sēdējis uz akmens un kaitinājis garāmbraucošos plostniekus — strūdziniekus: lauzis strūgas, grūdis plostus uz akmeņiem. Tā Velns nokaitinājis arī pašu Pērkonu. Tas gribējis Velnu sodīt, bet, kolīdz Velns manījis Pērkonu tuvojamies, tā paslēpies akmenī. Tad Pērkons sarunājis ar kādu zvejnieku. Viņš paslēpšoties laivā, lai zvejnieks Pērkonu aizvedot pie lielā akmens, tā viņš Velnu dabūšot ciet. Zvejniekam bijis bail, bet Pērkons teicis, lai nebaidoties.

Velns pašlaik sēdējis uz Arņa akmens un ieskājies ar dzelzs grābekli, kad zvejnieks ar Pērkonu īries turp. Velns kļuvis tramīgs un pārstājis ieskāties, gribējis jau laikam slēpties. Tad Pērkons metis Velnam ar savu uguni. Pašķidušas dzirksteles, nosmirdis pēc sēra, un lielajam akmenim gabals bijis nost. Bet arī Velns no tās reizes vairs nav te rādījies.

Sis populārais laukakmens tagad gulēta dziļi zem ūdens Ķeguma ezerā, ja par to laikus nebūtu parūpējies skolotājs Jānis Greste. Pēc viņa ierosinājuma 1939. gadā, kad sāka uzplūdināt Ķeguma ezeru, pie akmens novietoja divas liellaivas. Starp tām pārlika sijas, pie kurām piesēja akmeni. Ūdens līmenim ceļoties, smagais gran ta milzis tika atrauts no savas gadu tūkstošiem iegulēlās vietas. Nu akmens karājās zem ūdens starp abām liellaivām, tādējādi zaudēdams vienu trešo daļu no sava svara. Ar ledlauža «Pērkons» palīdzību akmeni aizpeldi- nāja līdz Ķeguma spēkstacijai. Tur ūdenslīdēji Pāvuli, tēvs un dēls, tam pierīkoja «slēpes». Pēc tam divi traktori to izvilka krastā. Šo akmens ceļojuma vēsturi zina pastās- tīt„Ķeguma būves veterāns Aleksandrs Grants. Tā nu akmens jaunajā mājvietā nostāvēja 37 gadus — līdz 1976. gada 11. augustam, kad tas ar kolhoza «Lāčplēša» spēku tika pārvests uz Andreja Pumpura muzeju Lielvārdē. Visus pārvešanas tehniskos darbus veica «Lafv- energo» vīri, viņu spēka mehānismi un stiprie rati. Akmens brauca uz treilera pa Daugavpils šoseju kā lielais pasažieris, kā lielkungs karietē, garas svītas pavadīts un ar orķestri Lielvārdē sagaidīts. Pumpura akmens laikam ir vissmagākais muzeju eksponāts Latvijā un arī Baltijā.

Kamēr jums tie velni vēl nav apnikuši, pastāstīšu kādu ļoti neparastu gadījumu, kam sakars ar Tālejas ezera milzakmeni. Jau tas ir neparasti, ka Velns strādājis Tal- ejas dzirnavās par puisi. Bet pavisam jocīgi ir tas, ka saimnieks viņu ļoti nokalpināji, nu tik ļoti, ka pat Velns to vairs nav varējis izturēt. Sim, nabadziņam, apskrējusies dūša, un šis nolēmis dzirnavas samaitāt. Vienu nakti sameklējis lielo akmeni un nesis, lai iemestu dzirnavu ratā. Bijis jau tepat klāt ar smago akmeni, tenterējis gar Talejas ezera krastu, kad iedziedājies dzirnavnieka gailis. Velnam no pārbīļa izsprucis nesmuks troksnis, un lielo akmeni tas nometis pašā ezermalā, kur akmens stāv vēl šobaltdien.

Talejas ezera akmens, lai gan arī prāvs, tomēr ir mazāks par iepriekš aprakstītajiem dižakmeņiem. Tā augstums 2,2 metri, apkārtmērs 13 metri, bet virszemes tilpums rēķināms ap 15 kubikmetriem. Ezers un akmens atrodas 236 metrus virs jūras līmeņa. Vai Talejas akmens nav visaugstāk stāvošais milzakmens mūsu republikā?

Kurzemes Zilokalnu pakājē, pirms desmittūkstoš gadiem Baltijas ledus ezera pārskalotajā gultne, slēpjas divi vareni, bet grūti atrodami granīta bluķi. Lielākais no tiem ir Jušu lejas dižakmens, kas iegūlis mežā nepilnu kilometru uz dienvidaustrumiem no Jušu mājām. Sitn 2,5 metrus augstajam akmens pauguram tilpums 45 kubikmetri, bet apkārtmērs 18 metri. Akmens apsūnojis, un šeit, netraucētajā mežā, tas atgādina rūķīšu mājokli.

Otrs milzis snauž krietni tālāk uz dienvidrietumiem aiz Vīdāles ciema, vairāk nekā kilometru no Zilokalnu kraujas. Upsīšu dižakmens, kas savu vārdu saņēmis no tuvākajām mājām, dažkārt tiek saukts arī par Rūnu akmeni, jo uz tā samanītas it kā nesaprotamas zīmes. Pēdējā laikā vecais milzis kļuvis Jotī populārs un izsaucis dedzīgus strīdus presē. Artūrs Zalsters ar saviem palīgiem pie dižakmens meklē seno skandināvu pēdas. Viņi pēta un fotografē akmenī iekaltās zīmes, zondē lielā bluķa novietojumu uz balstakmeņiem. Pētnieku interesē fakts, ka ap simt tonnu smagais granīta milzis mitrajā, purvainajā gruntī nav iegrimis, bet novietojies pacilus uz mazākiem akmeņiem, gluži kā būtu uzlikts uz tiem. Vai to būtu spējuši veikt senči tālā pagātnē?

Artūrs Zalsters prot saintriģēt lasītāju. «Tātad iespējams, ka pirms daudziem gadsimtiem, varbūt pat pirms gadu tūkstošiem pagaidām nezināmas cilts pārstāvji dižakmens sānplāksnē iekaluši vēstījumu nākamajām paaudzēm,» raksta viņš par akmenī samanāmajām zīmēm. Un vēl citā vietā: «Profesors Fridrihs Krūze 1846. gadā Maskavā iespiestajā grāmatā stāsta par skandināvu paražām ap X gadsimtu. Cīņā kritušu varoni viņi sadedzinājuši uz sārta, bet pelnus vai nu izkaisījuši jūrā, vai aprakuši. Kapa vietas galos ierakti divi apjomīgi akmeņi, un virs tiem uzstādīts liels klintsbluķis. Iespējams, ka tagad arī mūsu republikā atrasts līdzīgs akmeņu krāvums. Nemaldīgu slēdzienu var dot vienīgi arheologi, tādēļ darba grupas iegūtie materiāli nodoti speciālistiem.»

Daļa profesionālo vēsturnieku saniknoti uzbrūk pašdarbniekiem entuziastiem: «Blēņas. Tas nav iespējams. N.iv zinātniska pamatojuma. Nav pierādījumu. Nav faktu materiāla. Zalsters fantazē.» Viņi zina uzskaitīt arī Artūra Zalstera kļūdas. Bet nekļūdās tikai tas, kas nekā nedara. A. Zalsters strādā, kļūdās un daudzko ari atrod, piemēram, otrc-— īsto Mazirbes Mēra akmeni. Par mēra akmeņiem nerakstīšu. Interesantu aprakstu par tiem var izlasīt Arņa Vīksnas grāmatā «Dodot gaismu sadegu», ko laidusi klajā izdevniecība «Zvaigzne» 1983. gadā.

Arī es apskatīju Upsīšu jeb Rūnu akmeni vēl pirms A. Zalstera pētījumiem. Arī manu uzmanību piesaistīja tas apstāklis, ka lielais granīta blāķis no vienas puses bija it kā pacelts gaisā. Dienvidu pusē starp zemi un pašu akmeni tam bija vismaz sprīdi plata sprauga. Jau toreiz man ienāca prātā neticama doma. Un tagad cs blakus A. Zalstera neprātīgajai hipotēzei izvirzīšu savu — tikpat traku pieņēmumu, tikai bioloģiskajā plāksnē. Akmeni ceļ uz augšu un no dienvidu puses sagāž bērzs. Sis bērza, kura diametrs ir pusmetrs, redzams arī A. Zalstera fotogrāfijā (Cīņa, 19. jūnijs 1982. g.). Kociņš, iesējies zem akmens sāniem, auga ciešā saskarē ar akmeni. Pieņemda- mies resnumā un spēkā, tas lēnām, lēnām atspiež akmeni. Sēnes uzlauž asfaltu. Varbūt bērzs var pacelt dižakmeni? Turklāt bērzam nav jāpaceļ viss, bet tikai puse no akmens svara. Es neapgalvoju, es tikai jautāju: vai tas ir neiespējami? Esmu redzējis, ka koki, kas ieauguši akmeņu kaudzēs, briezdami resnumā, izstumda simt kilogramu smagus akmeņus. Ir dzirdēts arī, ka koki izlauž mājām akmens pamatus. Bet, cik ir liela šo spēku robeža, tas acīmredzot jārēķina ar materiālu pretestības un statikas palīdzību.

Manā dižakmeņu kolekcijā loti interesants ir Mejķiteru Muldakmens. Kā dīvains klintsraga knābis izslējies Aizkraukles ciema līdzenajos laukos, tas grezno ainavu. 25 kubikmetrus lielajam un 3 metrus augstajam rapakivi granītam pašā augšā ir muldveida iedobums. Sī iedobuma izmēri: 195X50 cm, dziļums ap 20 cm. Lai piekļūtu pie muldas, granīta bluķim sānos izcirsti vairāki robi pakāpieniem. Latvijā ir zināmi tikai astoņi muldakmeņi, visi Vidzemē, un visi tie ir bijuši upurakmeņi. Ūdens, k.is sakrājies muldā, lietots ārstniecībā. Senāk te auguši lieli ozoli un ļaudis ik gadus uz šī Muldakmens ziedojuši pirmā kūluma labību, arī vārpas, sviestu, pienu. Muldā bieži iemesta nauda. Arheoloģiskie izrakumi un tautas nostāsti liecina, ka Meļķiteru Muldakmens kā kulta vieta izmantots līdz pat pagājušā gadsimta vidum. Teika stāsta, ka senāk Velns no Muldas ezera smēlis ūdeni un akmens muldā mazgājies. Tā viņš ar laiku ezeru izsmēlis, un tas pārvērties par purvu. Cita teika min, ka Lāčplēsis, dzīvodams Lielvārdē, ar vienu rokas sviedienu iemetis milzīgo akmeni Muldas purvā. Lūk, cik ievērojams ir Muldakmens, pat purvs blakus ieguvis viņa vārdu, nevis otrādi! Tagad purvs nosusināts un pārvērsts auglīgos laukos.

Bez muldakmeņiem Latvijā zināmi daži desmiti bļod- akmeņu. Tie parasti ir daudz mazāki par muldakmeņiem, dažkārt viena metra caurmērā. Tiem vidū izveidots 'iedobums kā apa|š, lēzens trauks ar stāvām vai slīpām malām. Nereti tie atgādina it kā līdz galam neizkaltu dzirnakmeni. Bļodakmeņu nozīme senatnē vēl nav pilnībā noskaidrota. Protams, pavisam skaidrs ir tas, ka šādi akmeņi kalpojuši kādam kultam, pie tiem mūsu senči upurējuši. Vienu tādu bjodakmeni man laimējās redzēt Ēdoles mežu izcirtumā tālu no visām mājām. Tuvākās — Naižu mājas atradās kāda kilometra attālumā. Jau toreiz, 1979. gadā, saimnieks taisījās uz promiešanu: negribot pēc lauku meliorācijas te viens mežos palikt. Kas tad zinās parādīt bļodakmeni, ja Naižu saimnieks vairs tur nedzīvo?

Vēl no kulta akmeņu grupas Latvijā uzskaitīti vairāk nekā septiņdesmit pēdakmeņi. Tie ir akmeņi, kuros iekalts iedobums, kas atgādina cilvēka pēdu. Vispopulārākais pēdakrnens ir Talsu rajonā Laucienas—Talsu ce|a kreisajā pusē, piekalnītē, netālu no Mežmalu mājām. Akmens nosaukums — Velna pēda. Akmenī esot redzamas bērna, te|a un suņa pēdas. Arheologi akmens plakanajā, slīpajā virsmā saskaita septiņus padziļinājumus. Velna pēda ir bijis sens upurakmens, jo vēl pat šī gadsimta sākumā uz akmens likti ziedi. Gabaliņu tālāk, aiz piekalnīles, aug Vecais ozOls — ļoti iespaidīgs un varens koks ar stumbra apkārtmēru 6,4 metri. Pēc nostāstiem, zem Velna pēdas glabājoties naudas lāde. Teika stāsta, ka pēdas uz akmens radušās Nurmuižas barona «Melnā Firksa» nāves dienā, jo Velns aiz prieka par šā briesmoņa dvēseli tā dancojis, ka akmeni iespiedušās pēdas. Taisnību sakot, mani šīs pēdas diez ko nepārliecināja.

DRĪNUMAKMEŅI UN VELNA KALVE

Galvenais, kas nosaka laukakmens vērtību, ir ne tikai lielums, bet arī tā vēsture un zīmes, kas tajā saglabājušās. Reizēm tomēr gadās arī tādi laukakmeņi, kas pēc apjoma nesasniedz dižakmeņu lielumu, bet piesaista cilvēku uzmanību ar savu īpatnējo formu un būtību. Jāatzīstas, ka gandrīz vislielāko pārsteigumu man sagādāja vismazākais laukakmens no manas lielo akmeņu kolekcijas — Velna rags. Alūksnes rajonā, Annas ciemā, divdesmit metrus no Papardes upītes kreisā krasta, mazā meža pļaviņā, pēkšņi kā no zemes izlīdis, augstu virs pļavu puķēm slaidu, zaļganu galvu izšāvis akmens nezvērs, tāds kā milzu krokodils, kā leģendārā Nesija vai kāds cits nezināms pārakmeņojies dinozauru briesmonis ar tievu, garu tūskas galvu. Atkārtoju, pats nezvērs zemē, tikai galva ar g^ro kaklu izšāvusies ārā. Var domāt arī citādi — tas ir pazemes milža pirksts, kuru Lutausis izbāzis no zemes apakšas, lai pataustītu, vai virszemē līst vai ne. Šejienes iedzīvotāji tomēr domā, ka tas ir Velna rags. Jocīgais akmens ir kādu metru garš un tievs kā cigārs, tas iedurts zemē vai, pareizāk sakot, izdūries no zemes ārā sešdesmit grādu slīpā leņķī un tā turas neizkustināts un neizkustināms jau gadsimtiem un laikam gadu tūkstošiem ilgi. Tūlīt rodas jautājums: kāds līdzsvars un spēks savādajam akmenim ir otrā galā zemē? Nebūs taču saknes kā kokam?

Debess bija nomākusies. Lija garais lietus, un es neno- fotografēju dīvaino Velna ragu uz platās krāsu filmas. 2ēl. Tagad nevaru to jums parādīt šīs grāmatas lappusēs.

Arī ar otru dīvainu laukakmeni iznāca sastapties Alūksnes rajonā. Kāds kudinavietis mūs ilgi un tālu veda pa purvainiem Liepnas mežiem, līdz pēkšņi kādā meža laukumiņā starp papardēm un mētrām kā brīnums mums pretī nostājās slaids, zils akmens zirgs ar smaragdzaļa samta sūnu segliem un zelta piekariņiem. Mums visiem mutes palika vaļā — kas tādu akmeni šeit uzstādījis un nostiprinājis? Arī šis laukakmens turas kaut kā neparasti, tam vajadzētu apvelties uz sāniem, uz platākās balsta virsmas, bet skaistais akmens turas uz šaurākās malas kā iemūrēts, kā uzstādīts piemineklis. Tā augstums vairāk nekā divi metri, garums trīsarpus metri, bet platums nepilni divi metri. Akmens ir līdzens, gluds, ar plastiskām formām kā skulptūrai.

No dīvainajiem akmeņiem gribu pieminēt vēl vienu tādu septiņdesmit tonnas smagu milzakmeni, no kura apakšas izlaužas dzidrs pazemes avots un dziedādams spēlēdams aiztek uz Gauju. So smago pelēci dēvē .par Lielo akmeni, un tas mājo tepat Gaujas senielejā starp Siguldu un Mur« jāņiem, lejpus Runtiņupītes ietekas. Pretējā Gaujas krastā ūdenstūristu apmetne ieguvusi šī dižakmens vārdu, bet vairums tūristu Lielo akmeni un tā avotu nedabū redzēt, jo milzis slēpjas aiz biezajiem pakrastes kārkliem piecdesmit metrus no krasta.

Bet kas ir Velna kalva? Atkal par velniem! Nu ko lai dara, ja visi akmeņi ir velna darbs?

Velna kalva ir laukakmeņu grēdas, vaļņi un kaudzes Kurzemes piekrastē pret Kalteni. Sie vaļņi un grēdas stiepjas pa mežu krustu un šķērsu. Daži akmens krāvumi sasniedz pat viena kilometra garumu.

Uz Velna kalvu aiziet bez pavadoņa ir gandrīz neiespējami. Mūs ar Ingu ved mežsargs no Ilmatiem. Labi, ka ir tādi cilvēki, kas ar mieru pamest savu svētdienas darbu un dzīties dziļi mežā, lai aizvestu divus klaidoņus tāpat par velti, mūsu priekam.

Tas ir tāds apburts mežs. Tā kā no pasakām, kā no Raiņa «Uguns un nakts», kā no ziemeļzemes Karēlijas. Paugurs pie paugura, cinis pie ciņa, bet ciņi cieti — zem zaļā sūnu auduma visur apakšā akmeņi, zem akmeņiem atkal akmeņi, zem tiem vēl un vēl. Uz akmeņiem aug mellenāju mētras, kazenāji un arī mežs. Kā te spēj augt egles un priedes? Lūk, vētras izgāztais koks krizdams noplēsis arī zaļo zemes — patiesībā akmeņu — segu. Zem tās atklājas īsts bruģis — augsnes nemaz.

Te ir kā netraucētā dabas rezervātā. Vēja lauztas vai no vecuma kritušas egles, ieķērušās savām kaimiņienēm zaros, trūd pusguļus, ar zilām ķērpju bārdām noaugušas kā drāmas dekorācijas. Zem biezajām egļu galotnēm te ir veselas akmeņu grēdas un kalni cilvēka augumā, pāri cilvēka augumam un vēl augstāki. Baiba Saltupe un Guntis Eberhards raksta, ka Velna kalvās akmens grēdu augstums vietām sasniedzot piecus sešus metrus. Tādi lielumi sniegti, laikam ieskaitot visu to klājienu, kas dziļi zemē. Pagaidām šo laukakmeņu vaļņu un grēdu sistēmu izcelšanās vēl nav viennozīmīgi izskaidrota. Pēc vienas teorijas Velna kalva radusies pirms 10—11,8 tūkstošiem gadu, jūras ledum kraujoties un sabīdot vaļņos un grēdās laukakmeņus, kas gulējuši senā Baltijas ledus ezera dibenā.

Mēs staigājam kā pa teiku mežu. Zem katra zaļā ciņa kaut kas slēpjas — senā bruņucepure vai arī sakņupis pats karavīrs vai viņa zirgs, vai rati, lielgabali — te ir apburta vesela armija. Dziļš klusums visapkārt, nekust koku zari. Sijā smalks lietus un kā plīvurs pārsedzas pār mežu un zaļajiem akmeņiem. Apakšā valda pelēks mijkrēslis — sargā noslēpumus no fotoacs.

Te ir visdažādākā lieluma akmeņi, citi granīti jau dižakmens kārtas — desmit un vairāk tonnu smagas bumbas un kluči. Arī tie, ietinušies biezos, zaļos sūnas mundieros, skurina kuplas mellenāju ūsas.

Mēs lēni ejam zem piļošiem kokiem, starp akmens tēliem, pa akmens ciņiem. Atri jau nepaskriesi — un nav arī vajadzības. Nonākam pie izpostītās daļas. Kādreiz akmeņi ir vesti un vesti. Milzum daudz akmeņu ir izlauzts un aizvests ar zirgiem, ar automašīnām, ar mazbānīti. Mil- zurjf daudz samalts šķembās un ieguldīts zem mūsu mašīnu ātrajām riepām zilajās šosejās. Tagad Velna kalva 85,7 ha platībā ir aizsargājams dabas piemineklis, tā paliks kā brīnums, kā Dabas spēku un mākslas apliecinājums, pētniecības lauks zinātniekiem.

PIEGUĻAS AKMENS

Mans pirmais dižakmens nāk no bērnības, no Madonas rajona Dzelzavas mežiem. Toreiz neko par tādiem dižakmeņiem nenojautu.

Divus kilometrus no Ķonēnu mājām izsenis bija mūsu un kaimiņu meža pļavas. Tur bērnu dienās pie' mežmalas kaimiņu daļā kā brīnumu es ieraudzīju milzīgu akmeni. Ikreiz nevarēju vien nopriecāties par to. Toreiz akmens man bija vesela pasaule, mans klinšu kalns. Neskaitāmas reizes es rāpos pa to augšā un lejā, kad nokusu, apsēdos mīkstajā, siltajā sūnā, līdz iemigu uz lielā akmens muguras kā uz silta mūrīša. Pamodies atkal skraidīju gan pa akmens virsu, gan riņķoju ap to. Mēģināju arī lēkt no akmens uz mīksto zemi.

Līdzīgi kā Upsīšu dižakmenim, arī šim laukakmenim dienvidu gals bija pacilus. Starp pašu akmeni un zemi bija sprauga jeb bedre, ielūkojoties tanī, varēja redzēt citus mazākus akmeņus, uz kuriem balstījās lielais milzis.

Kad pa visu republiku bija izsludināts lielu akmeņu meklēšanas vilnis un arī es biju sācis viļņoties līdzi, pēc daudziem gadiem ierados, lai izmērītu un uzskaitītu savu bērnības brīnumu. Bet nevarēju vairs to atrast. Manu laukakmeni bija paslēpis mežs; to bija ielenkuši lieli koki un krūmi. Un, kad beidzot — pēc ilgas meklēšanas to atkal ieraudzīju, es jutos ļoti vīlies. Cik sīks un mazs izskatījās lielais akmens! Pārņēma tāda sajūta kā bērnībā, kad ziemsvētku vecītī pēkšņi ieraudzīju kaimiņu tēvoci. Mana dižakmens augstums bija tikai 1,05 m, garums — 4,1 m, apkārtmērs — 11,0 m, bet tilpuma aprēķins deva 4,5 kubikmetrus. Tas nu iznāk gandrīz mazākais laukakmens manu lielo akmeņu kolekcijā.

Kad, mājās pārnācis, paudu savu izbrīnu un neapmierinātību, krusttēvs Konrāds teica:

— Tev mazs, bet mums visiem liels. Pie tā akmeņa mana tēva laikā rīkoja pieguļas godus. Un sauca to par Pieguļas akmeni.

O, pieguļas godi ir bijuši vareni jautrības svētki! Pavasarī, kad pēc garās ziemas pirmoreiz dzinuši zirgus pieguļā, no apkārtējām mājām mežmalā pie šī akmens sapulcējušies ne tikai paši pieguļnieki, bet arī pārējie ļaudis. Līdzi veduši ēdienus un alus muciņu. Un tad gājis vaļā — kurinājuši uguni, dejojuši, dziedājuši un spēkojušies. Aizraujošas bijušas dažas puišu sacensības — laušanās, vilkšanās ar pirkstiem. Visjautrākā bijusi «pupu zemes aršana». Pirms sacensībām vilkuši lozes, kam ar kuru jāmērojas spēkiem. Vai tu zini, kas ir «pupu zemes aršana»? A, nezini vis! Abi sacensoņi nometas četrrāpus zemē, ar mugurpusēm viens pret otru, ap sprandu apmet virvi, izvelk to caur kājstarpu uz otru dalībnieku, kurš «iejūgts» tādā pašā veidā. Virvi ņem garu, jo starp abiem cīkstoņiem atrodas mārks. Pēc svilpiena katrs rauj, ko māk un cik spēj, jo galu galā vienam būs jāizpeldas mārkā. Vājākais, turēdamies pretī visiem spēkiem, atmuguriski kā vēzis, ar kājām un rokām atsperdamies un zemi kārpīdams, ka smiltis vien gājušas pa gaisu, beidzot visiem par lielu jautrību, kliedzienu pavadīts, atmuguriski ticis ierauts mārkā.

Es ierakstīju akmens pasē šo seno paražu.

Tagad skatos uz pieguļas akmeni ar citām acīm. Izdevās notvert kādu irstošu valdziņu no akmens un manu senču biogrāfijas, iekams krusttēvs guldīts zemesmātes klēpī.

ŪDEŅI

VAI LATVIJA VAR BŪT 10 M AUGSTS

NEZINĀMS ŪDENSKRITUMS?

Arī mēs neticējām un diez vai būtu šo brīnumu atraduši, ja Velta Rozenfelde nebūtu stāstījusi un sīku ceļa plāny zīmējusi. Ērgļu pensionāre Rozenfelde šajā pusē zina katru stūrīti, šodien un pagātnē aizgājušos notikumus. Sameklējusi un izmērījusi visus Ērgļu apkārtnes ozolus, izzinājusi visus vietvārdus un to vēsturi, izpētījusi Blaumaņa, Jurjānu un citu ievērojamo ērglēniešu dzimtu ciltskokus, viņa joprojām vāc materiālus par savu apkārtni. Bet ne jau tik lēti katram viņa savas bagātības uztic. Sai ziņā viņai savdabīgi spriedumi.

Un tā nu mēs pēc viņas ceļa plāna ejam uz Akmeņupīti (sauktu arī par Vēģerupīti), kas iztek no mazā, aizaugušā Davelnīšu ezera. Laužamies caur brikšņiem un kritalām. Pirmatnība un vientulība kā Slīteres rezervātā. Pakalnu nogāzēs tāds staignājs un slapūksnis, ka netiekam pāri; jāgriežas atpakaļ vai jācilpo lieliem līkumiem. Upīte slēpjas un maldina mūs. Lūk, tur tā lokās caur vientuļo mežu, pa dzeltenu smilti rāma un skaista kā jauna, kautrīga meža meita. Un nekādi nav iespējams uzminēt, kas tai padomā. Tālāk iešana jau ir vieglāka; ejam līdzi meža upītei, līdz izdzirdam bargu troksni. Nošķīst baltu putu plīvurs, un upīte, samezdamās zigzagā, pazūd kaut kur lejā. Bet mums pretī nostājas drūmi laukakmeņu milži ar zaļām sūnu cepurēm un šķērsām pār tiem krituši koki, kā sargādami teiksmu. Te nu tas ir — Akmeņupītes lielais kritums. Patiesībā tas nav ūdenskritums mūsu parastajā izpratnē, bet par krāci arī to grūti saukt — pārāk stāvs. Septiņdesmit metru garā posmā upīte nokrīt apmēram desmit metrus. Pāri akmens klučiem un pa to starpām tā skrien uz leju kā pa trepēm, kā pa jumtu. Latvijas Karē- lijal Dažāda lieluma granīta bluķi samesti krustu šķērsu. Grūti noticēt, ka akmeņus te kāds nav speciāli sagāzis, lai aizbērtu gravu. Haoss, un tomēr skaisti. Dziļo pirmatnību vēl pastiprina sprunguļu un kritušu koku juceklis virs akmeņiem un ūdenī, no zemes izrautas sakņu čūskas. Arī sen mirušie koki gar krastu guļ mīkstos, smaragdzaļos sūnu kamzoļos tāpat kā akmeņi. Lai gan upītes krasti ir stāvi un biezi kokiem noauguši, maija sākumā te iekļūst diezgan daudz gaismas, jo upīte vērsta pret dienvidiem. Vējš te neiekļūst. Ūdens plūst un plūst. Divi pretstati: sastingušie granīta bluķi un pāri tiem mūžīgā nemiera dzītais, dzīvais, strauji skrejošais ūdens. Seit tas ir īpaši trauksmains. Odens te spēlē uz visiem akordiem, caur dažādām akmeņu spraugām krizdams, — dobji un guldzoši, viegli un trallinoši. Un viss sajaucas vienā lielā akmeņu un ūdens orķestrī. Bet šī mūzika nenogurdina. Gluži otrādi — spirdzina. Stāvajos krastos starp pērnajām lapām zilu zvaigznīšu miriādes — pavasara agrākie ziedi — mūsu zilās vizbulītes. Dažas drosminieces uzkāpušas pat uz sūnainajiem akmeņiem un, galviņas piešķiebušas, raugās zibošajā ūdens trauksmē. Vējš augstu, augstu šūpo kailo bērzu galotnes, bet lejā valda klusums.

Pa Ogri straujā skrējienā aizpeld ūdenstūristu karavānas, bet šejienes mieru tās netraucē. Laivas nozib kā mirāžas. Ūdenstūristiem nav laika uz krastiem skatīties, viņiem savu rūpju papilnam, jo Ogre te brāžas pāri Brāžu krācēm. Un upe krāc zem laivas pie pašām ausīm, tāpēc Akmeņupītes krituma troksni tie nesadzird. Arī krastā piestāt te nav iespējams. Trīs kilometrus garās Brāžu krāces ir vienas no grūtākajām Latvijā, jo Ogre te pilna ar lieliem laukakmeņiem, bet upes kritums septiņi metri uz kilometru.

Par Akmeņupīti Velta Rozenfelde no vecajiem ļaudīm ir pierakstījusi šādu teiku. Velns gravā gribējis celt dzirnavas. (Redzat, kāds malacis — visos gadījumos velni gribējuši tikai ārdīt un kaitēt, bet šis gadījies no celtniekiem.) Nesis akmeņus divas naktis, trešajā naktī pagrābis vislielāko klēpi. Ar smago nastu tas aizkavējies, līdz iedziedājies gailis, un visi akmeņi izbiruši. Dzirnavas nav iznākušas.

Pirms kara te bijis stipri klajāks: ganījuši govis, uz ūdenskritumu nākuši daudzi cilvēki arī no Ērgļiem. Pavasarī ūdens bijis balts kā piens, tad saukuši par Piena upīti un runājuši, ka velns maļ miltus.

Kas īstenībā ir piebēris upītes gultni ar laukakmeņiem? Mazā upīte šķērso ledāja pirms 15 000 gadiem atstāto morēnu. Gadu tūkstošu gaitā upītes ūdeņi izskalojuši smilti un granti, bet lielie akmeņi sabiruši cits pie cita, cits uz cita palikuši. Tie vēlāk nosprostojuši upīti, neļaujot tai tālāk iegrauzties Ogres pamatkrastā. Tāpēc arī saglabājies šis stāvais kritums.

Bēdīgs ir daudzu Latvijas strautu un mazo līčloču upīšu liktenis. Visas tās pārvēršas taisnos, akurātos meliorācijas kanālos. Arī Akmeņupīte augšgalā meliorēta un plūst no purvainā Davelnīšu ezera kā taisns novadgrāvis. Jācer, ka lejas posmā tā saglabāsies neskarta. To sargās biezais mežs un stāvais krasts.

Sēdēdams uz liela, zaļu sūnu samta apvilkta akmens sola, brīnišķā ūdenskrituma balsī saklausīju mudinājumu — turpmāk krāt arī Latvijas ūdenskritumus, jo tie jau kļūst par deficītu. Purvi nosusināti, ūdeņi izsīkst un piesārņojas, bet Daugavas krastos ūdenskritumi pazuduši zem jaunajam jūrām.

VASARAS VIĻŅOS NO LILASTES

LĪDZ GAUJAI

Ir bula laiks. Priežu mežs versmaini elpo, un izsvīst skuju aromāts. Cilvēku kustības karstumā kļūst aizvien gurdākas un gausākas, bet skudras tekalē aizvien ātrāk. Gaiss ir uzlādēts, ozonēts. To jūt visa dzīvā radība.

Mēs nākam no skaistajiem Garezeriem, kur peldējāmies kā siltās vannās. Savādi ir Garezeri Vidzemes jūrmalā — šauri un ļoti gari kā upes starp augstām priežu kāpām, ar baltām ūdensrozēm, ar melleņu krastiem.

Kāpjot krasta kāpā, kājas stingrāk un ātrāk liek soli — tūlīt stiga atvērsies un starp priedēm parādīsies zila jūra.

Jūra ir savāda spēka pilna. Dzīvības spēka krātuve. Lielais ūdens velk pie sevis. Pie pirmatnības. Jūra ir dzīvības dzimtene. Un tāpēc nevar bez satraukuma tai tuvoties. Kaut simto vai tūkstošo reizi eju pie jūras, arvien esmu priecīgas tikšanās gaidās. Vai tāpēc, ka jūra man dod negatīvi lādētos jonus, vai tāpēc, ka arī mana dzīvība laikmetu laikmetiem cauri nojauš savu pirmavotu? Bet varbūt tikai tāpēc, ka tā ir mana Dzintarjūra?

Jūra šodien rāma un klusa kā svētdiena; pavisam sīki, dzidri vilnīši skalojas krastā. Bet ūdens? Odens ir kārtains: pie paša krasta un vietām sēkļos silts kā piens. Bet, tikko sper soli tālāk, iebļaudamies lec gaisā, it kā citā traukā būtu iekāpis — stilbos iekniebj tāds dzēliens kā no tikko izkausēta ledus vai no dziļākā pazemes avota.

Tas ir tik neparasti šajā karstajā vasaras dienā. Tā jau bija sacīts: kad vējš pūš no krasta, no dienvidiem, tad jūrā ūdens auksts. Pat vasaras vidū vēja un jūras straumju rezultātā pie krasta var tikt sadzītas ļoti aukstas (pat +6°) ūdens masas.

Cik patīkami iet ar basām kājām pa irdenajām, karstajām smiltīm, pa salto, dzirkstošo ūdeni, pa jūras sērēm, pa cieto liedagu, kur viļņi laizās spirdzinoši kā saldējums. Pēdas jūt dabu. Pēdas ir brīvas no zābaku zolēm, un caur pēdām ienāk prieks kā bērnībā. Mēs ejam ātri. Saule, pigmentus nesdama, svilina muguru. Ja kļūst par karstu, ieskrienam ledus jūrā. Šodien jūra tukša, neviena cilvēka. Ledus ūdens ir visus aizbaidījis.

Vēja nav, bet saule ietinas mākoņu plīvurā. Tas pamazām kļūst tumšs. Pēc kāda laika sāk krist pa retam debesu rasas pilienam. Mēs ejam pretī tumšajam mākonim. Un mākonis nāk pretī mums. Lietus nebaida. Lietus nāk rāmi, un tāpēc liekas, ka tas nekāds īstais lietus nebūs. Tomēr līst aizvien stiprāk, un norībina pērkons. Mēs ejam peldkostīmos un drēbes nesam somā. Pludmale te plaša un kāpu valnis kails, bez kokiem. Retajās priežu skujās jau ari patvērumu nesaņemt. Pavisam bargi nodārd pērkons, un lietus sāk gāzt. Mēs esam neaizsargāti, kaili, stihijas vidū. No somas izrauju plēvi. Tupam pašā ūdens malā un raugāmies, kā jūra čaukst un vārās zem lietus pātagām. Aizvien spožāki kļūst zibeņi, aizvien graujošāk dārd pērkona veseris. Ka tikai nesāk kapāt krusa! Ceļamies un bēgam no jūras uz kāpām. Kājas dziļi grimst irdenajā smiltī un maļas uz vietas kā baiļu sapnī. Sprakst zibens un pērkons reizē. Debesu zalves skan tepat pavisam tuvu un iespaidīgi. Kustības cilvēku sasilda, atbrīvo un apvieno ar dabu. Caur bailēm dzimst neparasts prieks. Mēs esam šīs stihijas daļa, jo esam tur iekšā. Mūs kristī debesis un pērkons.

Pēc visspēcīgākā grāviena lietus pārstāj, bet pērkona rati rīb, un zibens bultas joprojām graiza debesi. Viens melnais padebess paliek aiz mums, bet pretī nāk otrs — vēl baisāks. Kāpā ir teltis un cilvēki. Vai mēs, slapjie, negaisa un dabas pieņemtie, lai lūgtu pajumti? Tas nozīmētu atteikties no tikko rastās kopības, ticības un uzticības. Tas nozīmētu atkal atdoties bailēm… Mēs ejam tālāk.

Aiz līkuma un kāpu vaļņa parādās Gaujas ieteka jūrā. Gauja te savdabīga — gaiša, svinīga un plata, ar plašām smilšu sērēm kā līgava plīvurā, kas izpletuši rokas pretī gaidītajam. Stāvam kāpas galā, kur krustojas Gaujas un juras robežas un Gauja pazūd jūrā. Stāvam negaisā, kad krustojas zemes un debesu robežas un mākoņi pazūd jūrā. Stāvam apmulsuši. Iespaidīgi ir dabas rituāli. Draudīgais mākonis iegriežas jūrā. Un zibens šķēpi dursta jūru tanī vietā, kur siltie Gaujas ūdeņi sajaucas ar jūras ledainajiem. Lieliska aina. Zeme liekas ar debesīm. Valda puskrēsla, un nu jau negaiss nāk no trim pusēm. Gaiss ir uzlādēts. Pērkons tīra un mazgā debesis. Mēs esam noreibuši pērkona dzīrēs. Kāds stiprāks dārds atbalsojas virs Gaujas krasta kokiem tā, it kā tur Gulivers salocītu milzīgu skārda vannu. Mēs ieejam Gaujā. Savādības un tuvi- bas Sajūsma. Ir atgriezies bezrūpīgs bērna prieks un iz- brīnfšanās laime. Tu peldi, un visapkārt čaukst lietus piles, uz īsu mirkli uzsizdamas tepat pie sejas simtiem mazu mirdzošu kronīšu. Saltas, rupjas lietus lāses birst matos, krīt uz pleciem, bet Gaujā ir tik silti. Es peldu ar termometru rokā. Un raugi, Gaujas ūdenim tas rāda divdesmit piecus grādus (!). Tik siltu ūdeni upē mēs piedzīvojam pirmo reizi. Dārd pērkona rati pār galvu. Vajadzētu glābties, bet negribas. Lai slavēts pērkons un stunda, kurā es varu piedalīties! Mūsu platuma grādos tik varens un labs pērkons ir liels retums.

Basām kājām, slapjos peldkostīmos diebjam pa Gaujas ciemata ielām uz staciju. Asfalts silts kā vectēva mūrītis. Kāda tīrība visapkārt — ne putek|u, ne smaku, ne sodrēju. Zāle zaļāka, lapas spilgtākas, ziedi košāki. Arī plaušas ir mazgājušās.

Sper, pērkons, sausu koku,

Liec zaļami salapot;

Sodi, dievs, ļaunus ļaudis,

Dod labiem padzīvot.

RAUNIS IR RAUNAS PIETEKA

Kas stāvēja bez kājiņu, Kas tecēja negrožots? Migla stāv bez kājiņu, Upe tek negrožota.

Gaujas upes ir īpatnējas. Citu tādu upju Latvijā nav. Citas nav tik straujas. Tām nav tik augstu krastu krauju un nav tāda klusuma un miera dziļajās gravās, un nav tāda dedzīga nemiera straumes skrējienā un čalā, jo neviena grava nav tik dzija kā Gaujas upju gravas, jo citām upēm nav tāda krituma kā Gaujas upēm, nav tik daudz avotu un nav tik vēss ūdens. Kā apmāts mīlu lauzties gar šo upīšu mežonīgajiem krastiem. Inga kā apmāta visu to pacieš — ne tikai pacieš, bet līdzi nāk.

Tikai retumis ir takas, gandrīz visur ceļu aizšķērso krituši koki, milzīgi, apsūnojuši trupēni, sakņu cilpas, biezas, asas zaru rīkstes, zaļā sūnā apslēptas dubļu slīkšņas avoksnājos, nātru lauki. Un tas ir skaisti. Mēs mīlam pa šādiem krastiem lauzties līdzi upītei uz māmuļu Gauju. Bet upīte ar dziļu atvaru piespiežas pie sarkanas vai baltas klinšu sienas zem augstas kraujas. Ja negribi kājas aut un brist pa auksto ūdeni uz pretējo krastu, ir jāraušas stāvajā kalnā cauri asiem egļu zariem, cauri Latvijas mazajiem džungļiem. Kad nokāpsi otrā pusē lejā, gabaliņu tālāk — aiz upes nākamās cilpas atkal varēsi atkārtot līdzīgu kāpienu. Un tā ik pa gabalam, ik pa brīdim. Ir daudz patīkamāk, ja klintis paceļas upītes pretējā krastā, tad tās var labi aplūkot un dažreiz arī fotografēt un atkrīt stāvais kāpiens un cīņa ar dabiskajiem šķēršļiem. Reizēm pār straujo upīti pārkritis vecs koks vai arī gultnē ir lieli laukakmeņi. Tie palīdz pārkļūt pretējā krastā un tā apiet kraujo kalnu. Nekad nevar zināt, pa kuru krastu būs vieglāka iešana.

Un šajā nezināmajā, šajā grūtumā ir lielais, nesaprastais skaistums.

Tikpat mežonīgas — kā dabiski,rezervāti — ir visas šīs Gaujas upītes, sākot jau no Murjāņiem un Sēnītes uz augšu, — Skolas upīte, Egļupīte, visiem pazīstamā Lorupe (cik ir tādu kas izstaigājuši un zina Lorupi?), arī Vēj- upīte Siguldā, Runtiņa un Vikmeste labajā krastā un augstāk Līgatne, Simtupe, Skaļupe, Strīķupe un vēl vesela rinda citu upīšu un pat nelielu strautu. Visniecīgākajiem, arī bezvārda strautiem ir dziļas, mežonīgas gravas. Gājiens pa tāda strauta gravu vai upītes dziļāko ieleju pēc kartes ir tikai daži kilometri, bet šādā šķēršļu un klinšu josla, pirmatnējās dabas vidē paiet visa diena vai vismaz pusdiena. Pa vienu upīti var doties uz leju — Gaujas sen- ielejā. Gar nākamo upīti vai strautu var pamazām kāpt uz augšu pret straumi, no senielejas ārā, līdzenumā pie cilvēkiem.

Rauna ar saviem atvariem, klintīm un alām, ar savu senieleju, ar savām pietekām — kalnu upēm Vaivi un Rauni — ir viena no lielākajām un straujākajām Gaujas

pietekām. Reiz Atis man vaicāja, vai es arī Ranni pazīstot. Mēs pazinām Raunu un bijām izstaigājuši Vaives krastus, bet šo vīrišķīgo upi Rauni — ne. Un Atis izteica vērtīgu domu: «Raunītis ir līkumu līkumos, cilpu cilpās, no vienas vietas ar klintīm un kraujām. Pa krastiem nebūs iespējams izkāpelēt. Paņem ūdenszābakus un ej pa upes vidu.»

Un tā nu mēs trīs gumijzābakoti spītnieki no Priekuļu— Veselavas šosejas tilta nesteidzīgi un apdomīgi, visu vērodami, kāpjam pie Rauna dziļajā gravā. Un tur nokļūstam citā pasaulē. Garo gumijas zābaku priekšrocība te ir neapšaubāma. Stāvie krasti paliek augšā, un mēs reizē ar upīti izejam cauri smilšakmens kalna sānam, nerausda- mies pāri tā augstajam, mežonīgajam pakausim. Bet, brie- not pa upi, mums jāseko arī tās kaprīzēm. Izvairīdamies no kāpieniem augstajos krastos, mēs esam spiesti ceļu pieckārt pagarināt pa bezgalīgajām upes cilpām. Nekas nav tik līkumains kā Raunis. Es stāvu uz divus metrus šauras krants, un man gar abām pusēm brāžas divas upes, viena pret otru. Tas ir tik ērmoti, jo patiesībā tā ir viena upe, kas, izmetusi milzīgu cilpu, labu gabalu tek pretī pati sev. Laikam Raunis negrib tik strauji krist rio kalna uz leju un tāpēc kā veikls slalomists ar daudzajiem pagriezieniem bremzē skrējiena ātrumu. Blākš! — un Raunis atsitas kalnā. No dusmām izgāzis kalnam visus sānus: pie ūdens dzeltensārta smilšakmens gaišums, virs tā kā augsta cietokšņa mūris nobrukusi morēnas grants, pār kuras stāvo krauju ar galotnēm uz leju karājas izgāztie bērzi.

Vai tiešām to visu pastrādājis mazais Raunis? Protams, pavisam kalnu uzveikt šis palaidņa puika nav varējis un nu apcirties skrien atpakaļ. Un atkal — blākš! — otrā kalna pusē iekšā. Baltas putas vien nošķīst, un Raunis aizskrien, pa akmeņiem murmuļodams, līdz nākamajam pagriezienam, nākamajai klintij. Vietām Raunis arī apstājas kādā dziļā atvarā, kā nokaunējies pieglaužas klinšu sienai un kļūst gluži rāms un domīgs. Augsta klints tin virs tās vēl augstākas zaļās egļu karalienes svinīgi spoguļojas rāmajā atvarā.

Raunis tek, un mēs ejam pa tā ceļu kā pa zaļu, dzīvu gaiteni, kā caur godavārtiem. No abiem krastiem koki sa- liekušies uz upes vidu un virs tās sadevušies zaru rokās. Bet upe nav šoseja vai trotuārs; ir jāiet un jālec tā, lai no akmeņiem nenokristu, un jābrien tā, lai zābakus nepiesmeltu. Nereti paši greznākie dzīvie godavārti nolikuši tik zemu, ka ar zariem jau upē atbalstās, un nu ir jāizmēģina, kā vieglāk — pa apakšu izspraukties vai pāri pa augšu rausties, vai, ja arī tā nepatīk, var augstajā krastā kāpt kā divreiz sestā stāva bēniņos. Tur paveras lielisks skats uz leju un uz pretējo krastu. Zaļpelēki alkšņi, tumši egļu torņi un šur tur starp tiem gaišās rudens bērzu lāpas, un tepat pie kājām drebošās un nosarkušās apšu plauksti- ņas.

Kur krasts lēzens un līdzens, mēs izkāpjam no upes un mēģinām spraukties caur kokiem un krūmiem pa laastu. Zirnekļu tīkli līp sejā. Briežutis lien aiz apkakles, matos un acīs. Klajākā vietā nātres kā kaņepes līdz ausīm. Ir arī strauspaparžu lauki zem ēnainajiem kokiem, un daudzgadīgās mēnesenes ar savām plānajām, baltajām pākstīm kā sudraba saktām zvana un čaukstina. Tas ir augs, kas ierakstīts PSRS Sarkanajā grāmatā, bet te un arī vēl citās Gaujas upju gravās sastopams diezgan bieži. Saulainajā kraujas augšpusē reizēm var ieraudzīt dzeltenus krūmus, kas piekārti pilni ar koši sarkanām krellēm. Vai tiešām kādam kokam Oktobri tāds ziedu birums? Nē, tas ir Eiropas segliņš, kas savu skaistumu rāda nevis ar ziediem pavasarī, bet ar spilgti sarkanajiem augļiem rudenī. Arī segliņš būtu jāieraksta aizsargājamo augu kārtā, jo ļaužu taku tuvumā tiek cītīgi aplauzits rudens ziedu buķetēm.

Ap pusdienlaiku, kad esam jau vairākas stundas tā gājuši, bridusi, kāpuši, liduši, rāpušies un spraukušies, lēkuši un arī klupuši, mākoņus pašķir saule un mēs apsēžamies strauta līkumā uz resna, izgāzta koka un zaļajā restorānā ēdam sviestmaizes. Raunis spēlē uz saules izgaismotajām akmeņu klavierēm mums savu improvizāciju par ūdeņu tēmu.

Ja gari ir saules stari, tie slīd ātri. Kad saule pārsviež gaismas staru uz pretējā krasta klintīm, ceļamies un brienam pa sudraba klavierēm kā pa akmeņu kāpēm tālāk. Pēc dažiem upes zigzagiem ūdens pēkšņi kļūst sarkans, atvars ir sarkans, un visa upe plūst asinssarkana, jo virs galvas un virs upes ir sarkana klints. Tā ir tā saucamā negatīvā siena. Klinšu masa pārkaras vairākus metrus pāri atvaram kā nojume. Un rudens pēcpusdienas saules stari kā prožektori gar zaļajām eglēm slipi krīt uz sarkanā smilšakmens, atblāzmojas ūdenī un pielej to ar purpu- rainu gaismu kā teātrī. Rauņa pretējā — kreisajā krastā tādā pašā sarkanā smilšakmenī uzejam Šauru, sešarpus- metru garu alu. Te, ap šo vietu, kādreiz bijušas Ķekavas dzirnavas, tāpēc ari sarkano sienu sauc par Ķekaviņas klinti un alu par Ķekaviņas alu.

Vēl pēc kāda upes līkuma redzama milzīga krauja un virs tās saulains priežu sils. No dziļās, puskrēslainās gravas apakšas raugoties, slaido, zvīņaino priežu stumbru rindas tur tālu augšā saulē izskatās kā apzeltītas ērģeļu stabules.

Tālāk trakulis Raunis iesprūk kanjonā starp divām klinšu sienām kā lamatās. Tur gaisā aug bērzs. Ne jau kā parasti, bet bez zemes, starp abiem krastiem, gaisā. E^Ao nevaru saprast, kā baltais bērzs turas un nenokrīt. Tas būtu jāuzzīmē. Arī citu koku augšanas stils, akrobā- tiskā drosme, noturēšanās maniere, izdzīvošanas spēja bez zemes, virs bezdibens kraujas ir apbrīnojama. Ja mēs lā spētu! Bet Raunis, skanīgi smiedamies, skrien tālāk pie citas kraujas; laikam uz lielo ūdeni raujas, laikam sadzird ūdens balsi no māmuļas Gaujas.

Oktobra diena jau zaudē spožumu, un fotofilma vairs neņem ēnaino kanjona skatu, bet priekšā vēl vesels kilometrs līkumos un šķēršļos samudžināta ceļa. Priekšā vēl otrs — drūms, neizejams kanjons. Tur starp abu krastu klinšu sienām dziļš, tumšs, neizbrienams ūdens.

Pār šo kanjonu un arī pašā kanjonā iekšā krustu šķērsu sagāztas egles. Vainīgi cilvēki, kas šeit mežā cirtuši plašu stigu.

Kad Raunis šķērso Cēsu—Raunas ceļu, līdz satikšanās vietai ar lielo Raunu tam atlicis tikai nepilns kilometrs, ko cilpot. Turpat Raunā ieplūst arī Rauna māšele Vaive. Nu apvienotais ūdens, paklausīdams lielajam aicinājumam, plūst pa Raunas ceļu gar Raibajām klintīm un citām klintīm uz Gauju.

Tumšajās debesīs jau deg spožās rudens zvaigznes, kad mēs steidzamies pa taisnāko ceļu atpakaļ, uz savu nakts pansiju Lejaspuņģos. To upes ceļu, ko bijām gājuši visu dienu pa gravas apakšu, augšā mēs iztaisnojam līdz pieciem kilometriem un vēsajā nakts tumsā nojožam nepilnā stundā.

Dakteris Georgs Šiliņš mūs ved uz kūtsaugšu sausā, čaukstošā sienā, kas smaržo pēc vasaras un glabā vēl saules siltumu. Zem mums īd un gremo gotiņa, ierukšas sivēns. Pa jumtu sāk grabināt lietus. Saimnieces kaķēns ir liels cilvēku draugs, visur tek ciemiņiem līdzi kā uzticamākais šunelis un tagad paliek pie mums -— pie Lāsmas vaiga malt dzirnaviņas. Mēs iegrimstam sienā kā vasaras mākonī, un visi dienas iespaidi saplūst un saveļas kopā vienā mīkstā, lielā murrāšanā, īdēšanā un čabēšanā.

Otrā rītā no Priekuļu—Veselavas šosejas tilta ejam uz otru pusi — uz augšu pret straumi. Smilšakmens klinšu te Rauņa krastos vairs nav, bet grava ir tikpat milzīga, dziļa, varena un mežonīga. Raunirn te kalnu upes raksturs. No Vidzemes Centrālās augstienes skriedams, tas šajā posmā, nemitīgi trokšņodams, lec pār lielākiem un mazākiem akmeņiem — pa līkumotu akmens ceļu ar sudraba zābakiem kā Karēlijas upju brālis.

Pie Lejaspuņģiem pārsteidz krasta kraujas īpaši smalkais skaistums, sakoptība un neredzētā kārtība. Ne vēsts 110 haotiskiem džungļiem, kritalām un nātru laukiem, kas parasti mēdz būt šādās gravās. Stāvās Rauņa krastu nogāzes izpļautas, lazdu krūmi izkopti, nokaltušie koki un džungļainie krūmi izcirsti, izveidota jauka ainava kā krāšņs dabas parks. Tas ir tik neparasti, it kā pēc maldīšanās pa mūžamežu pēkšņi nonāktu pils parkā. Tikai tas, kas pazīst šīs džungļu gravas un ir kaut reizi strādājis, izcērtot krūmos aizaugušu krastu, var daudzmaz apjaust, kāds milzīgs darbs te ieguldīts. Kā izrādās, ainavu kopj viens cilvēks — dakteris Georgs Šiliņš, Latvijas Eksperimentālās un klīniskās medicīnas institūta direktora vietnieks. Lejaspuņģos viņš strādā sava atvaļinājuma laikā, sestdienās, svētdienās un svētku dienās — katrā brīvajā brīdī. Jo pats darbs ir viņa svētki. Netālu no mājām apkopts un saimnieka aprūpēts aug resns, izcili kupls diž- ozols kā milzīgs pasaku kāposts.

Tālāk uz Veselavas pusi vairākās vietās ir ļoti augsti krastu izbrukumi. Tur Raunis morēnu grants kalniem izskalojis pamatus. Atvēries arī mežs, pār nobrukuma kranti atklādams plašu skatu uz dziļo rudens krāsās slīkstošo ieleju. Te gribas kādu laiku pakavēties un domāt par putniem un mūsu ainavām. Cik mums ir mērķtiecīgi koptu ainavu? Vai mums ir veidotas skatu perspektīvas no augstākiem punktiem, lai atklātu ainavas skaistumu? Vai Gaujas nacionālais parks ir tikai džungļi un zvēru audzētava? Atskaitot šaurās skatu stigas Siguldā un Gaiziņ- kalnā, visa pārējā ainava mums ir apslēpta krūmos un džungļos. Liekas, drīz aizaugs arī Abavas ainaviskā sen- ieleja. Tik stāvas nogāzes ar mehānismiem nevar apstrādāt, tāpēc krasti aizaug ar krūmiem, pazūd skats no putna lidojuma. Tāpēc tik ļoti gribas uzkavēties tanīs vietās, kur pati daba džungļos izrāvusi nelielu robu, atvērdama logu uz plašu ainavu no augšas, kā, piemēram, no Ķūķu klintīm un Launaga ieža. Kāpēc gan Gaujas nacionālajā parkā intensīvi izmantojamās atpūtas un tūrisma zonās nevarētu veidot šādas ainavu perspektīvas, izcērtot skatu stigas senieleju gravu augšmalās? Citreiz kokus gāžam, cērtam un pat spridzinām tur, kur tie neapšaubāmi būtu jāsaudzē, bet vienlaikus baidāmies pieķerties nevietā augošiem kokiem un brikšņiem.

Kad mēs no augstās skatu kraujas esam nokāpuši lejā pie draiskuļa Rauņa, upes ūdens rādās balts un dūmakains, it kā tanī kāds būtu izlējis pienu. Un patiesi: no labas puses pietek balta upīte, kas plūst no Veselavas pienotavas. Dakteris Šiliņš atceras, ka senāk Raunī foreles spēlējušās un zuši gandrīz pagalmā no sānu gravas lēkuši. Tad arī ūdens esot bijis trīsreiz vairāk. Tagad foreles un zuši, kopš upē plūst piens, esot pazuduši. Tālāk vairs nav patikas iet. Laiks atgriezties mājās ar tām labajām atmiņām, ko bijām uzkrājuši par vēl vienu Gaujas pietekas pieteku.

PIE UŅĢENES

Jiiras meitas sagšas auda, Uz vilnīša sēdēdamas; Saules meita pāli gāja, Kā lapiņa drebēdama.

Nu ir tas laimīgais laiks, kad bērni vairs nav mazi un vēl nav lieli. Tas ir skaistākais laiks, kad viņi jau iet kājām un nes pat katrs savu somu, bet nav tik lieli, ka ir kauns nest mugursomas, un tad viņu celi aiziet citos ceļos.

Somas mums patiešām milzīgas. Pārtika ilgākam laikam, guļammaisi un lielā telts ar metāla stieņiem un tērauda mietiņiem. Varbūt arī labi — izaugsim stiprāki. Tā kā nasta velk pie zemes, mēs nevaram ātri un tālu aiziet. Bet — «kur tie ātrie tikuši, kur tie lēnie palikuši» — gan jau pamazām vien nokļūsim Igaunijas krastā. Pieci Udz piecpadsmit kilometri dienā pa gleznaino Vidzemes 'jūrmalu ir pilnīgi pietiekami. Esam apņēmušies nesteidzoties aizsoļot no Saulkrastiem līdz Ainažiem un vēl krietni tālāk.

Mēs mērām un fotografējam lielos laukakmeņus. Mērām alas jūras krasta smilšakmeņos un zīmējam to plānus. Aprakstām visu redzēto un zīmējam dienasgrāmatu. Jā, jā, uz garām papīra loksnēm pavisam nopietni zīmējam mūsu noieto krastmalu, ko katrā dienā un katrā vietā sastopam, — tur Ķurmrags, tur koki ar saknēm gaisā, tur neliela, sarkana smilšakmens siena, tur Ežurags, akmeņu vaļņi jūrā, tad klintis ar nelielām alām, tad atkal smilšains liedags un tā joprojām. Atzīmējam arī savas nakšņošanas vietas. Tāda dienasgrāmata ir ļoti pārskatāma.

Akmeņainais Sķīsteru rags jau tālu aizmugurē, tagad pa gabalu tas izskatās kā mols jūrā. Lūk, Uņģenel Bet, lielo ūdeni nesasniegusi, tā izsīkst smiltīs tepat, tepat pie jūras. Tecējusi cauri smaržīgām pļavām, gar briestošiem tīrumiem, izskrējusi šosejas caurteku, lauzusies cauri kāpām un priežu mežam aizvien uz jūru, tikai uz jūru. Bet, kad mērķis ir klāt, tā pazūd smiltīs.

Aiz Uņģenes smilšu josla starp jūru un mežu kļūst vēl plašāka. Pludmalē parādās atsevišķi akmeņi un niedru puduri. Dīvaina apkārtne te. It kā aiz zemes malas, it kā aiz laika un telpas. Vasarnieku pasaule palikusi tur, aiz Vitrupes. Pārbriduši Vitrupi un irdenu smilšu joslu, kur kājām nav pamata atspērienam, un izgājuši cauri sīkai, siltai lietus tūcei, esam nokļuvuši pilnīgas vientulibas pasaulē ar plašu pludmali, seklu jūru, tāliem laukakmeņu pakaušiem un vētras izgāztu mežu. Ne cilvēku, ne māju, tikai mēs četri minam liedaga balto smilti ziemeļu virzienā. Tur, kur kādreiz bija vecais un tagad ataug jaunais mežs, — uz šīs meža un sāļo smilšu robežas ceļam telti. Aizmirsta vai vēl neapgūta zeme. Atsevišķas spokainas skarbo vēju izlocītas priedes, kas, izturējušas bargās vētras, stāv bijušā meža vietā. Lielurn liela daļa kritušas, jo celmu te daudz. 1967. un 1969. gadā šeit bija visu vētru un koku cīņu centrs. Sis krasts pirmais sagaidīja vētras — jūras krastā te bija meža priekšējās līnijas cīņā pret viesuļvētru, kas skrēja pāri visai Latvijai. Kas var palikt pāri, kad vētra iet pāri?

Paaudzies jauns mežs. Sirmo priežu vietā tagad nāk visu sugu pārstāvji: bērziņi, melnalkšņi, eglītes, priedītes, pīlādži. Puslūzušu koku stumbeņi, sliedamies pret debesīm, spilgti parāda šīs vietas dramatisko vientulību. No jūras nāk negaiss. Tumši mākoņi iekrāso ūdeni zilāku. Eju peldēties. Tāltālu brienu siltajā ūdenī, bet dziļuma nav. Lāsma tup jūrā uz liela akmens un peldina niedru kuģīšus. Esmu tālu no krasta, bet viegls ceļavējš starp bezgalīgajām akmens salām dzen man paka| mazās, baltās meitenes mazos niedru kuģīšus. Liekas, jūra te viscaur pārbrienama kā tāda rotaļu jūra. Jo negaiss tuvāk, jo ūdens siltāks. Beidzot esmu ticis aiz seklās jūras dziļumā, kur ūdens pāri galvai. Debesis jau kļuvušas draudošas, un zemi klāj puskrēsla. Apkalti pērkona rati baisi dun tepat uz lielajiem akmeņiem. Tas viss kopā atgādina teatralizētu uzvedumu vai ainas no filmas par svešām zemēm Nu gan ir jāpeld ātri krastā. Bet krasts ir tālu. Niknais pērkons uzšauj ar rupjām lietus lāšu pātagām pa kailo muguru, aiztriec mani pāri platajam liedagam līdz teltij pie^Ogunskura, un lietus vairs nav. Tikai draudīgi debeši bieoē. Augstie mākoņi kā tumšzili kuģi ar baltām burām trauc no jūras, bet zemie kā plosītas, pelēkas skrandas ātri skrien gar krastu šķērsām pirmajiem. I.iekas, ka debesīs pērkona bungu pavadījumā notiek steidzīga spēku pārgrupēšana pirms gaidāmās dramatiskās kaujas. Krastā klusums mainās ar vēja brāzmām.

Neparasta ir šī vieta, un tā sagaida mūs bargi. Vētras izlauzts mežs, tikai dažas līkas priedes kā pieminekļi skarbi stāv krastā. Vai vētrai vēl atmiņā ļaunie darbi? Un tomēr iznīcinātais mežs ir atkal zaļa optimisma pilns. Jauni, sulīgi bērzi kā draiski zēni purina savus cekulus vējā, bet uz zemes balo veco koku kroplie kauli. Pēc gadiem šeit būs jauns — cits mežs, tomēr meža rētas dzīs vēl ilgi, ilgi.

Naktī vējš pieņemas un sakas vētra. Jūras krākšana un vētras šņākšana saplūst vienā stihijas balsī. Baiļojos par mūsu telti. Zemās eglītes tai lielu patvērumu nedod. Telts audums plīkšķ kā plosītas buras, dūralmnīnija stienīši čīkst kā veci masti, un visa «māja» līgojas. īss miegs, tad atkal nomods un pusmiegs.

Bet ko dara ugunskurs, sakrauts no priežu celmiem, kuru vieglprātīgi atstājām dzīvu liedaga smiltīs? Nē! Lai kā netīkas, ir jāceļas! Dzirksteles kūļiem iet pa gaisu un kā traki naktstauriņi joņo uz mežu, uz bijušo mežu. Tā tik vēl trūka: pēc totālās vētras meža atliekām pielaist uguni! Tumsā un vētrā kails stāvu vientuļajā jūrmalā un ar saujām beru kvēlojošajās celmu cīpslās jūrmalas balto smilti…

Pamostos vēlu. Saules zaķīši lēkā pa zilās telts jumtu ātri, ātri kā mēmajā filmā. Debesīs tikai reti, balti mākoņi, taču vētra nav rimusies. Izlienu no telts, un tūlīt jāslēpjas dziļāk aiz jauno eglīšu biezokņa.

Es skatos un brīnos: cik savādi izturas atsevišķās, visas vētras pārvarējušās priedes! Kā varonības pieminekli, kā pārakmeņotas tās stāv krastā, nekustina ne zariņu, kamēr citi koki — jaunie bērziņi un eglītes — lokās, dreb un klanās vēja brāzmās. Savāda sajūta pārņem, raugoties uz šīm dīvainajām vientuļniecēm. Tās nav izcilnieces, lepnās mastu priedes. Lepnās un taisnās visas ir kritušas 1907. un 1969. gada vētrās. Sīs ir greizās, punainās, savērptiem stumbriem, mūžīgi saspringtiem zaru un sakņu muskuļiem kā tauvām turas zemē. Visu piedzīvojušas, visu postažu redzējušas un šeit krastā palikušas, stāv vienaldzīgas, pārkaulotas. Bet, kas zina, kā priedēm sāp viņu kroplums un celmi visapkārt?

Tāpēc jau priedes ir tik drūmas, tik sīkstas un vientulībā skaistas, tikai ar mākoņiem retu reizi sarunājas. Stāv tādēļ, lai izkaisītu sēklas nogāztā meža vietā. Ja visi lūst, kādam tomēr ir jāpaliek, jo kas tad izaudzēs bērnus?

Grūti un lēni ieauga priedes baltajā jūrmalas smiltī. Auga un izturēja simt gadu. Bet vētra neprasīja, cik priedēm gadsimtu bija. Vētra neprasīja, cik grūti augt baltajās smiltīs. Vētra tik spēlējās un nolauza priedes sirmās. Ne jau tās bija pirmās, un ne jau tās pēdējās būs. Vētra aizvien piemeklē mūs. Bet priedes tomēr būs.

Kamēr stiprais vējš plosās, nekāda iešana gar jūras krastu nesanāks, un mēs izklīstam pa bijušā meža takām. Te ir silti un tīkami, jaunās paaugas nelaiž klāt vēju, un jūlija saule silda. Telti var droši atstāt; cilvēku te nav. Cilvēki ir tuvāk asfaltam, komfortam, kafejnīcām, kempingiem un televizoriem.

Man gribas atgulties uz zemes, laist vējus pāri galvai un klausīties, ko kāpu zeme stāsta, un izjautāt, ko vecās priedes zina, ko asā zāle apliecina.

Šogad vasara silta un sausa. Jūlijā jau sienāži dzied. Guļu zālē starp celmiem un klausos jūras dunēšanā, zemes balsis un savās domās. Ātri vēji skrien man pāri un domas arī. Vējš paliek aiz ugunspuķēm un smilgām. Vējš tagad te brīvi skrien pa tukšumu, pa bijušā meža vietu. Ir bezgala labi gulēt uz zemes zālē. Smilgas lielas kā priedes, ugunspuķes kā milzīgas, sarkanas egles pāri galvai. Mākoņi, steidzīgie skrējēji, nozūd aiz ugunspuķu galotnēm. Es esmu tālu no ikdienas rūpēm, maizes raizēm un modernā stresa. Kaut kur zils ziediņš smilgās zib. Zeme piesūc mani, augšā paliek vēju žūžu šūpas. Liecos vēl, vēl zemāk, lai vaigs ir tieši uz zemes un smilgas vēl lielākas, skaistākas. Gadiem esmu ilgojies tā tikties ar zemi — tā gulēt zālē. Izstiepju rokas un. kājas, krūtis un viss ķermenis lai cieši pakļaujas zemei, pagriežu galvu un pieliecu vaigu zemei, lai zāle atstāj savus rakstus uz tā. Un tad atnāk sapņi gaišā un saulainā dienas laikā. Tie lec pāri lielo jūras viļņu putu šļakatām, tie bizo kā telēni ar mikliem purniem, met kūleņus veco priežu galotnēs, aizskrien kopā ar baltajiem mākoņiem, tad ielien bērzu lapās un jāj uz sienāžiem. Sapņi man jāsavāc atpakaļ, un tad es varēšu celties. Ak kungs, cik grūti tos dabūt atpakaļ uz zemes pie manis. Es taču nevaru tos te pamest vientuļā, aizmigtā izcirtumā, jūras krastā.

Sapņi neparko nenāk atpakaļ, kamēr pār galvu smilgas pāri un mārīte lien pa stiebriņu augstu virs manis. Ko nu lai dara?

Es zinu, kā dabūšu sapņus pie vietas. «Paskaties pulkstenī!» saku pats sev. Ak kungs! Ir jāiet! Es lecu kājās, un zāle un smilgas (arī ilgas), un sienāži, un mārīte paliek zem manis.

Jau pusdienlaiks pāri. Kamēr es gulēju un sapņoju, māmiņa un bērni ir salasījuši veselu katliņu ar saldajām meža avenēm. Mums vairs ir tikai rupjmaize un cukurs, tomēr kopā ar avenēm iznāk karaliskas pusdienas. Nu būs spēks nest tālāk smagās_ mugursomas. Vējš vairs tā netrako, un diena iesilusi. Atri nojaucam telti. Esam sadalījuši pienākumus, un jau pēc piecpadsmit minūtēm māja, gultas un visa iedzīve ir uz pleciem. Sveika, skumjā vētru vieta! Mēs ejam tālāk. Cilvēks, kad vien iegribas, paņem savu somu un aiziet citur, bet kokiem ir jāpaliek zem šīm debesīm, šajā zemē, pie šī izpostītā krasta un jāmāca cilvēkiem, kā spītēt brāzmām un izturēt.

MANS DĪVAINAIS BAKANS

Juridiski tas nepieder man, jo ar dokumentiem to nevaru pierādīt, bet, kad biju izgājis pasaulē un otrreiz atgriezies pie ezera, es sapratu, ka tas ir mans, jo tas pieder manai sirdij. Pēc tam kad pasaulē biju redzējis daudzus ezerus un ezeriņus — lielus un mazus — un atgriezos pie Ba- kana ezeriņa, es ieraudzīju, ka tas ir skaists, tam ir ļoti laba peldvieta, ir bagāta, interesanta biogrāfija un tas ir mīļš, pierasts.

Vidzemes Centrālās augstienes austrumu pakalni spoguļojas tā dzidrajā dzelmē. Balts lielceļš skrien garām no viena kalna uz otru. Rūgteni elpo kalmes un ūdensrožu resnās saknes, rāmi pēc vasaras izsmaržo gaišu putu ziedi — vīgriezes uz augstajiem kātiem. Un spāres lidinās ezeram pāri. Un balti mākoņi peld virs ezera un ezerā.' Arī es te iemācījos peldēt. Tā bija brīnišķīga sajūta — peldēt aizvien tālāk, aizvien dziļāk. Līdz ezera vidum un pāri vidum. Un pāri ezeram, un atpakaļ pāri…

Visi 2393 Latvijas ezeri dzimuši Lielajā leduslaikinetā; tagad tie pamazām noveco — aizaug, piesērē un mirst. Daudzi jau ir pārvērtušies purvos, akačos vai pļavās. Ari Bakana ezera 10 000 gadu vecums liek sevi manīt. Rietumu krastā ezeram ir lēne. Tu ej pa slapju pļavu, kas apaugusi ar sulīgu zāli, un pēkšņi pamats zem kājām sāk līgoties un grimt kā šūpuļlīkls. Lēne ir kā milzīga, zaļa, dzīva sega, kas pārklāta vienam ezera galam. Vietām tajā ir tumši, atbaidoši caurumi, kuros iekrist nozīmētu iet pazušanā pie visādiem mūdžiem un tārpiem. Sākumā man no lēnes bija šausmīgi bail, bet nezināmais, kā parasti, vienmēr vilina. Un pamazām mēs ar brāli aptvērām, ka tā ir kolosāla sajūta — šūpoties virs bailēm, skriet pa līgano paklāju virs melnā, nezināmā bezdibeņa. Jo tuvāk ezera ūdenim, jo paklājs kļuva gaisīgāks un līganāks. Un tomēr mēs iemanījāmies aiziet līdz lēnes malai, kur sākas tīrs ezera ūdens ar baltajām ūdensrozēm. Tā bija fantastiska staigāšana pa ūdens virsu, jo mēs skaidri zinājām — zem mums, zem sulīgi zaļās lēnes, ir dziļums, kurā valda mūžīga nakts.

Ezera ziemeļu krastā, kas pavērsts pret sauli un kur pieplūst valdošo dienvidrietumu vēju atnestais, saules sasildītais ūdens, ir brīnišķīga, balta peldvieta. Te ietek mūsu mīļā, mazā upīte Grava. Kaut arī sausākās vasarās tā izžūst, tomēr gada laikā Grava paspēj ezerā sanest tik daudz baltu smilšu un tīras grants, lai neļautu šim krastam sadūņoties un aizaugt ar dažādām ūdenszālēm. Patiesībā Grava nemanāmi, bet neatlaidīgi aizber ezeru. Pret Gravas ieteku ir Zirgu bedre. Tā ir otra nedrošākā vieta Bakana ezerā. Jo raugi — Zirgu bedrē sliktākus peldētājus ūdens raujot iekšā. Agrāk tur esot zirgi ^peldināti. Sī bedre patiesībā ir ļoti stāva zemūdens krauja, ko izveidojusi Grava, skalojot savu smilti ezerā. Tu stāvi Zirgu bedres malā līdz ceļiem ūdenī, viens solis — un esi jau līdz kaklam. Bērniem un peldēt nepratējiem piemērota lēzena peldvieta atrodas nedaudz atstatu pa labi no Ietekas un Zirgu bedres.

Visinteresantākais tomēr paslēpies ezera austrumu daļā — teiksmainajā Saliņā. Patiesībā tā nav nekāda saliņa, tikai sēklis, kur sausākās vasarās ūdens sniedzas līdz jostasvietai. Uz sēkļa aug dzeltenās ūdensrozes, pēc kurām Saliņa vienmēr labi redzama ari iztālēm.

Teika stāsta, ka ari Bakanezers atlaidies kā mākonis pa gaisu. Sensenos laikos ezera vietā bijušas pļavas, cauri kurām, līčločus mezdama, tecējusi skaistā Grava, bet uzkalniņā stāvējusi maza mājiņa, kurā vientuļi dzīvojušas māte ar meitu. Bijusi ļoti karsta diena. Apkārtējo māju ļaudis gulējuši diendusā, bet māte ar meitu pagalmā velējušas veļu. Tad šņākdams un briesmīgi rūkdams nācis milzīgs zili melns mākonis. Meita nobijusies un teikusi: «Tas nu gan nāk tik briesmīgi kā tāds bakans.» Tikko meita pēdējo vārdu izteikusi, tā mākonis gāzies lejā un apkārtnes pļavas un mājiņa uzkalnā palikusi zem ūdens. Meita bija uzminējusi ezera vārdu.

Mans nelaiķis krusttēvs savās jaunības dienās bijis izcils peldētājs. Kopā ar draugu viņi bieži peldējuši uz Saliņu. Un tur zem ūdens atraduši šo māju. No guļbūves saglabājušās vēl vairākas vainagu kārtas. Toreiz, neaptverdami, kādu posta darbu viņi pastrādā, abi stiprie jaunekļi cēluši ārā baļķus un saslējušl tos stapī virs ūdens. Garzaku māju saimnieks ar laivu braucis pakaļ un krastā žāvējis tos malkai. Un tomēr vēl atlika arī arheologam Jānim Apalam, kurš te saskatīja ne tikai būdiņu, bet veselu nogrimušu ezerpili. Pie Cēsīm darba apstākļi arheoloģiskajiem izrakumiem bija labvēlīgāki, un tāpēc ezerpils izcelšana pirmo reizi Latvijas vēsturē notika Araišu ezera salā. Arī Bakana ezers šai sakarā ir ņemts valsts aizsardzībā kā arheoloģijas piemineklis un gaida savas pils augšāmcelšanu iz gadsimtiem.

Augstajā ezera austrumu krastā, no kurienes paveras lielisks skats uz ielejā guļošo teiksmaino ezeru un gleznaino apkārtni, kādreiz stāvējusi mājiņa, kurā 1803. gadā dzimis un uzaudzis skolotājs, dzejnieks un kordiriģents Augusts Kažoks, rakstnieka Doku Ata draugs. Pirms vairāk nekā, desmit gadiem tajā vietā uzcelta liela liellopu kūts, kas tagad 110 augstā kalna balta spoguļojas ezera ūdeņos. Un kūts notekūdeņi pēc labas attīrīšanas tiek pievienoti Bakana ūdeņiem. Tagad ezers sācis pastiprināti aizaugt. Visu ezeru aizaugšanas ātrums palielinājies, jo ūdeni nokļūst slāpekļa mēslojums.

Bakans nemaz nav vienkāršs ezers; tam piemīt burvja spējas. Kas pazīst tā zīmes, tas spēj pareģot laiku. Un apkārtnes iedzīvotāji to prot. Pavasarī, kad ezerā kūst pēdējais ledus, var noteikt, kāda būs gaidāmā vasara: silta vai auksta, sausa vai lietaina, auglīga vai skopa. Vasaras prognozi mans krusttēvs un vietējie iedzīvotāji nosaka poc tā, kur «iziet» ledus, t. i., pie kura krasta izkūst pēdējie ledus gabali. Prognozēšana notiek šādi:

1)      ledus izkūst pie rietumu krasta — vasara būs slapja, zāļaina, neauglīga;

2)   pie ziemeļaustrumu krasta — vasara būs ļoti auglīga;

3)   pie dienvidu krasta — vasara būs auksta (arī slapja), var nosalt labība;

4)   ledus izkūst ezera viducī — vasara būs sausa uri karsta, izdegs labība.

Pēc šī vērtējuma ezers dalās it kā divos segmentos: ziemeļu segments, kas sola pārsvarā labu vasaru, dienvidu segments — sliktu. Vēl ļaunāk, ja ledus izkūst pretī iztekai, bet, ja ledus tiek sadzīts iztekā, tad vecos laikos bijis gaidāms pilnīgs bads.

Kādreiz es šīs runas klausījos ar smaidu, pa ausu galam un nepievērsu tām ne mazāko uzmanību. Bet, kad pavēroju, sāku brīnīties.

1962. gada 19. aprīlī ar krusttēvu pajūgā braucām gar ezeru. Bija brīnišķīga pavasara diena. Likās, pienākusi īsta vasara. Kā nu ne — termometrs rādīja 20 grādu virs nulles. Strauji kusa dziļās ziemas pēdējās pelēkās sniega kupenas, bet apžuvušajos pakalnos mirkšķināja dzeltenās māllēpenes. Svilpoja strazdi, vīteroja cīruļi. Duļķainajās palu tērcēs un strautos smējās saule. Visa radība trauktin traucās uz vasaru — skaistu, siltu un sengaidītu. Bet krusttēvs, paskatījies uz Bakanezeru, saduga un drūmi teica: «Ai, ai, vasara būs ļoti slikta — auksta un lietaina; ledus iziet pret izteku.» Šajā divdesmit grādus karstajā un saulainajā pavasara dienā tas izklausījās pilnīgi aplam. Tik aplam, ka man paspruka smiekliņš. Krusttēvs teica: «Nesmejies visi Dabas zīmes tēvutēvi no paaudzes uz paaudzi ir ievērojuši un mācījušies. Un katru gadu arī es tās vēroju. Man tēvs mācīja: «Ja ledus izkūst ezera viducī — būs karsta un sausa vasara; labība izdegs. Ja gribi, lai tomēr izaug, tad mieži jāsēj dziļi.» Kad 195rt.

gadā Iedus izkusa ezera viduci, es miežus iesēju ļoti dziļi — kaimiņi brīnījās un sacīja, ka tie nemūžam neuzdīgšot. Visapkārt labība izdega, bet man mieži līdz krūtīm kā niedres. Nu kaimiņi brīnījās vēl vairāk un teica, ka es esot kā burvis.»

Laikam tāpēc, ka 19G2. gada vasaras prognoze tobrīd šķita tik aplama, tā labi iespiedās atmiņā. Bet, kad pagāja vasara — tāda, kādu ar krusttēva acīm Bakans bija pareģojis — lietaina un auksta, tā palika man atmiņā uz visu mūžu. Gandrīz nebija dienas, kad varētu Bakanezerā izpeļdēties. 19. aprīlis tā arī palika tā gada siltākā diena.

I?ec tam katru pavasari lūdzu krusttēvu atrakstīt, kur Bakana ezerā izkūst ledus, lai gan zinātnisku izskaidrojumu te nespēju saskatīt. Bet krusttēvam tūlīt izskaidrojums pie ro"kas: «Tur nav nekā neizprotama. Viss atkarīgs no tā, kādi vēji ledu iepūš. No katras debespuses vējš nes savu laiku.» \

Krusttēvs mani mācīja: «Skaties dabā un vēro arī citas zīmes! Ja pavasari maz pūpolu, būs slikta un neauglīga vasara, ja pērkons ierūc kailos kokos — būs auksta un neražīga vasara, ja pērkons apzibsnī ķiršus un ābeles ziedēšanas laikā — tiem nebūs ražas, ja pavasarī daudz krupju — vasara būs sausa, bet, ja daudz varžu, — slapja, ja rudenī daudz lielu kurmju rakumu, būs barga ziema, ja rudenī bērzi dzeltē no augšas, tad nākamajā pavasarī labība jāsēj agri, ja gailis dzied pusdienlaikā — tas uz laika maiņu, ja vistas, lietum līstot, meklē pakrēsli, tad lietus drīz pāries, ja vistas neslēpjas no lietus, bet staigā apkārt — lis ilgi.»

Nu krusttēvs jau desmit gadus dus Bučauskas kapsētā, un man ir žēl, ka no viņa stāstītā un teiktā esmu daudz ko aizmirsis.

Par Bakanezera laika paredzēšanas spējām atbildi dod Hidrometeoroloģiskā dienesta pārvaldes Jūras un upju prognožu daļas vadītājs, Latvijas PSR Nopelniem bagātais zinātnes darbinieks Arvīds Pastors. «No ledus uz- lūšanas līdz tā izkušanai republikas centrālo rajonu ezeros vidēji paiet apmēram nedēļa. Dažreiz šis periods ievelkas līdz 20 un vairāk dienām. Tāpēc liekas, ka peldošā ledus drīvi un izveidošanos attiecīgajā ezera piekrastē var noteikt tikai šā perioda valdošais vējš. Tātad kušanas laikā ir valdījuši vai nu dienvidu, vai ziemeļu vēji. Tur- pretim, ja kušana notikusi ezera vidū, pārsvarā bijis bezvējš.

Izskaidrojums šai sakarībai varētu būt tāds, ka Vidzemes augstienē vairumā gadījumu attiecīga virziena gaisa plūsma ledus kušanas laikā (parasti tas ir aprīļa sākumā) zināmā mērā nosaka nākamo mēnešu gaisa plūsmu virzienu, kuras atnes vai nu sliktu, vai labu laiku.»

EZERS AIZIET PAZEMĒ

Es zināju, bet neticēju, ka tā var būt, ka daži Latvijas ezeri pazemē zūd. Zināju, ka no pazemes avoti plūst ārā un veido upes. Zināju, ka tālajā Āfrikā esot ezeri, kas pēkšņi aizejot pazemē, un zivis spārdoties bijušā ezera vietā. Zināju, ka brīnumi notiek, zināju, ka brīnumus var lasīt avīzē. Bet vai tad arī pie mums — mūsu ziemeļu zemītē — var būt brīnumi?

Lielie ezeru pārlidošanas laiki sen beigušies. Allažu Vecezers viļņo zem priedēm un bērziem, ieaudzis starp kalmēm un niedrēm, jau gadsimtiem. Gadu gaitā cilvēks te iemīdījis peldvietas stūrīti dzeltenā smiltī. Uzcēlis mo- dīgo somu pirti kā pie daudziem citiem mežezeriem. Un tomēr ezera izcelsme ir pavisam neparasta. Bet, lai to saprastu, paiesimies kādus simt metrus uz rietumiem līdz otram ezeram, kurš vienmēr ir tukšs, bez ūdens. Patiesībā tā ir milzīga bedre jeb prāva ieplaka, kuras dziļums ir vairākus metrus zem Vecezera ūdens līmeņa. Sī ieplaka jeb bedre esot bez dibena. Tajā var liet ūdeni vistumšākie debesu mākoņi un varenākās pavasara palu straumes — bet tukšais ezers nav piepildāms. Stāsta, ka senos laikos no Vecezera uz šejieni izrakts novadgrāvis un Vecezera ūdens laists tukšajā ezerā, tomēr bedre arī tad nav bijusi piepildāma. Viss ūdens pazudis pazemē pa slēptām, ūdenim vien zināmām atverēm un ceļiem kā tādā milzīgā izlietnē. Grāvja vietā tagad ir ielikta caurteka ar aizvariem.

Kādus simt metrus uz rietumiem no šī ir trešais, visbrīnumainākais ezers. Tik mazs un jauns, ka tam nav pat īsta vārda. Ge ologs Viktors Grāvītis ezeriņu sauc par Linu jeb Mazo ezeru (kādreiz tajā esot mērkti lini). Kad mēs Linezeru redzējām pirmo reizi, nekā dīvaina tur nesaskatījām. Loti mazs, skaists ezeriņš ar stāviem krastiem, tumši zilu ūdeni. Kaut gan ezeriņš ir tikai simt metru garš un ap trīsdesmit metru plats, tā krastu līnija ir ļoti sarežģīta — vairākkārt izlocīta un izrobota ar līčiem tin pussalām. Dienvidaustrumu pusē sulīgi zaļo pļava, ziemeļrietumu daļā ezeru ielenc mežs. Sajā galā ezers ir tumšs, gandrīz melns. Varētu domāt, ka te mājo pats ezervelns, jo tieši te zem ūdens ir noslēpumainais krāteris, ar kuru sākas šī ezera brīnumi: ezera ūdens liinenis te kritās, te atkal ce|as. Bet kādreiz pazūdot pavisam.

Gandrīz visi Latvijas iekšzemes ezeri dzimuši pirms divpadsmit tūkstošiem gadu, lielajam ledājam mirstot. Sis Linezers ir daudz jaunāks un pasaulē nācis, zemei iebrūkot. Tāpat radušies arī abi iepriekšminētie — Vecezers un sausais ezers. Šādus zemes iegruvumus sauc par kritenēm. Arī mežā ap ezeriem tuvākā un tālākā apkārtnē redzamas daudzas lielākas un mazākas krāterveida bedres. Dažām no tām dziļums pārsniedz pat divu vīru augumu. Sīs bedres nav ne raktas, ne arī kara laikā ar bumbām izrautas. Tās visas ir kritenes un radušās, zemes virskārtai iegrūstot tukšumos, ko izskalojis ūdens šķīstošajos ģipšakmeņos. Vecezers, Linezers un sausā bedre ir lielākās kritenes Latvijā. Tātad — Vecezers ar nemainīgo līmeni ir kritene, kam savienojumi ar pazemes alām un kanāliem aizsērējuši. Sausā bedre acīmredzot ir jaunāka kritene, kuras dibenā ir tā dēvētais ūdensrijējs, kurš pazemē tieši savienots ar ģipšakmenī izveidotajiem tukšumiem un ejām. Tādu caurumu, kur lietus un palu ūdeņi pazūd pazemē, tautā sauc par ūdensrijēju. Linezers savukārt ir kritene, kurai atvere uz pazemi brīžam aizsērē un brīžam atsprūk vaļā. Kādēļ «brīžam» un vai te darbojas Saules radiācijas cikli vai citi vienkāršāki spēki, pagaidām nav zināms.

Visas šīs neticamās ziņas par trim ezeriem — pilno, tukšo un zūdošo — man stāstīja ģeologs Viktors Grāvītis. Par šo ezeru uzvešanās mehānismu biju lasījis arī viņa rakstā 1978. gada Dabas un Vēstures kalendārā. Zināju, ko par šīm kritenēm rakstījis jau 1924. gadā skolotājs un ģeologs Zelmārs Lancmanis. Un tomēr es tam īsti neticēju. Domāju, ka tie varbūt ir nostāsti vai parādības, kas attēlotas pārspīlētā formā. Apgāju visiem ezeriem apkārt, fotografēju tos, priecājos par kluso dabu. Nekas neliecināja par pazemē slēptajiem pārsteigumiem. Vecezers: ezers kā ezers — šalc niedres, skraida ūdens zirnekļi, zivtiņas paretam uzsit sīku viļņu gredzenus, sačukstas meldri, pļāpā lēpju lapas. Sausais ezers — dziļa kritene, bet noaugusi ar sulīgu zāli un dažiem prāviem krūmiem. Bet drarhatiskais Linezers atgādina draiskuli puiku, kas, ielikts kaktā, stāv nekustīgi, iekniebis lūpu zobos, tomēr velna pilns, un nevar zināt, kas viņam padomā. Tumši zilajā ūdenī no stāvajiem līčloču krastiem atspīd rūsganie priežu stumbri, baltie bērzi tin baltie vasaras mākoņi kā Rēriha gleznā. Mazo ezeriņu sargā mežs; vējam te pagrūti piekļūt un gleznu saburzīt. Gar krastu grēdās sakrauti melni baļķi, kas izvilkti no ezera. Pie dienvidaustrumu krasta pļavā lekno zāli čakli plūc vientuļa privāt- saimniecības brūnaļa. Tā tas bija 1976. gada 23. maijā, kad pirmoreiz apmeklēju ezerus. Tā bija 1978. gada rudenī un 1980. gada pavasarī — viss klusi, mierīgi un skaisti.

Bet 1982. gada 31. augusta pēcpusdienā mēs ieraudzījām, ka ezers ir pazudis, atstājot ļoti dziļu dramatisku krāteri. Ja aizplūst vai tiek nolaists parasts, sekls ezers, tur īstenībā nav nekā, ko redzēt. Dūņaina ieplaka — un viss. Seit skats bija pārsteidzošs — kā pēc katastrofas. Visa ezera gultne, stāvie krasti un īpaši ļoti dziļais krāteris bija no vienas vietas kā nosēts ar dažāda resnuma un garuma nomelnējušiem baļķiem un sprunguļiem, kuriem pa vidu vēl neskaitāms daudzums gaišu akmeņu. Lai kaut cik saglabātu ūdeni dārza laistīšanai, Ezernieku saimnieki šķērsām pāri tukšajam ezeram bija uzmetuši dambīti, tāpēc austrumu galā iedobē vēl mazliet bija ūdens. Simtiem akmeņu prāvu ķirbju lielumā un lielāki balsnīja galvenokārt pa ezera dienvidu krastu. Visiespaidīgāko ainu radīja ezera rietumu galā ap deviņus metrus dziļais krāteris, pa kuru bija pazudis ezera ūdens. Milzīgās piltuves sienas bija ļoti stāvas — ap 45°, un tā bija pilna ar baļķiem, kas krātera konusā gulēja vairākām kārtām. Izskatījās tā, it kā krāterī būtu rauti iekšā arī baļķi un sprunguļi, līdz, ūdenim izbeidzoties, tā rīkle aizdambē- jusies. Skats manā uztverē atgādināja ainu, it kā te būtu nokritis kāds gabals no Tunguskas meteorīta …

Ezernieku saimniece stāsta, ka šādā veidā ezers aizejot pazemē ik pa pieciem gadiem. Līdakas esot spārdījušās pa tukšo ezeru, un viņi tās ar grābekli vilkuši laukā no dūņām.

Bet esot vēl arī ceturtais ezeriņš — tāds pats dīvainis, saukts par Velna dīķi jeb Ellīti. Sādu nosaukumu ieguvis ļoti lielā dziļuma pēc. Reiz vīri, kad pienotavai ledu cirtuši, salaiduši tur divas sasietas virves, bet nav varējuši dīķa dibenu sasniegt. Velna diķis atrodoties nepilnus divus kilometrus uz austrumiem no šiem trijiem ezeriem —mežmalā, pretī Allažu kultūras namam. Velna dīķis esot pa zemes apakšu savienots ar Linezeru. Kad ūdens nokrītoties Linezerā, tad tanī pašā laikā tas nokrītoties arī Velna dīķī.

Inga pa koku un akmeņu gūzmu nokāpj krātera mute. No augšas viņa starp baļķu haosu izskatās kā niecīgs kukainis starp sērkociņiem. «Uzmanies, ka nepazūdi pazemē!» es viņai saku un skraidu gar izzudušā ezera līčloču krastiem, fotografēdams gan krāsu diapozitīvajās, gan melnbaltajās, gan šaurajās un platajās filmās, kamēr visas līdzpaņemtās filmas ir cauri un pēdējais autobuss no šīs puses ir aizgājis. Līdz nākošajam tādam skatam taču būs jāgaida pieci gadi — pārāk ilgs laiks. Un ja/Ezers vispār vairs neiet pazemē?

Kad jūs nāksiet, ezers atkal viļņos savā vietā un tumšzilajā ūdenī atkal atspīdēs rūsganie priežu stumbri, baltie bērzi un brūnaļa, kas plūc zāli, un mākoņi kā Rēriha gleznā, un nekas neliecinās, ka ezera dzelmē ir deviņus metrus dziļš krāteris ar nogrimušām baļķu grēdām, zem kurām vēl dziļāk nezināmi tukšumi ar nezināmiem ūdens ceļiem.

DĀVIDA DZIRNAVAS

Miegā rādās gan labi, gan slikti sapņi, neesam pasargāti arī no nejēdzīgiem murgiem, bet ceļojumu atmiņas, pat visas trakākās bezizejas un vislielākās ķibeles vienmēr ir labas un skaistas, jo rādās gaiši humoristiskas. Tie ir labie pagātnes sapņi. Un tāpēc es saku: «Nekur nav tik droši ieguldīt savu kapitālu (laiku un naudu) kā ceļojumos pa dzimto zemi. Pirmkārt, šo ieguvumu neviens nevar atņemt un, otrkārt, tas ir pats vērtīgākais, jo tas ir dvēseles guvums gudrībā, skaistumā, mīlestībā, patriotismā. Tie ir labie pārdzīvojumi, bagātība mūža dienām. Katrs ceļojums ir atklāsme, līdzi dzīvojot un piedaloties ar miesu un dvēseli.»

Re, kā dzērves lido garos kāšos, re, kā strazdi lasās milzu baros! Mēs brauksim uz Vaives leju, uz Dāvida avotiem un teiksmainajām d?,irnavām. Mēs izmēģināsim retrogājienu. Brauksim bez telts un guļammaisa. Un tad redzēs, kas notiks, — vai naktsmājas vēl šajos žiguļu laikos dos?

Pulksten piecpadsmitos izkāpjam uz lielās šosejas pie Kaķukroga. Nelīst. Mākoņos — pusdienas pārtraukums. Apkārtne te reti gleznaina. Zeme ielokās Vaives ielejā, un tālu pelēkzilajā dūmakā pakāpeniski izzūd Vidzemes

Centrālās augstienes ziemeļrietumu pauguri ar tumšajiem egļu mežiem un gaišajām rudens zelta birztalām. Krīt lapas bez vēja. Ja nelīs, tad būs skaista ekspedīcija.

Kausiņu mājas no plēstiem laukakmeņiem ir varenas kā krāsains cietoksnis. Pagalms un apkārtne sakopta. Bet saimnieces nav mājās. Tikai divi suņi pilda savu pienākumu. Te bija mūsu naktsmāju cerības. Neko darīt, varbūt pienāksim vēlāk vakarā, bet tagad iesim. Pāri apaļai kalna mugurai jau ir Vaives dziļā, šaurā ieleja kā aiza. Tautā tiek saukta par gravu.

Kā milzīgs piemineklis ar plašiem zaru lokiem augšā uz krants stāv diža lapegle un tiecas augstu debesīs. Kad stāvam pie vāczeinnieces resnā stumbra, gravā augošo koku galotnes mums ir zem kājām un veco dzirnavu jumts dziļi, dziļi apakšā. No lejas uz augšu kāpj daudzo avotu ievibrētais gaiss un krākšana. Te ir Latvijas lielākie avoti un augstākie ūdenskritumi. Visa pakraste vienās sarkanās avotu upēs. Pazemes ūdens gan ir dzidrs un tīrs kā kristāls, tikai dzelzs oksīdu nogulas ir nokrāsojušas avotu gultnes un katru sprunguli un zaru, kas tanī iekritis, sarkanu kā asinis. Ļoti bieži Latvijas avoti plūst pa tādām sarkanām gultnēm.

Dzirnavas sen pārstājušas malt; stāv klusas un sastingušas, bet no dolomītu sienas laužas ārā avoti kā dziesmas lielajos svētkos. Plūst un dzied jau gadsimtiem ilgi. Neviens nevar pasacīt, kad tie ir sākušies un kad tie beigsies.

Paskrējuši un parotaļājušies mazu gabaliņu pa terases sulīgi zaļo pļaviņu, avoti putodami metas uz galvas lejā pa lieliem, sarkaniem akmeņiem kūleņu kūleņiem un ielec Vaives upē. Vaive paņem dzidros, ledainos avotus, kļūst, krietni bagātāka un vēsāka un, lepni līgodama pa dziļo ielejas apakšu, plūst uz Raunu.

Lielākā avota ūdenskrituma augstums ir septiņi astoņi metri. Tas ir Latvijas augstākais ūdenskritums. Tikpat augsti kritumi šeit ir arī citām — mazākām ūdens dzīslām. Turklāt tie darbojas vienlīdz lielām plūsmām cauru gadu neatkarīgi no sezonas svārstībām — ziema vai vasara, pavasaris vai rudens. Avotiem mūžam nepietrūkst ūdens. Cik bagāta zeme! Bet mēs paši šo savas zemes vērtību nekādi neprotam novērtēt. Varbūt jau rit nāksies šo dzidro ūdeni pildīt pudelēs un eksportēt uz slāpstošo Rietumeiropu?

Jus teiksiet, ka esmu nonācis pretrunā ar savu rakstu, kur, stāstot par Akmeņupīti pie Ērgļiem, minu desmit metrus augstu ūdenskritumu. Tur es jau sacīju, ka Ak- meņupītes kritums jeb krāce ir stipri slīpa, izstiepta septiņdesmit metru garumā, turpretī Dāvida avotiem ir desmitreiz lielāks stāvums. Tie ir neapšaubāmi un pilnvērtīgi ūdenskritumi. Un vienlaikus te ir arī lielākais avots Latvijā. Agrāk literatūrā par ražīgāko republikā daudzināja Saltavotu pie Siguldas Lorupes labajā krastā. Vietējie iedzīvotāji gan saka, ka Saltavota plūsma senāk patiešām esot bijusi lielāka. Diemžēl tagad šis avots ar vienu no lielākajiem Dāvida avotiem nespēj sacensties ne ūdens bagātībā, ne skaistumā. Krustkalnu rezervātā ir varens avots Krāka, kas no stāva krasta krākdams ieplūst gleznainajā Svētes ezerā. Tomēr arī tas Dāvida avotus nepārspēj.

Starp avotu kritumiem un dzirnavām — stāvajā gravas kraujā — ir milzīgu laukakmeņu mūris. Nē, nevis mūris, bet sakrauta vertikāla, blīva akmeņu siena pāris metru augstumā un ap simt soļu garumā, bez kādām saistvielām — kā inku zemē. Pelēkie granīti ir varen lieli kā maisi, kā galdi, kā pūralādes. Kraujot tie cits pret citu ieregulēti tā, ka veido gludu, akurātu sienu. Nav nevienas teikas, ne leģendas par to, kāds velns vai milzis šo gigantisko darbu te paveicis. Teikas nav, bet ir dokumentālas ziņas, ka pagājušajā gadsimtā šo darbu veicis septiņdesmit gadus vecs latviešu amatnieks. Tāpēc es citēšu izvilkumu no Hermaņa Enzeliņa grāmatas «Skats Cēsu pilsētas un novada pagātnē», kura izdota 1936. gadā Cēsīs.

«Vaives — agrāk Veismaņu — pagastā, kādā dziļā, romantiskā gravā, vēl mūsu dienās skatāmas tā sauktās Dāvida dzirnavas, kuru riteņi jait sen vairs negriežas. Par šo dzirnavu izcelšanos ziņo vācu laikraksts <rInland» savā 1838. g. 45. numurā. Raksta saturs izvilkumā ir šāds.

Dāvida dzirnavu dibinātājs ir kāds Dāvids, kas vēlāk pieņēma uzvārdu Mollers. Viņš dzimis 1756. gadā Veismaņu pagastā Obelēs, nabadzīgā zemnieku dzimtā.

Bērna gados viņam bijis jāgana mājas lopi. Bet jau agri parādījies šī latviešu zēna radošais gars. Viņa tēvs, pats galdnieks un rnucenieks, 14 gadus veco zēnu sācis mācīt savā amatā. Veismaņu muižas toreizējais īpašnieks un tās vārda devējs — pulkvedis barons Veismanis fon Veisenšteins medību gaitās atrod mežā Dāvidu kādas dzirnaviņas ceļot. Zēns viņam iepatīkas, un viņš to nodod amatā pie kāda vācu tautības galdnieka muižā. Te tas izmācās par spējīgu galdnieku un namdari.

Kad baronam Veismanim valdība uztic celt dažus Daugavas dambjus pie Rīgas, viņa vadībā 9 gadus kopā ar citiem 24 palīgiem strādā arī Dāvids. Par atalgojumu kungs tam piešķir Veismaņu muižas dzirnavas, tās pašas, kas savā laikā Dāvidā bija modinājušas snaudošo talantu. Sakritušās dzirnavas Dāvids pilnīgi atjauno.

Kad pēc Veismaņa fon Veisenšteina nāves muižu pārņem viņa znots majors fon Ekesparre, tas 5 zirgu stacijas ēku celšanu uzdod Dāvidam, kam rodas iespēja iekrāt mazu kapitālu. Laulībā viņš devies trīs reizes, un no trešās sievas viņam ir 4 dēli, kurus Dāvids izmāca savā arodā.

Pēc majora Ekesparres nāves Veismaņa muižu manto tā znots barons Bukshevdens, kas Dāvidam uzdod celt skaistu kunga namu. Lai gan viņam ir jau 70 gadi, viņš šo uzdevumu godam veic.

Nu viņš kungu lūdz pārdot viņam to kalna gravu, kurā, lopus ganot, viņš pavadījis savas bērnības laimīgākās dienas, rotaļājoties ar paša celto ūdensratu, — gravu, kas citādi ir mazvērtīga, vienīgā bagātība tajā ir čūskas. Par nelielu maksu kungs gravu viņam tad ar pārdod. Nu Dāvids Mollers te ceļ sev skaistas mūra dzirnavas, kurās 1838. gadā viņš, par spīti saviem 80 gadiem, vēl aizvien rosīgi saimnieko.»

Tad lūk, no kurienes cēlies Dāvida dzirnavu nosaukums, un lūk, kas cēlis lielo laukakmeņu dambi. Dzirnavas darbojušās gan ar Vaives upes ūdeni, gan ar avotu spēku. L.ai daudzo avotu ūdeni uzkrātu un savāktu vienkopus, stāvajā nogāzē Dāvids no milzīgajiem laukakmeņiem ir cēlis šo dambi. Tagad kādreizējais avotu ezeriņš piesērējis un izveidojusies zaļa pļaviņa kā terase.

Grava šeit tiešām ]oti stāva un nepiemērota mājvietai. Avotu ezerdambis ir bijis augstu gaisā, gandrīz desmit metrus virs upes un trīsstāvu dzirnavām līdz ar jumtu. Arī galvenā ieeja dzirnavās no krasta puses ir jumtā. Vispirms nācējs nokļūst trešajā — mansarda stāvā un tikai tad zemākajos. Sīs dzirnavas ir celtas tik nepiemērotā, nelīdzenā vietā, bet citur jau nebija kur — upe, stāvs krasts un visur avoti. Apbrīnojami augstu inženiertehnisku meistarību ir parādījis šis vairāk nekā septiņdesmit gadus vecais latviešu amatnieks, uzceldams šādā gravā dzirnavas, gravā, «kas citādi ir mazvērtīga un kuras vienīgā bagā- tlba ir čūskas». Dzirnavu ēka celta no šūnakmens un dolomīta — materiāliem, kas bija dabūjami tepat uz vietas. Diemžēl pašlaik šis senās celtnes stāvoklis ir kritisks. Sienas gan kārtībā, bet skaidu jumts — caurs. Mājai jumts ir tas pats, kas cilvēkam galva. No jumta atkarīgs visas celtnes liktenis. Bijusī dzirnavu mašinu telpa jau draudīgi saškiebusies. Ēkas saimnieks ir kāda augstākā mācību iestāde, kas Dāvida dzirnavas lūko izmantot par atpūtas bāzi, taču remonts un uzturēšana nesokas.

Ir sācis atkal līt. Mēs ar Ingu pa nātrēm bagāto gravas leju atgriežamies pie lielākā avota ūdenskrituma, lai ķertos pie «Tarba. Avotā ir sakrituši visādi koki — gan prāvi satrunējuši resgaļi, gan īsāki un garāki sprunguļi, gan dažādi žagari. Mums ir vēlēšanās tos no Latvijas lielākā ūdenskrituma izlasīt. Sākam no augšas un virzāmies uz leju. Visi avotā sakritušie koki ir apglumējuši ar sarkanām dzelzs oksīda nogulsnēm, kas smērē apģērbu. Jāstrādā uzmanīgi. Brīžam ūdenskritums grib mūs iesvētīt, apslacīdams ar ledainā avota ūdeni. Līst aizvien stiprāk, bet mēs tam nepievēršam daudz uzmanības. Esam tā aizrāvušies un iekarsuši, ka pat plikās rokas avota ūdenī nejūtam. Darba gandarījums silda. Avota seja kļuvusi kulturālāka — ja tā par ūdenskritumu var izteikties.

Nemanot ir pagājusi diena un agrais rudens vakars dzēš gaismu. Tikai tagad manām, cik ļoti gribas ēst. Bet, kur lai piesēž, — visur slapjš. Tekam uz dzirnavām meklēt kādu pažobeli. Atrodam nelielu nojumi, kur sakrauts siens. Neko brīnišķīgāku nevar iedomāties. Ierušinām kājas sienā un vakariņojam. Edam visgaršīgāko — «zemnieku» maizi un mājas kotletes. Krēsla, mitrums, rudens, vientulība pamestās dzirnavās. Kāds te klusums! Tikai uz jumta čukst lietus un aiz dzirnavām dzirdama avotu dziedāšana. Diem žēl, lai cik arī romantiski būtu, šajā nojumē pa nakti mēs palikt nevaram, jo pažobelei ir tikai viena siena.

Tālumā spīd uguns. Velkam pa taisno uz turieni. Klunkurojam pār grāvjiem un arumiem. Nepavisam nav tik vēls, bet sešpadsmitajā oktobrī pēc septiņiem ir iau tumsa. Kā vēlāk izrādījās, mēs bijām uzgājuši kalna gala uz Lejas Piekūnu mājām. Mums ir laimējies, tiek atvēlēta istaba ar silti kurinātu krāsni, pārlieku mīksts dīvāns un ne tikai balti palagi, bet arī balta piena putra vakariņām. Tāpat vien, lūdzu, aiz labas sirds.

Otrā rītā viss' pārvērties. Lietus mākoņi pazuduši, bet zemi dzelda salna. Kaimiņu mājas osis. vienā nakti nometis visas lapas. Bez vēja atraisījis un nobēris zemē tik biezu, zaļu klājienu kā tikko pļautu raženas pļavas vālu.

Mēs ejam pāri kalnam un vēlreiz priecājamies par tālo skatu un krāšņajām Latvijas ainavām. Dodamies atkal uz avotiem un Dāvida dzirnavām. Šoreiz fotografēt, jo nu ir gaisma un būs saule. Pārejam pāri gravai un pa vecu, serpentīnā izvērptu ceļu uzkāpjam tās kreisajā krastā. Ejam pa gravas augšējo šķautni un meklējam skatu punktus pār dziļo ieleju. No tādas vietas var raudzīties ar putna acīm un ar skatu slīdēt pār koku galotnēm. Bērzi un liepas nodzeltējušas, kļavas nosarkušas, bet alkšņi nosūbējuši. Tikai oši un ozoli stāv zaļi kā spītnieki. Tajos laikam rit citādas sulas. Varbūt jau rīt oši nobirs un būs tādi paši. No zaļām lapām uzreiz kaili.

Bērzu nodzeltēšana eglēm ir lieli svētki. Tad šīs karalienes uz gaišo vainagu fona var pilnībā izrādīt visu savu grezno un akurāto zaru ritmiku, izcelt savus simetriskos torņus, veselas torņu rindas. Egles greznojas kalnainā apvidū, tur, kur tās aug pamīšus starp bērziem.

Šodien debesīs iznāk saule pastaigāt — un rudens pasaule kļūst tik krāsaina kā laba ābece, kā bilžu grāmata. Iedegas bērzi, uzliesmo apses un kļavas, sudrabu sijā vītoli. Bet egļu torņi paliek tumši un svinīgi kā vienmēr. Dziļi no ielejas — no Vaives ūdens spoguļa — uz augšu caur pēdējām zelta lapām un krasta smilgām uzzibsnī otrā saule. Gribas lidot pār šo ieleju vismaz uz iedomu spārniem. Vienmēr vajag tā uzmanīgi raudzīties pret gaismu, pret atspīdumu, tad skaistāk izskatās. Pret- gaismā ir skaistuma noslēpums. Arī oktobra saule dedzina rasas pilienus uz naktī nobirušajām krāsainajām apšu lapām. Vajag tikai uzķert atspīduma leņķi.

Sajā krasta šķautnē atrodam vienu dižozolu un pretējā krastā otru. Biešu laukā aprunājamies ar vecu lauku māmuļu. Viņa pastāsta par Dāvida dzirnavām un par to, ka šajā apvidū Vaives gravai ik pa gabalam ir citāds nosaukums. Ap Dāvida dzirnavām to saucot par Daukša gravu, bet augstāk — par Rīdzenes upīti pēc tuvējo māju vārda.

—  Aiz Veismaņiem Vaivē ieplūst sīks strautiņš, tikai pāris kilometru vien garš. To sauc par Dzeņupīti,— stāsta māmuļa, — tur bērnībā mēs, meitenes, skrējām Māras dienā mutes mazgāt, jo šī upīte tek pret rītiem.

—   Kāpēc tā?

—       Tāpēc, ka Māras dienas rītā ir jāmazgā mute tādā upītē, kas pret sauli tek, lai vasarā nebūtu miegains un seja būtu balta.

Mēs aizejam pa Vaives gravu satikt straujo upīti, kas tek pret rītiem. Dziļajā ielejā vijas tikko jaušama taka gar biezos mežos ieaugušajiem upītes krastiem.

Drīz vien iznākam pie Kalna Kalauzu mājām, kur aug slaids dižozols un rej nikns suns. Nu Ingai ir bailes. Suns to ļoti labi jūt un kļūst pavisam negants — spīdina baltos ilkņus, atiež lūpu un rāda, ka māk kost. Mēs šīm mājām paietu garām, ja pagalmā nebūtu dižozola, kuru gribam izmērīt un ievest savos reģistros. Beidzot iznāk saimnieks ar ^Timnieci, un mūsu stilbi paliek veseli.

Ozola apkārtmērs 4,2 metri, bet augstums gan iespaidīgs — 26,5 metri. Dižkokam nozāģēti apakšējie zari, bet jaunais saimnieks apgalvo, ka tas esot izdarīts pirms viņa ierašanās.

Pēc viena kilometra nonākam skaistā vietā pie bijušajām Kalauzu dzirnavām. Te Vaives upīte, gar zaļa s^mta akmeņiem burbuļodama, ieslīd egļu meža tumšajā pavēnī. Kalauzdzirnavu jaunais īpašnieks te būvē somu pirti. Vieta ir skaista: labajā krastā klaja kalna nogāze, kreisajā — zaļa, blīva egļu siena kā mūris.

Mums vairs nav laika tālāk sekot upītei. Jāsteidzas uz mašīnu. Lai tiktu uz Pleskavas šoseju, mēs dabūjam vēlreiz šķērsot Vaives gravu caur Dāvida dzirnavām. Skrējām aizelsušies, ka pēdas plīkšķ, un pretējā krastā augšā bez elpas! Tad tik tu jūti, ka asinis šalc vēnās kā strauji pazemes avoti. Sirds ir tik ātra, tik jauna, un vēlā rudeni diena tik karsta. Vakara saule atvadām dāvā sarkanus bērzus uz tumša lietus debesu fona (tie man diapozitīvā).

OSTUPES MAINĪBA

Ostupe — Lonastes labā krasta pieteka Talsu rajonā. Garums 29 krn, bas.» platība 88 km2 , kritums 64 m. Tek pa mežainu apvidu, vietām stāvos krastos, lejasdaļas purvainajā posmā upe iztaisnota.

No Latvijas PSR Mazās enciklopēdijas

Tikai pie pamales uzpeld zaļu mežu svītra. Jūtamies kā stepē. Mūsu priekšā kultivēts, pelēks līdzenums kā galds, pa kuru kā vaboles rosās vairāki traktori, aiz sevis atstādami kuplas putekļu grīstes. Te, Ances meliorēto pļavu plašajā, auglīgajā līdzenumā, satek kopā trīs upes — trīs kanāli: Stende, Raķupe (lejasdaļā saukta par Lonasti) un Ostupe. Pēdējā ir vismazākā, un kā ar lineālu novilkts liels, taisns grāvis tā nes šurp ūdeņus no Dundagas pacēluma.

1983. gada pavasarī mēs meklējām otru Raķupi, cerējām atrast vēl turpinājumu Raķupes brīnumam dižozolu varenumā. Un tāpēc tā iznācis, ka mēs ejam otrādi — no Ost- upes ietekas Raķupē ejam pret straumi iztekas virzienā. Jau stundu karstā maija saulē soļojam pa sakaltušu, sasprēgājušu zemi gar nesen raktā kanāla malu. Iešana pa cieto, kāpurķēdēm noblietēto virsmu nav grūta, bet garlaicīga gan. Kļūst mazliet citādi, kad sasniedzam kanāla pirmo pagriezienu un tas ievirzās mežā. Mežs gar upes krastiem izcirsts plašā joslā, un tur sastumta un izlīdzināta izraktā zeme. Odens plūst pa dziļā grāvja pašu apakšu — baltajā smiltiņā dzidrs, caurspīdīgs, labi ja pus- sprīdi dziļš. Kā gan zivtiņas te var tveities? Lūk, ūdenī iegāzies prāvāks baļķa gals; upe, to izmantodama, atdzīvojusies, izskalojusi dziļāku iedobi, savirmo, ieskanas un aicina zivteles uz šejieni.

Tālāk iešana kļūst grūta, jo krastos izraktā smilts vairs nav izlīdzināta, bet sabērta augstās grēdās. Es uzraušos tādas pāris metru augstas kaudzes galotnē, lai redzētu, kas ir aiz smilšu vaļņiem. Ieraugu brīnišķu ainavu. Upes kreisajā krastā plaši kadiķu lauki. Kurzemes mežu viducī, šajā bezgalīgi vientuļajā, purvainajā pļavā, sastingušas pret debesīm stāv zaļu ugunskuru liesmas — lielākas un mazākas ziemeļu cipreses. Ejam tur. Starp paegļiem vietām balti ziedoši ievu krūmi, vietām bērzi un melnalkšņi, kas, jau nometuši savas zeltītās ziedu bārkstis, skurina zaļas lapu ausis. Cik patīkama pārmaiņa pēc vienmuļā gājiena! Tāda kā veldze skatam. Sī savdabīgā kadiķu zeme te izplešas vaifāku hektāru platībā.

Aiz kadiķu pļavām iztaisnotais, izvandītais posms drīz beidzas, un sākas cita pasaule. Krastos redzami bebru darbi un nedarbi — nograuzti, sagāzti koki, upē dambji. Ostupe izskatās daudz lielāka — plata un dziļa. Un es domāju, cik jocīgi tas iznāk: mēs slavējam bebrus par viņu izcilo ieguldījumu saldūdens rezervju saglabāšanā un noteces regulēšanā, uzteicam čaklo celtnieku darbu mazo ūdenstilpju pašattīrīšanās labā un zivju bagātību palielināšanā, bet paši darbojamies pilnīgi pretējā virzienā.

Nu dzirdams, ka Ostupe runā pilnā balsi. Tas ir ūdenskritums, kas izveidojies pār. bebru būvēto dambi. Te saduras divas pasaules — upe, cilvēku iztaisnotā, un upe ar bebru dambjiem un līčiem. Labie dzīvnieki, cik viņi tomēr ir stipri — apturējuši melioratorus un ekskavatorus. Bebrs ir aizsargājams Sarkanās grāmatas dzīvnieks, tāpēc viņa dambji nav sagrauti un upe tālāk iztaisnota. Cilvēks arī saudzēt prot, ja viņam likumu dod.

Aiz ziedošajām līču pļavām, mežmalas smalcē, paceļas trīs dižozoli kā torņi. Es saku «kā torņi» tāpēc, ka to stumbri ir monolīti un savu iespaidīgo resnumu saglabā neparasti augstu, pretstatā vairumam zemzarīšu. Mums tiek atraduma prieks. Lielākajam stumbra apkārtmērs ir 5,1 metrs, tas ir republikas nozīmes dižozols. Otri divi četrmetrīgi — atbilst rajona dižkoku kārtai.

Tālāk līkumodami līdzi upes cilpām šajā vientulības pasaulē, nonākam pie pamestām mājām. Cilvēki aizgājuši uz centru. Ķirši un ābeles zied tikai savam priekam. Varbūt vēl kādam medniekam un mums.

Upe ir tik tīra — līkumo caur melnalkšņu kolonnām. Koki, saskrējuši pašā upmalā, uz sakņu pirkstgaliem balstīdamies, liecas un spoguļojas dzidrajā limenī. Un ir divas pasaules: viena īstā — augšā un otra apvērstā — lejā, ūdenī.

Pēc kilometra esam bijušā Dīcmaņa tilta vietā. Ne tilta, ne māju — tikai pamata akmeņi un dārza vieta norāda kādreizējo cilvēka darbošanos šajā mežu apvidū. Labajā krastā uzejam visresnāko dižozolu ar sumpurņa ģīmi uz stumbra.

Cik tas jocīgi: ejam pret straumi, bet Ostupe kļūst arvien lielāka, platāka un ūdeņiem bagātāka. To nemaz vairs nevar salīdzināt ar grāvi, kāds bija tās lejas gals.

Tikai desmitos vakarā esam pie Jākām. Tās ir vienīgās dzīvās mājas mūsu ceļā un šajā mežu apvidū. Rej suņi, mauj govis, blēj aitas. Cilvēki te dzīvo bez elektrības un bez visām citām centru ērtībām, bet ar Dabas vērtībām. Tas liekas ļoti romantiski, un otrā krasta mežmalā mēs ceļam telti. Ceļi, kas kādreiz pienāca un aizgāja no šīm mājām uz kaimiņu sētām, aizauguši ar mežu un mētrām. Saglabājies tikai viens, kas atnāk un beidzas te, Jākāš. Tāda aizauguša ceļa malā mēs arī guļam. Un sapņos rādās sirmi zirgi baltās kamanās. Daudzo kāju pakavi mīksti dipina. Atveru acis. Visapkārt tumsa, un telts jumtā bungo lietus. Tas ir lielais gulēšanas un sapņošanas laiks, jo lietus līst arī no rīta. Kad nu visi miegi ir izgulēti un pārgulēti, beidzot ceļamies un, lietum līstot, vācam nost savu slapjo telti.

Aiz Ostupju tilta upe kļūst arvien dramatiskāka — krasti augstāki, izveidojas ieleja ar pamatkrasta nogāzēm; upi ciešāk ielenc mežs; šaurās līču pļavas pamestas un aizaugušas. Vēl tālāk krastos parādās kāpas. Vietām tikko kā izcirstas kailas, vietām apaugušas ar priežu silu. Jūra no šejienes vienpadsmit kilometru. Sīs kāpas radušās pirms vairākiem gadu tūkstošiem, kad Litorīnas jūra un Baltijas ledus ezers pārskaloja šo Piejūras zemieni. Tagad augšā, sausajās kāpās, pret debesīm slejas slaidas priedes, bet upes ielejā mijas lapu koku gārša un dumbrājs ar aizaugošām pļavām. Vietām upē iegāzušies veci ozoli vai citi koki rada mūžameža ainavu.

Kas tad tas? Liepa ar egles zariem! Spraucos klāt un lienu riņķī. Nē, egle ar liepas zariem. Te laikam tāda apburta vieta, ka sāk «mālēties». Kā izrādās, uz viena celma kopā saaugušas divas liepas un viena egle — dabas rotaļa. Liepeglei stumbra apkārtmērs 3,4 metri. Pamatīgs koks. Liepu un egles zari liecas līdz zemei un veido telti. Gabalu tālāk atkal atradums — divi dižozoli ar 4,8 un 4,7 metru apkārtmēru. Pie pirmā ozola zemē guļ vecs bišu aulis, izdobts no apaļkoka, pie zara pieslietas saglabājušās, sirmu sūnu apaugušas vecas kāpnes, kas izgatavotas pilnīgi bez naglām. Šķiet, ka te mūsu priekšā laiks atspolējas par dažām paaudzēm atpakaļ.

Pēc laiciņa uzduramies dīvainai vietai. Augšā, labajā krastā, starp sila priedēm liels, četrstūrains laukakmeņu nokrāvums. Ne tie ir ēkas pamati (par lieliem), ne tā ir kapsētas vecā sēta (par mazu). Tā arī nezinā aizejam tālāk.

Pēc pāris kilometriem Ostupe kārtējo reizi maina savu raksturu un sniedz mums nākamo pārsteigumu. Pazudusi ieleja, upe tagad tek dziļos krastos, parādās sarkanas vai dzeltenas smilšakmens klintis. Sākumā nelielas — cilvēka augumā, bet vēlāk tās jau sasniedz sešu septiņu metru augstumu. Upe ir tik dzidra un līdz pēdējam smilšu graudiņam caurspīdīga, ka varētu domāt — tā ir tukša, ja vien pa brīdim neuzzibsnītu dzīvais ūdens virmojums.

Nokāpju lejā un piesmeļu pilnu trauku. Mēs droši veldzējam slāpes. Te taču ir lielu mežu rajons; herbicīdiem un pesticīdiem piekaisītās pļavas, tīrumi tālu. Te upīte vēl ir pirmatnēja. Laužamies caur bieziem krasta mežiem. Ostupe met bezgalīgas cilpas, un mēs mēģinām atminēt tās viltību un likumus iztaisnot, jo laiks iet uz vakaru, bet ceļš vēl tāls. Vietām krastos veseli maijpuķīšu lauki, pakrastēs kā zaļas atsperes no zemes lien strauspaparžu cēlās rozetes.

Kādus pārsteigumus mums Ostupe vēl spēs sagādāt? Un patiešām — priekšā dzirdama krākšana, mūsu lēnā tecētāja pārvēršas par Karēlijas upi, lec un skrien pār un gar lieliem un maziem akmeņiem zilā kleitā, baltām putu lentēm plīvojot. Bet akmeņi zaļos sūnu kamzoļos vienaldzīgi noraugās šajā upes dejā gadsimtiem, varbūt jau gacm tūkstošiem ilgi.

Upe steidzas, un arī mums ir jāsteidzas. Pēc brīža mežs atkāpjas, parādās lauki, pļavas, birztalas, mājas. Uz caurā Ostes tilta mūs sagaida mašīna — un ekspedīcija beidzas.

KUR DZIMST GAUJA

Ievziedu pavasarī, tveicīgā vasarā un zeltainā rudenī — katru dienu Siguldā sabrauc tūkstošiem tūristu un atpūtnieku, priecājas par Gauju, tās senkrastiem un bruņinieku pilīm. Gauja ir mīļa jebkurā gadalaikā.

Citi brauc tālāk: uz Līgatni, uz Cēsīm. Ik vasaru daudz «kuģinieku» laižas lejup pa straumi no Lodes, Cēsīm vai Valmieras. Atrodas daži neatlaidīgie, kas izbrauc Gauju no Jaunpiebalgas vai pat no Nēķina līdz ietekai jūrā.

Bet cik ir tādu Gaujas draugu, kas pazīst to vietu, kur sākas, kur rodas Gauja? Visi zina, ka tās sākums ir Vidzemes augstienē. Varbūt vēl zina arī to, ka Elkas kalnā. Bet, kamēr pats neesi savām acīm redzējis un ar sirdi apmīļojis, kamēr neesi iemērcis roku tai kalna avotā, kamēr neesi izsekojis, kā sīkās urdziņas līčioči pārvēršas strautā un strauts, pazemes avotu dzirdīts, saplūst kopā ar citiem strautiem un kļūst par upi — Gauju, līdz tam vari gan zināt un tomēr nezināt.

Atrast Gaujas izteku nav tik viegli. Sausās vasarās strautiņš izsīkst, gar krastu milzīgs grīslis līdz krūtīm, zirgskābenes kā egles līdz pazodei un vīgriezes pāri galvai, bet pa kājām pinas asi kazenāji; ari skaistais pļavu dadzis šūpo savus zilgani violetos ziedus, vietām gara nātre sveicina ar pieskārienu rokai vai sejai. Strautiņš met visādus likumus — bēg no jums brikšņos un krūmos. Ja jums gadīsies iet pēc lietus vai agri no rīta, garā zāle un krūmi būs rasas pilni. Bet ticiet — rasā vajag būt vitamīniem, tie tikai vēl nav atrasti un pierādīti. Šodien jau pazīstam negatīvi uzlādētos jonus, plaušu «vitamīnus» — fitoncīdus, bet arī rasā noteikti ir kaut kas… nu — jūs taču paši arī esat to izjutuši…

Tātad ejiet vien no rīta, kamēr vēl nav tik svelmaini karsts. Kaut gan ir agrs, saule jau labā gabalā — ir taču vasara. Gaiss vēl dzidrs un vēss. Zūd migla pļavās un ielejā. Zāle tik pilna rasas, ka brien kā ezerā. Sākumā tu laipo, bet drīz kļūsti slapjš līdz ceļgaliem, tad līdz gurniem, līdz jostasvietai. Bet te strautiņš pazūd krūmājā. Ja negribi to pazaudēt, lien rasainajās lapās, un simtiem aukstu, dzidru ūdens pilienu nobirst pār tevi. Tu noskurinies, un pazūd kūtrums un snaudulība — Gauju tu atradīsi tikai ar možām acīm. Un tad tu vairs nebēdā par rasu un zāli, kas līp ap kājām. Tā ir veselīga sajūta, ka pēkšņi vari nebēdāt par lietām, par kurām līdz šim vienmēr bijis jāuztraucas. Tu esi ticis kaut kam pāri.

Un saule kāpj aizvien augstāk. Ēnas raujas īsākas, rasa žūst, un slapjais apģērbs žūst.

Tālāk Gauja ieskrien purvā, kuru dažādos virzienos šķērso vai simt novadgrāvju. Ej nu sazini, kura te Gauja? lesi šķērsām pāri — nekas neiznāks. Jāiet vien purvam apkārt un otrā pusē jāmeklē izteka. Var jau iet arī otrā virzienā — pret straumi, būtību tas nemainīs — būs tikpat interesanti, tikpat jauki un tikpat grūti. Patiesībā iet pret straumi ir vēl labāk, jo tad jūs patstāvīgi atradīsiet Gaujas iztekas avotu.

Un tā jūs esat apgājuši apkārt purvam un atkal atraduši Gauju: jā, te jau ir pavisam kas cits — ir arī ūdens, bet atkal līkumi, krūmi, purvainas pļavas, pietekas, ūdens vairāk — un tad pirmais tilts (protams, ne jau spēkratiem). Vēl gabaliņu, vēl kilometru — un upīte ietek līčai- najā Zobola ezerā. Jāiet atkal tam apkārt (pa kreiso krastu) un atkal jāmeklē izteka.

O, nu jau tā ir krietni lielāka: redzama pat straume, ko pie labas gribas var saukt par upi, kaut gan arī te tā bagarēta, līkumu nav, gar krastu mitras pļavas. Paši pārliecinātākie .ūdenstūristi braucienu pa Gauju sākot 110 šī Zobola ezera.

Bet Laidža ezera vairs nav — tas ir nosusināts. Vēl piecu kilometru gājiens, un jūs esat pie veselas ezeru virtenes: Rijas, Stupānu, Skolas, Dabaru un Taurenes. No abām pusēm tos ieskauj augsti, gleznaini krasti. Ezeri šauri un seko cits aiz cita. Iespaids tāds, it kā jūs ietu gar lielas, aizvēsturiskas upes krastu. Pirms daudziem gadu tūkstošiem te rotaļājies lielais ledājs un aiz garlaicības izracis tā saucamās subglaciālās vagas. Gauja piepildījusi ledāja bedrītes ar ūdeni, nu te ir ezeri. Gleznainie kalni krastos arī ir ledāja atnesti un tā kušanas ūdeņu pārskaloti. Gaujai pa labi no ziemeļrietumu puses kalnus šķeļ vēl viena subglaciālā vaga, kurā iegulst Brenkūža, lizes' un Bānūžu ezeru ķēde. Vajag tikai ieskatīties: tiesātu īsta, milzīga vaga — kā mulda. Lielais ledājs ir domājis par ainavas krāšņumu nākotnē. Šaurā un divus kilometrus garā Bānūžu ezera zilais līmenis rietumu galā nosēts ar baltajām ūdensrozēm kā debesis ar zvaigznēm. Tomēr ezera gultne nav dūņaina, to klāj cieta grants. Visapkārt kūp teiksmas kā rožaina migla: te apsūnojis Velnakmens dūksnainā krastmalā, te Svētavots ar nogremdētu zviedru laika naudas lādi, te latviešu lauku amatnieku 1780. gadā celtā Apšu baznīca, te divpadsmit metrus augstais senču pilskalns.

Savākusi daudzo ezeru ūdeņus un dažas pietekas, Gauja pie Nēķina iztek kā īsta up^ Pēc staigāšanas gar krastiem var sēsties laivā un |aTTt, lai tagad Gauja jūs nes Vēl gan būs daudzas reizes jāizkāpj (ja brauksiet vasarā) un jāvelk laiva pāri seklumiem, pat jāceļ pār akmeņiem.

Toties trīskārt jaukāka ir sajūta tajos brīžos, kad ātras straumes nestā laiva slīd caur meldriem un k'almēm, kuri pāri galvai, un kad var atgrūsties ar airiem pret abiem krastiem vienlaikus, lai pagriezienos dotu laivai vajadzīgo virzienu un spētu izsekot šaurās upes daudzajām cilpām. Arī tas nekas, ja nākas izlēkt no laivas, novilkt to no sēkļa un ievadīt straumē. Gar kājām burzguļo vēss, dzīvs ūdens, un atkal tu jūti, ka šeit lec ārā negatīvie joni un uzlādē tevi. Protams, grūtuma vēl būs daudz: dzirnavu aizsprosti, biezas ūdenszāles (arī ūdensrozes) un krāces, pār kurām laiva jāvelk un pēc tam arī jālāpa. Bet tas viss tikai kāpina laivotāja romantiku un alkas pēc tīriem un straujiem ūdeņiem. Un viss būs pa spēkam, un viss būs viegli.

Gaujas augšgalā līdz Rankas papes fabrikai ūdens ir tik dzidrs kā bērna dvēsele. Tu vari redzēt visas zivis un akmeņus zem laivas — upe neko neslēpj (varbūt labi, ka pie Gaujas avotiem ir tik maz tūristu). Kamēr upe vēl nav kļuvusi platāka, tu brauc caur krasta koku alejām kā caur godavārtiem. Pārliecies bērzs aizskar seju, kad laiva slīd garām. Dažviet biezi zaru klēpji nokarājas līdz pašam ūdenim; jāieraujas laivā, lai tiktu cauri, — pār tevi nobirst vītola lapas un smaržas, un ūdens burzguļo, un airi šļakst.

Tu brauc un priecājies par katru pieteku, kas papildina Gaujas ūdeņus, jo braukšana k]ūst aizvien vieglāka. Gauja kā māte uzņem savas upes kopējā straumē. Bet, upei pieņemoties plašumā, krasti atkāpjas tālāk, un tu zaudē kontaktu ar tiem. Tev ir gan vieglāk, bet tu esi tālāks. Tāpēc jau ūdenstūristi nemīl braukt pa sevišķi lielām upēm — kā pa Daugavu vai Nemunu.

Aiz Lejasciema, kad Gaujai ir pievienojusies Tirza, ūdeņu plūdums kļūst divreiz lielāks. Gultne bez akmeņiem, ar dzeltenu jūrmalas smilti. Šķiet, turpmāk no laivas vairs nebūs jālec ārā.

Posmā no Sikšņiem līdz Virešiem Gauja laužas caur dolomīta slāņiem un ainava ir tāda kā Daugavas vai Ogres krastā: upes dibens izklāts ar dolomīta plātnēm — kā betonēts, krasti ar robainiem dolomītu atsegumiem — kā no ķieģeļiem mūrēti. Arī tāda ir Gauja. Un atkal nākas laivu vilkt — šoreiz pār dolomīta krācēm.

Savdabīga klusuma un zaļā miera valstība Gaujas krastos ir, sākot no Zvārtavas, pretī Igaunijas robežai. Meži, meži un tālas pļavas — māju nav, tikai teiksmaini ozoli vientuļajās līču pļavās, arī tūristu nav — jauks ir šis netraucētais miers.

Aiz Strenčiem un īpaši aiz Valmieras Gauja kļūst netīra, un ir skumīgi vērot šo pārmaiņu: ūdenī nekā vairs nevar saskatīt — kā kafijas biezumos, un šis tas peld pat virspusē…

Kā tu, mīļā Gauja, nevarēji noiet visu ceļu līdz jūrai, saglabājot savu pirmatnējo dzidrumu! Cerēsim, ka drīz tavas ilgas piepildīsies; koku pludināšana ir izbeigta, ir nodibināts nacionālais parks. Viss iet uz labo pusi. Cik ilgi vēl plūdīs netīrie ūdeņi uz Gauju?

Bet kur tad sākas Gauja, kur ir tās pirmavoti?

Gaujas avoti ir kalnā, kuru sauc par Elkas kalnu. Tas ir augstākais apkārtnē — 261 metrs virs jūras līmeņa, tomēr pat vissausākajā vasarā no kalna, arī no pašas virsotnes spiežas ārā ūdens. Ratu iebrauktajās grambās, pašā augšā izraktajās bedrēs — visur ir ūdens. Kalns ir kā apburts ar dīvainu ūdens spēku un, šķiet, sen gaidījis, kad «atmodinās» tā burvību un pieskaitīs tā avotus Gaujas iztekai. Kalna galā izrakta liela bedre, ko brīnumaini avoti piepildījuši ar ūdeni līdz malām, izveidojot dīķi, kam noplūde uz Gibenu mārku. No kurienes šie avoti ņem spēku, ja Elkas kalns paceļas 40 metru virs apkārtnes reljefa un ir visaugstākā vieta tālā apkaimē? Teika stāsta, ka senatnē te dzīvojusi ragana Elka un darījusi visiem daudz posta, tādēļ dievs uzmetis viņai sauju smilšu, un tā pacēlies šis Elkas kalns.

Tātad patiesībā Gaujas pirmavoti ir Elkas kalna galā, 27 matrus augstāk par G'benu māju mārku, no kurienes taga,o mēdz skaitīt Ežupītes un Gaujas sākumu.

No Elkas kalna virsotnes — kā jau no burvju kalna — tāltālu paveras pasakainas Piebalgas ainas: pauguri, birztalas un kalni, balti lielceļi lokās pār tiem gar pļavām un druvām, gar Piebalgas rijām, kurām jumti līdz pašai zemei. Tās atgādina vecas māmuļas, kas sēž, apņēmušas seģenes.. Tur, uz austrumiem, starp Alaukstu un Inesi, dzīvoja «Mērnieku laiku» prototipi. Turpat dzīvoja un strādāja romāna autori — brāļi Kaudzītes. Bagāti ir ari šejienes kultūras avoti. Vecpiebalgā dzimusi vai ilgāku laiku strādājusi liela daļa latviešu gara darbinieku: Kron- valdu Atis, Jūlijs Madernieks, Emilis Melngailis, profesors Jānis Sudrabs, Kārlis Skalbe, Antons Austriņš, Jānis Sudrabkalns, Emīls Dārziņš, Kārlis Miesnieks, Auseklis (Krogzemju Mikus) un Andrejs Pumpurs.

Aiz mežiem var redzēt lielo Alaukstu (204 metri virs jūras līmeņa). Kādreiz Gauja sākās no tā. No Alauksta iztecēja maza upīte, kuru sauca par Gaujiņu. Turienes iedzīvotāji Gaujiņas sākumu saskatīja Alauksta austrumu krastā, nelielā strautā, bet strauta sākumu — avotos, kuri nāca no Incēnu mājas akas.

Pagājušajā gadsimtā Alaukstu un Inesi savienoja ar kanālu, un Alauksta ūdens sāka plūst Daugavas baseina virzienā, bet Gaujiņa pārstāja tecēt, atstādama Gaujas sākuma godu Ežupītei.

Mēs — ūdenstūristi un alpīnisti — maksājam lielu naudu un braucam pār zemju zemēm uz Kaukāza kalniem, uz Karēlijas putu krācēm, uz Altaja upēm, uz Aizbaikālu un pat vēl tālāk — uz Rietumu zemēm, bet bieži aizmirstam, ka tepat mūs gaida mamuļa Gauja,

Iekams nepazīsti savu zemi, ir grūtāk saprast ārzemju un kaimiņzemju skaistumu. Un ja nu ciemos pajautā par mūsu Latviju, par mūsu Gauju?

KALNU UN EZERU ZEME

Kā dziesmā viļņo kalns aiz kalna ar baltām bērzu birztalām, zaļām ziedu pļavām, zelta putekšņos kūpošām lazdām, tumšiem egļu torņiem, baltām mežābelēm un baltām vilkābelēm. Ik aiz kalna atveras ezeru spoguļi un noliek baltus mākoņus pie kalnu kājām. Debesis virs galvas un debesis dziļi lejā.

Brīnišķīgi jauka ir Talsu pauguraine — izcili ainaviska Ziemeļkurzemes augstienes daļa dienvidrietumos no de- viņkalnu pilsētas. Starp stāviem, mežainiem pakalniem te guļ teiksmainais Sirds ezers un Sapņu ezeriņš. Un tālāk uz dienvidiem vēl gleznainākie Bezdubeņa, Ābeļu, Cumaļu, Tiltleju, Lejaslabiņu, Podnieku, Kamparu, Lejaslāču, Bēr- zenes un Vēzenes ezeri. Te paceļas Kurzemes Gaiziņš — Kamparkalns, saukts arī Krievukalns. Te ir ezeru un kalnu zeme — mazā Latgale. Tikai kalni un gravas, un ezeri šeit vēl ciešāk sabīdīti, ainava vēl blīvāka un pie- sātinātāka. Kāds daiļums mazajiem ceļiem, ja tie nav iztaisnoti, bet iekļāvušies dabas gleznainajos ritmos, veidojušies stihiski pēc vienkāršiem lietderības un saskaņas principiem un tāpēc arī pēc daiļuma principa. Ejot pa šiem ceļiem, galvā kā kamene iemetas doma: «Nu jau visu zemi kā tumšzili nažu asmeņi sagriezušas modernās un ērtās asfalta šosejas. Vai arī tādus vecos, dabiski veidojušos ceļus nevajadzētu ņemt uzskaitē un aizsardzībā — tāpat kā vecās bruģakmeņu ielas, tāpat kā vecos akmens tiltus, tāpat kā upju līčus?»

Seit visa ainava ar likumu ir ņemta valsts aizsardzībā — šeit ir Talsu pauguraine.

Latvijā ir piecas aizsargājamo ainavu teritorijas: Augšzeme, Vestiena, Veclaicene, Ezernieki un Talsu pauguraine. Pēdējā ar saviem 2840 hektāriem ir vismazākā, gandrīz desmit reizes mazāka par katru no iepriekšējām. Aizsargājamā ainava — tas nozīmē, ka te drīkst tīrumus art, zemi ecēt, miežus sēt, govis un avis ganīt, skaistas mājas celt. Drīkst visu dzīvi skaisti dzīvot. Bet nedrīkst kalnus norakt, nedrīkst ezerus aizbērt, birztalas nocirst. Nedrīkst neglīti dzīvot un neglīti strādāt. Nedrīkst darīt

Pitraga kadiķis ir visdižākais Slīteres rezervātā. Tā stumbra apkārtmērs viens metrs.

Laukakmens pie Talejas ezera.

Slepkavkalva Uguņos pie Kracurnicm.

Pēdējais iiclakais laukakmeņu žogs, kas vel saglabajies Uguņcierna pie Kalnrozem.

Neļķu klintis pie Salacas.

Klinšu izcilnis vientuļā Gaujas vecupes krastā.

Tūkstošiem pazemes avotu baro Gauju. Te vesels strauts izlaužas no Sarkanajām klintīm.

Dāvida pļava Slīterē.

Kalamecu gravas kanjonā.

Lielakais avots uri augstākais ūdenskritums Vaives gravā pie Dāvida dzirnavām.

Rudens Gaujas ielej

Eņģeļu ala Salacas kraslā.

Skats no Elkas kalna: leja redzamā zilā ūdeņu «acs» ir Gaujas sākums.

Slīteres meži.

Sis nelielais ezeriņš Sliteres rezervātā starp baltajām smilšu kāpām ieguvis Dižezera vārdu.

Vecā bāka un Undžavas mūžameži.

Kaltenes krasts ar ledāja atnestajiem laukakmeņiem.

Vidzemes krasts pie Ežuraga.

Ziemeļlatvijas ainava Jaunlaicenē.

Alūksnes puse.

Vitrupes jūrmala.

Neķeres ainava Alūksnes rajona.

neko tādu, kas sabojātu ainavas skaistumu. Cik gudra doma ar gudru likumu aizsargāta! Sen jau zināma un vienmēr jauna. Tāpat kā par mieru, arī par zemes skaistumu jābūt modriem.

Talsu pauguraine ir 80 metrus augsts devona iežu pacēlums, virs kura vēl 70—90 metrus bieza kvartāra nogulumu sega. Pēdējā ledāja veidotie ķēmi (pauguri) ir Talsu pauguraines būtība un skaistums, bet vienlaikus arī tās nelaime, jo augstie un stāvie pakalni sastāv no grants. Un grants ir ļoti nepieciešama celtniecībā. Pašā Talsu paugurainē, pie aizsargājamās teritorijas robežām, jau darbojas milzīgi grants karjeri. Jau norok Lejaslabiņu kalnu un citus kalnus. Vai mēs būsim saprātīgi savas zemes saimnieki? Vai sapratīsim, ka nedrīkst norakt visus šos gleznainos kalnus un iznīcināt jaukos, tīros ezerus? Tas atkarīgs no mums pašiem, no visiem talsiniekiem, no visiem tūristiem un zemes saimniekiem.

Ir jāsaprot, ir jāsajūt, cik daudz mēs drīkstam šodien paņemt un cik daudz skaistuma ir jāatstāj nākamajam paaudzēm. Ar skaidru prātu ir jāvar ieskatīties nākotnē — vienmēr taču dzīvojam gaišākai nākotnei —, ko mēs atstāsim saviem bērniem un nākamajām paaudzēm. Vai viņi mūs cildinās tikai par varenām dzelzsbetona konstrukcijām? Domājams gan, ka viņi mūs vairāk cildinās un teiks lielāku paldies par saprātīgi izmantotu Dabu un saglabātām Dabas vērtībām un skaistumu! Jo labāk mēs strādāsim, jo labāk mēs dzīvosim; jo labāk dzīvosim, jo arvien straujāk pieaugs prasība pēc skaistuma. Jo labi dzīvot nozīmē — skaisti dzīvot. Jau šodien pieaugušas prasības pēc meža, pēc tīriem ūdeņiem, pēc atpūtas dabā, pēc lauku mājām. Pavisam drīz sāksies (varbūt jau ir sācies) skaistuma un dabā iešanas bums.

Mēs esam pie Kamparu ezera augstā krastā virs ziedošu koku galotnēm. Dziļi lejā starp diviem kalniem zilais ezera spogulis, bet vienu kilometru uz dienvidaustrumiem virs mums 175 metrus augstais Kamparkalns, agrāk saukts par Krievukalnu, vēl senāk — par Krīvukalnu. Tas vedina uz domām, ka senajiem kuršiem šeit ir bijusi svētnīca. Tepat blakus ir Upurkalns, Dāvidkalns, Jāņkalns un Ozolkalns, šie nosaukumi liecina par lielu seno reliģijas kulta centru. Tātad jau tālā senatnē šī skaistā vieta saistījusi iedzīvotāju uzmanību.

Stiprais vējš pārplēš mākoņu segu, un silta, gaiša saule pārskrien pār Krīvukalna plaukstošajiem kokiem, pār baltajiem ķiršiem un ievām, pār Kamparu ieleju, kas pie- šļākta ar dzeltenām purenēm. Saule kā burvju mākslinieks pārvērš pasauli septiņkrāsu dziesmā. Un ziedi atveras tai pretī. Tāpēc jau ziedi ir saules krāsā, lai slavētu to. Zēģelē ziemeļvējš, bet te dzeltenajās pienenēs Upurkalna aizvējā var sauļoties. Apkārt vēsums. Ir tīkami just, kā silti saules stari krīt uz kailās muguras un iemaldījies vēja pūtiens pēkšņi nolaiza kā ar ledus mēli. Aukstais vējš pūš Upurkalna augstajās eglēs kā ērģeļu stabulēs, bet vēja atelpas brīdī muša iedziedas smalkāka toņkārtā kā vijoles stiga. Zilās vizbules un baltās anemones saskrējušas zem Upurkalna kokiem. Kas te noticis sirmā senatnē, par to ziedi un akmeņi klusē. Tikai zemes arājs reiz atradis senlaicīgu sudraba saktu. Upurkalns ir 50x25 metrus liels paugurs, kas zīmīgi izceļas apkārtnes ainavā. No šejienes paveras viena no plašākajām un skaistākajām panorāmām Talsu paugurainē. No šejienes mēs varam vērot visu ziedošo un plaukstošo Kamparu ieleju un pārējo kalnu nogāzes kā milzīgu amfiteātri, kā gleznu. Tur, aiz baltās ceļu lentes, redzama ozoliem noaugusi Jāņkalna galotne ar tramplīnu un slalomistu trasi stāvajā ziemeļu nogāzē. Tagad par tradīciju kļuvis šinī kalnā katru gadu vasaras saulgriežos dedzināt jāņuguni. No tā kalns ieguvis savu jauno vārdu, agrāk tas saukts par Breņģu kalnu. Daži autori raksta, ka arī šis kalns ir sena kuršu kulta vieta.

Pārsimt metru uz dienvidiem ir mazs mazītiņš meža ezeriņš — Saules ezers un Sapņu birzs. So birzi un ezeriņu pirms Lielā Tēvijas kara ilgus gadus kopis un iekārtojis dabas mīļotājs Fricis Bērziņš.

Starp Upurkalnu un Jāņkalnu ir Dāvidkalns. Domā, ka tur bijusi sena soda vieta.

Pats dīvainākais, ka visi šie kalni, pašu Kamparkalnu ieskaitot, paliek ārpus aizsargājamās teritorijas robežām. Grūti saprast, kā tas varēja gadīties. Ncņemsimies to tagad noskaidrot. Galvenais, ka Talsu pusē ir arī gudri un saprātīgi saimnieki. Viņi pielaisto kļūdu cenšas labot. Nupat saņēmu ziņu, ka ir sagatavoti materiāli, lai Talsu pauguraines ainavu liegumu pārveidotu par dabas parku. Tad Talsu paugurainē no vismazākā ainavu lieguma pārtaps par vislielāko dabas parku, krietni pārspējot Piejūras dabas parku un slaveno Tērvetes meža ainavu parku. Paredzēts aizsargājamo teritoriju paplašināt, tajā ietverot Jāņkalnu ar slaloma trasi un Kamparu māju.

Tomēr ārpus dabas parka robežām vēl paliek pats Kam-

parkalns un Lāču ezeri — Vēzene, Bērzene un Lejaslāču brīnišķīgie ūdens spoguļi līdz ar gleznainajiem pakalniem. Bērzenē ir tik neparasti dzidrs ūdens, kādu nevienā citā ezerā es neesmu redzējis, — kā kristāls. Piekalnē starp Vēzeni un Bērzeni aug pīlādzis ar stumbra apkārtmēru 2,1 metrs — viens no resnākajiem pīlādžkokiem Latvijā.

Runājot par šīs kalnu zemes brīnišķīgajiem ezeriem, nevar nepastāstīt par skaistuli Bezdubeņa ezeru, kurā dzīvojot velns. Kad skatījāmies no austrumiem, mazais ezers dziļajā ieplakā starp stāvajiem krastiem spīdēja kā izkausēts sudrabs un žilbināja acis, bet no augstā rietumkrasta : ' " Bezdibenis zem baltajām mežabelēm un zaļajām egļu smailēm bija tumšs kā tintes bļoda. Visapkārt līgoja kalni ar gaišam birztalām un laukiem. *

Skatoties lejā uz mazo ezeriņu, bija jādomā par Bezdubeņa velnu, kurš septiņpadsmitajā gadsimtā ar vācu tiesas dokumentiem pierādīts. Arheologs Juris Urtāns šo lietu ir rūpīgi izpētījis.

«Kurzemes muižnieks Nētelhorsts savā mūžā esot licis sadedzināt 80 vietējos burvjus un raganas.

1697. gadā sākās prāva pret Nurmuižas zemnieku Sviķu Sīmani. Viņš tika apvainots smagos noziegumos: Sviķu Sīmaņa kaimiņš Lāču Jēkabs sūdzējās, ka viņa ķēve pēc Sīmaņa lāstiem esot uz līdzenas vietas kāju pārlauzusi, bet vilki saplosījuši cūkas.

Ķīvīšu Reinis sūdzējās, ka Sviķu Sīmanis esot novārdojis zāli, ko Ķīvīšu Reinis pļāvis Sīmaņa pļavā, tāpēc sūdzētājam esot nobeigušies seši zirgi, kas šo zāli ēduši.

Ūķenieku Sīmanis tiesā liecināja, ka redzējis Sviķu Sīmani nesam burvju nešļavas — maitu kaulus, sasietus ar žagariem un sarkaniem diegiem. Vēl gan no tā nekāds ļaunums neesot cēlies, bet drošības dēļ tiesai tas tiekot darīts zināms.

Visas pret viņu celtās apsūdzības Sviķu Sīmanis noliedzis.

Tad tiesa pasludina: «… viņam (Sviķu Sīmanim. — /. U.) ir jāliek priekšā stingrā aptauja (t. i., spīdzināšana). Bendem… ir jāizdara pirmais vilciens. Ja viņš arī tad paliks pie savas stūrgalvības, tad ir jāizdara otrais vilciens. Un, ja tad viņš neizteiks patiesību, tad nākamajā dienā viņam būs jāiztur trešais vilciens aiz taisnības motīviem.»

«Pirmais vilciens» jeb «laipnā pierunāšana» bija apsūdzētā pēršana ar pātagām un īkšķu spiešana speciālās spīlēs. «Otrajā vilcienā» jeb «stingrajā pierunāšanā» lie- toj-a «spāniešu zābakus» — zābakveida preses ar iekšpusē iestrādātiem neasiem izciļņiem, kuri, pieskrūvējot skrūves, iespiedās miesā. «Trešo vilcienu» jeb «piedraudēšanu» lietoja, lai apsūdzētais izdotu savus līdzbiedrus. «Piedraudēšanā» galvenais bija apsūdzētā pakāršana aiz sasietām rokām, turklāt pie kājām tika sietas svara bumbas un citi smagumi.

Pēc šādas «pierunāšanas» Sviķu Sīmanis «atzinies». Jā, viņš esot burvis. Savu mākslu esot ieguvis no Struteles zvejnieka Gffdes, kas Sīmani samācījis iet uz Bezdubeņa ezeru un tur svilpot. Kad Sīmanis tā izdarījis, no ezera iznācis melnās vācu drēbēs ģērbies velns (ievērojiet — velns vācu drēbēs!) un samācījis burvību mākslas. Sviķu Sīmanis savam kungam ik pārmēnesi nesis uz Bezdubeņa ezeru ziedojumus — zosis, jērus, teļus. Kā galvenos apkārtnes burvjus Sviķu Sīmanis nosaucis trīs zemniekus — Lakatu Mārci, Strēļu Andreju un Ieviņu Pēteri.

Pēc tam tiesa atzina Sviķu Sīmaņa vainu par pierādītu un piesprieda sodu — dzīvu sadedzināt sārtā. Ieviņu Pēteri, kuru Sviķu Sīmanis bija uzdevis kā burvi, līdzīgā veidā sodīja ar nāvi 1698. gadā.

Minētais piemērs ir tikai viena no daudzajām raganu prāvām. Kurzemē uz sārta kā burvji vai raganas gājuši bojā pāri par 1000 zemnieku.

Par burvjiem un raganām parasti tika norādīti tie cilvēki, kas ar savu domāšanu, patstāvību, darba spējām, zināšanām atšķīrās no pārējiem. Viņu pārākumā vai atšķirībā saskatīja nelabā pirkstu, un nelaimīgā vainas pierādīšana bija ļoti vienkārša — «pirmais vilciens», «otrais vilciens»…

Arī muižniekiem bija izdevīgi, ka zemnieki baidījās cits no cita, ticēja raganām. Tas sēja neuzticību kaimiņu starpā, bet vieglāk pārvaldīt tādus, kuri nespēj vienprātīgi uzstāties.

Bezdubeņa ezers ir liecinieks senai traģēdijai.» (Juris Urtans, «Bezdubeņa ezers», «Lauku Dzīve», 1974. g. Nr. 8.)

Puskilometru tālāk pretī Ābeļu ezeram ir Velna acs — starp augstām nogāzēm kā milzu piltuves dibenā mini- ezeriņš ap 50 metru diametrā. Pats dīvainākais, ka Velna aci no Ābelu ezera ieplūst sīks strauts, bet pašai piltuvei nekādas noteces nav un nevar būt. Kur paliek ūdens?

Ja mēs kā putni dodamies šķērsām pāri pauguraines mežiem, gar Ābeļu ezera galu, pāri Ažukalnam un veco laupītāju gravai, Vīnlejai, pāri Milzukalnam (senču pilskalnam), tad jau pēc diviem kilometriem būsim vēl pie viena kalnu ielejā iekrituša ezera. Lai gan arī šis ezeriņš pēc izskata un ģeogrāfijas ir stipri līdzīgs Bezdubenim, tanī gan velns nemājo nekādā ziņā, jo šis saucas Mācītāj- mājas ezers. Pašā krastā aug izcils dižozols kā tornis ar zariem kā zibeņiem, 27 metrus augsts, 5,6 metrus resns. Auašā — virs mazā ezera, virs lielā ozola kalna galā — ir sens kaps ar melnu metāla krustu un baltu taureni virs tā: Sajā krāšņumā sev dusas vietu izvēlējies Ludviga van Bēthovena tuvākais draugs, vijolnieks un mācītājs Kārlis Amenda.

Caur izcirsto skatu stigu, caur plaukstošo koku zariem dziļi lejā kā Siguldas kraujā atviz ezera gaišums. Skan ausīs kvartets Opuss 18, Nr. 1. Dabas mieru un elēģisko noskaņu izjauc šāvieni no Sapņu ezera puses. Fašistu okupācijas laikā tur, aiz Sapņu ezera, esot šauti un aprakti cilvēki. Tagad apkārtni pierībina sportisti, jo tur esot Talsu šautuve. Jau radušās domstarpības, vai šo veco šautuvi paplašināt un labiekārtot vai vispār likvidēt. Protams, tai te nav īstā vieta. Šautuvei nevajag ne dabas parka krāšņuma, ne Sapņu ezera klusuma, ne ekskursantu tuvuma, ne kapu miera. Talsinieki — kā gudri un saprātīgi saimnieki — tai atradīs daudz piemērotāku vietu.

Sajā nelielajā kalnu un ezeru zemē mēs bijām trīs pavasarus. Mēs uzgājām arī mazus, mazus beznosaukuma ezeriņus kā rotaļas zem dižu kalnu egļu spārniem un klusas vietas, un tumšas gravas kā no vecajām laupītāju pasakām.

Simt gadu vecā Ratnieku māmuļa teikusi, ka viņējos kalnus senāk saukuši par Torkalniem (tagad nesauc nekā), bet strautiņu, kas dziļajā gravā tek, — par Māras upīti. Aiziet vecie ļaudis, un izzūd vecās mežvidus mājas, kas tālu no ceļiem, izdziest senie vietvārdi un nostāsti, bet jaunajam Talsu pauguraines dabas parkam tādi vietu nosaukumi būs ļoti vajadzīgi.

MAZAS EPIZODES NO ALŪKSNES PIEZĪMJU BURTNĪCAS

Kas kaitēja nedzīvot Ierastā vietiņā? Uz kalniņa tīra maize, Leja skaidrs ūdentiņš.

Alūksne — pirmās un pēdējās salnas, bargākās ziemas, īsākās vasaras, Latvijas Verhojanska. Tu esi skaista — mūsu mazā ziemeļu pērle! Kad citur jau ceriņi plaukst, Alūksnes pakalni ievu reibumā tvan. Kad citur jau jasmīni zied, Alūksnē zilas putas uzsitusi ceriņu viļņi ap mājām. Zudušo pavasari brauciet satikt Alūksnes pusē! Tai ir kaut kas no kalnu rakstura, kur ilgi var atrast pavasari un kur ābe|ziedi ir jaunāki nekā citur. Arī gaiss te tuvāks kalnu gaisam un ūdeņi dzidrāki, vēsāki.

Skaista ir šī zeme. Veclaicenes ainavu liegums aizņem gandrīz 20000 hektāru. Veclaicenes kalni vecu veciem vārdiem zilā teiksmu dūmakā — Romeškalns, Dievu- kalns, Sauleskalns. Klusas, rāmas vietas.

Un tālāk Kornetu un Peļļu dziļās ieplakas jeb, kā zinātnieki saka, subglaciālās vagas ar ezeru krellēm — Rai- pala, Ievas, Dzērves, Mellīša, Lielā Baltiņa, Mazā Baltiņa, Pilskalna, Ilgāja, Sūnekļa un Kalekaura ezeriem kā diža rota Igaunijas — Latvijas robežai.

Dēliņkalns 271 m virs jūras — augstākais punkts Austrumvidzemes augstienē. Citi kalni pie kājām kā zili jēri guļ. Dēliņkalns jūlijā ir dzelteno un balto margrietiņu dārzs. Kad rādu diapozitīvus, visa istaba pielīst dzelten-

rūsganas gaismas no puķu atspīduma;. Puķu kalns.

« *

Pirmais pārsteigums bija mūsu mājvieta. Kārlis Obelis iekārtoja mūs uz Alūksnes ezera, 1,5 metrus virs viļņiem. Zem mums vienmēr peldēja svītraini asari vai zeltītas raudas lielos baros, jo makšķernieki te netiek klāt, divus metrus virs mums laivu mājas čukurā čiepstēja kaiju bērni, kad vecāki tiem nesa zivis. Saulainos rītos zem mums spēlēja saules staru ērģeles: no ezera viļņiem atstarotā saule iespraucās pa dēļu šķirbām neapgaismotajā telpā, un šie garenie prožektori, ātrākā un lēnākā ritmā kustēdamies, brīžam locīdamies, brīžam salūzdami drumslās, izdejoja neaprakstāmu gaismas mūziku uz pretējās tumšās sienas. Zirnekļa tīkls iegaismojās un dzisa. Vienlaikus ar aso gaismas zobenu deju pār tumšo dēļu sienu slīdēja līčloču viļņu atblāzma. Šo brīnišķīgo gaismas spēli būtu apskaudis vislielākais apgaismošanas mākslas meistars. Gaismas mūzikas ritms un ātrums un staru kombinācija mainījās atkarībā no tā, cik stipri ezera

spoguli saviļņoja vējš vai garāmbraucošās laivas.

* * *

Vaidava. Te nu tā ir — tik sirsnīgi apdziedātā Latvijas un Igaunijas upe.

Ijptādas vietas, kur gribas apstāties un palikt. Saule un tekošs ūdens, un klusums — klusums ar ūdens čalu. Upe nāk no tumšu krastu apakšas uz sauies malu. Melna upe pārvēršas spožā sudraba spogulī. Izskaloti divi bērzi kā tilti līgst no krasta uz krastu. Vēl dzīvi un zaļi. Ūdens putas kā laivas līgodamas aiziet caur bērziem atkal zem tumšajiem krastiem kā balti sniegi. Egle noskatās no augšas un pamāj ar nokarenu zaru roku. Sī ir saules staru sala ēnaino krastu valstībā. No tālienes caur kokiem atlido dzidra gaiļa dziesma un satiekas ar mazā putniņa — čip-čī-čīī-čīī-ī! — ašo saucienu. Nu arī es gribu saukt:

Jel, mirkli, apstājies, Tu esi skaists!

Bet ūdens tek. Un šajā tecēšanā ir saules plūsma un staru rotaļa, un ūdens dziesma, un ūdenszāju plastiskās dejas, meldru straujā trisēšana, balto putu līgošanās, ašo zivtiņu liesmas.

Ūdens burbuļo un tek, bet duļķu nav. Aizvien ritmiskāk elpo dvēsele.

* *

Šodien mēs ejam uz Markūzu un Kalamecu gravām. Tas ir tik tālu, ceļi kļūst aizvien mazāki, sīkāki un beidzot izzūd pavisam. Vairs nav arī neviena, kam paprasīt ceļu, kur tālāk iet. Kaut kur aiz Kaulezera purva tek Melnupe uz Igauniju, lai saplūstu ar Mustjegi un tad kopā ar brāļu tautas ūdeņiem atgrieztos Gaujā.

Esam nonākuši pie mājām, ko sauc p^r Līvakām. To vēsta zila tāfelīte ar baltiem burtiem. Pagalmā neprātīgi smaržo balts jasmīnu krūms. Nātrēs deg sarkans rozes zieds. Bet durvis ir vaļā, slieksnis ieaudzis zālē, jo Līvakās neviens vairs nedzīvo. Māja vēi smaržo pēc maizes un kvēpiem, kas gadsimtu gaitā iesūkušies šais priežu sienās.

Lielajā rijā tvano vīstošo bērzu slotiņu simti, varbūt pat tūkstoši slotiņu. Tik spēcīgs aromāts virmo, ka var noreibt. Krājas vitamīni un bariba stirnām saltajā ziemā. Tas ir skaists vecās celtnes izmantošanas veids. Liepu aleja, lazdu rinda gaidīs, ko teiks melioratori.

Neprasījuši ceļu nevienam, brienam pa dziļu, zaļu pļavu. Suņuburkšķu baltie ziedi līdz kaklam, un balti mākoņi virs galvas nāk no kaimiņzemes, no ziemeļzemes Igaunijas, līdzi nesot vēsu, dzidru gaisu. Kalnā cīruļi dzied neprātīgi, un gundegas zied kā vienmēr ar stipru sulu. Visas pļavas un visa ziedēšana jau gatava līgošanai. Kāds auglības spēks arī ziemeļu daļāl

Ceļu var uztaustīt pēc nogāzēm un ūdeņu satekām. Nav jāmeklē ūdensšķirtnes, bet jāiet tur, kur ūdeņi satiekas, kur grūtāk, kur neiet neviens, kur nogāzes krustojas, gar grāvi uz leju, lūk, tur caur brikšņiem uz tiem alkšņiem, tur jau sākas grava. Odens mūs novedis pie meklētās gravas.

Jālec stāvus uz leju, un mēs esam Kalamecu gravas kanjonā. Arī ūdens lec pa smalkām, ar dolomītu plāksnēm bruģētām kāpnītēm gar akmens sienām. Ir arī lielāki 110- lēcieni. Tos sauksim par ūdenskritumu kaskādēm. Tagad vasarā visi grāvji sausi un gravā ūdens tik tikko čurkst, bet pavasari gan te skan ūdeņu orķestris un iet vaļā ūdenskritumu dejas. Ja lapas nav saplaukušas, tad ari saule tiek gravā iekšā un piedalās ūdeņu jautrībās. Robotās kanjona sienas ir trīsvīru augumā. Kanjona platums desmit metri, pret klinšu knābi — tikai astoņi metri. Gara šī grava ar akmens sienām nav — tikai četrdesmit metri. Dziļā grava, protams, turpinās arī tālāk, bet tur vairs nav kanjona.

Dolomītu klintis veido arī pārkares un prāvus akmens balkonus. Lielākā pārkare sniedzas līdz divi metri. Citi šķautņaini kluči nolūzuši un guļ gravas dibenā ūdens ceļā. Karstā vasaras dienā te ir vēsi un mikli, riņķo odu mākoņi.

Tepat netālu ir vēl Markūzu grava, tāda pati dziļa un stāva, ar akmens krastiem. Sīs gravas dolomītos ir prāva ala ar divām ieejām. Viena no tām pusaizbirusi, arī otrajā jālien rāpus pa šauru spraugu. Iekšpuse ir krietni plašāka, bet kājās piecelties un iztaisnoties tomēr nevar, jo griestu augstums tikai 1,4 metri. Pa grīdu mētājas dažāda lie- lurna šķautņaini akmeņi, kas nokrituši no alas griestiem. Pa akmeņu spraugām šur tur jaušama gaisma. Ala iet lidztekus gravai, un alas siena ir tik plāna, ka pa roboto akmeņu spraugām dažviet spēj ielauzties vāji gaismas at- spīdumi. Izmēru alas garumu un rāpodams uzzīmēju tās skici. Ala ir ar lielu «vēderu» — zema, plata, piecpadsmit metrus gara. Tā ir gandrīz vai vienīgā dolomītu ala Latvijā. Visas citas mūsu daudzās alas, kā zināms, ir smilšakmeņos ūdens izskalotas. Šķiet, Markūzu ala ir veidota mākslīgi, laužot dolomītus saimnieciskām vajadzībām. Ar to, protams, alas ģeoloģiskā un dabaszinātniskā vērtība stipri pazeminās.

Ir vasara, un mums slāpst aizvien vairāk. Jāmeklē ūdens. Gravas augšā ir vecas, lielas mājas, un garajā zālē ganās viena govs. Brīnums! Māja nav pamesta. Tajā dzīvo viena sieviņa. Te, pasaules malā, «robežu pasaulē», dzīvo viena ar gotiņu, bez elektrības, bez akas, bez televizora, bez cilvēkiem. Viena ar brūnaļu, ar dzidru avotu, ar svecēm vai petroleju, ar zaļu zāli visapkārt. Laikam jukusi? Gotiņai te ir paradīze. Un laikam tantiņai tāpat.

Cik dzidrs un auksts avots Markūzu gravas augšāl No zemes apakšas kāpj tīrs ūdens ar 6,3 grādu temperatūru. Tantiņa te smeļ ūdeni. Es vienmēr esmu apbrīnojis avotus. Kāpēc no melnas zemes nāk dzidrs ūdens, bet peļķēs ir dubļi?

Ir jāiet atpakaļ uz ceļiem un pa tiem uz Gaujienu. Uzmetu atvadu skatienu zaļajai, ziedošajai apkārtnei un pēkšņi iedomājos ziemu. Kādi janvāra sali te kals, kādi februāra puteņi te sagriezīsies. Bet avots taču nesasals? Interesanti būtu tad atbraukt un redzēt, kāda izskatās Kalamecu un Markūzu grava ziemas baltumā.

Markūzu un Kalamecu gravas desmit hektāru platībā ir aizsargājams ģeoloģisks piemineklis. To sargā valsts likums.

AP MORAANGU

Kādi tur ezeri savādiem vārdiem: Gulbis, Vēzītis, Asarītis, Zilonis, Vienītis, Raibītis, Sūniņš, Daubiņš, Bērziņš, Dubeksītis un vēl Ķēves ezers, un vēl jaunais Divrubļu dīķis. Bet tos mazos mēs uzzinājām tikai vēlāk; sākumā fascinēja un šeit atveda Moraangas vārds no Visvalža Lāma romāna un raibraibā ezeru kontūra kartē. Abi lie« lākie — divus kilometrus garie Mordangas un Kāņu ezeri atdalīti ar pārsimt metru platu zemes strēli, atgādina burtu H ar garām kājām. Tie iegūluši paralēlās • subglacialās vagās augstu kāpu krastos kā divas blakām plūstošas upes no dienvidiem uz ziemeļiem. Un tikai pārdesmit metru šaura iežmauga vieno abus mežezerus. Kur te, zemes vidienē, radušās kāpu grēdas? Ģeologi izpētījuši, ka pēcledus laikmetā Baltijas ledus ezera lielie ūdeņi sniegušies līdz pat Ventas—Usmas ieplakai.

Te ir mazapdzīvotais lielo Usmas mežu rajons. Tuvākie veikali atrodas Spārē vai Rendā 7—9 kilometrus no šejienes. Mēs ejam uz autoveikalu, kas Mordangā iebrauc uz divām stundām divreiz nedēļā. Sajā centriņā ir ne vairāk ka ducis māju. Mordangas ūdensdzirnavas sen apklusušas. Tikai Kāņupes ūdens dzied senu dziesmu, pār aizsprostu krītot. Visā ciemā nevienas dzīvas radības, ja neskaita vienu brūnaļu norā un dažas vistas sakņu dobē. Tāds neparasts klusums kā agrā svētdienas rītā, kaut gan ir darbdienas vidus un autoveikala laiks. Te valda tāds lauku miers kā senos, tālos gadsimtos. Autoveikals nesteidzas, pircēji nesteidzas. No mežniecības mājas lēnām iznāk un uz soliņa apsēžas vecaistēvs ar milzīgu bārdu kā mākslinieks Indriķis Zeberiņš. Autoveikalu gaida tikai seši šejienieši: divi mežziņi, viens mežstrādnieks ar sievu, kāda sieviete ar velosipēdu un kādreizējais stiprais kalpa cilvēks Kārlis Baiga ar lielo bārdu. Divas stundas gaidām. Kārlis Baiga un mežzinis Kārlis Kristapsons mums sīki izstāsta daudzo ezeriņu vārdus un atrašanās vietas, izstāsta ceļus uz mežezeriem, dižkokiem un Krāčupīti.

Zem kuplā ozola nopērkam divas skumbriju konservu kārbas un rupjmaizes kukuli. Nu varam atgriezties mūsu apmešanās vietā pie Kalvenes ezera Kurpniekos, lai uzkrātu spēkus rītdienas ceļam. Te ir ceļu daļas atpūtas bāze, bet neviens vēl tik agri, maija vidū, atpūsties negrib. Mēs domājam citādi. Maijs ir vissaulainākais un gaišākais mēnesis. Un nekad tas mūs vēl nav pievīlis.

Otrā dienā nolemts apstaigāt tuvāko ezeru krastus.

Dākļu mājas ir uz augsta zemes šauruma, kur kā ķekarā no visām pusēm sanāk kopā četri ezeri: Kalvenes, Mordangas, Kāņu un Dākļu. Pa šo simt metru plato zemes • strēli izlokās lielceļš. No šejienes paveras lieliska ainava uz Kalvenes ezera apaļo salu, kas zilajā spogulī guļ kā milzīga cepure, rotādamās priežu rūsganajiem stumbriem un zaļajiem vainagiem. Gribu skaisto ainavu uzņemt krāsu filmā un eju pa laipu ezerā. Laipas gals. zem mana svara nedaudz noliecas un virs tās uzplūst ūdens. Kas par to — man kājās ir gumijzābaki. Varu iet arī pa ūdeni. Bet, tiklīdz tur speru kāju, tā nokļūstu uz noglu- mējušās laipas tikpat kā uz ledus. Abas kājas aiziet kā pa ziepēm, un es ar visiem fotoaparātiem un ar skaisto mugursomu noplunkšķu ūdenī. Labi vēl, ka sēžu uz laipas ne visai dziļi — tikai kājas karājas dzelmē. Inga, krastā stāvēdama, krīt smieklu lēkmē. Ziņkārīgie Dākļu mājas bērniņi gan ir žēlīgāki — stāv izbijušies, atplestām inutītēm un tikai pēc brītiņa aiz smiekliem iekož lūpu zobos.

Ticis krastā, vispirms steidzu pārbaudīt fotoaparātus, tad izleju ūdeni no zābakiem, nogriežu zeķes. Ek, kas par kreņķiem! Nu jāiet uz mājām pārģērbties un apmainīt filmas.

Un tomēr šī diena bija bagāta un patīkama. Mēs apgājām apkārt vairākiem ezeriem. 250 metrus uz dienvidiem no Kurpniekiem atradām ērmotu dižvīksnu ar apkārtmēru 5,9 metri. Vecais stumbrs punains uik dobu- mains, ar vairākiem tumšiem caurumiem, tāds kā raganas miteklis stāv purvainā ūdens slīkšņā. Tomēr galotne braši zaļo.

Tālāk ejam gar Kāņu un Mordangas ezeru krastiem. Garie, šaurie ezeri mūsu priekšā izlokās kā diža sudraba upe. Vējš netiek šajā mežu nosargātajā dziļajā ieplakā. Krastmalā zilā ūdenī stāv melnalkšņi, un to melnās saknes savītas ap krastu uz ūdens un zemes robežas. Liekas, tur izskalots milža Lutauša vecais tīkls, darināts no darvotām tauvām. Aiz melnalkšņiem stāv baltie, gaisīgie bērzi un smagnējās egles, bet augšā kapās paceļas gaišs sils ar mellenāju mētrām. Priežu stumbri kā viioļu stīgas un dažas zaļas eglītes starp tiem. Klusums. Te ir zivju audzētava un makšķerēšana noliegta.

Saule pacēlusies zenītā. Karsē. Mēs izrneklējarn piemērotāku vietu un ejam peldēties. Ezermala smilšaina kā jūras liedags. Tikai vientulība, augstie, stāvie krasti, ūdenī kritušie koki un vecie celmi atgādina it kā Bai- kāla krastu un biedē. Pēc desmit metriem lēzenais krasts pāriet stāvā dziļumā, bet ūdens virskārta šinī maija dienā ir 21 grādu silta. Velku no ūdens laukā melnos, smagi piemirkušos zaraiņus, attīru krastu. Te pēkšņi uzduros sarkanam pludiņam. Parauju aiz auklas un redzu, ka tās galā spārdās pusmetru gara zaļa līdaka. Saucu Ingu palīgā. Mēs izce|am zivju karalieni virs ūdens. Es turu glumo plēsoņu cieši ar abām rokām, kamēr Inga, kā jau žēlsirdīgā māsa, atsvabina tā lūpu no āķa. Pirmo reizi mūžā esmu izvilcis zivi un vēl tādu. Ko ar to iesāksim? Bet dižo dzelmju iemītnieci taču neesmu izvilcis es. To Ir noķēris kāds malu zvejnieks ar savu naktsāķi.

—   Varbūt nesīsim uz māju mūsu saimniecei? — jautā Inga.

—   Bet tad jau mēs arī kļūsim malu zvejnieki.

—   Nu, bet ko tad? Jālaiž atpakaļ?

—   Laikam tā jādara.

Ielaižu lielo zivi ūdenī. Līdaka stāv kā sastingusi.

—   Varbūt nomocīta, nabadzīte?

Es nedaudz pakustinu ar kāju ūdeni, un līdaka kā bulta ar plunkšķi izgaist mūsu skatieniem.

Te ir tik labi. Pēc peldes pusdienojam un saulē guļam dienvidu. Vējš žūžo priežu galotnes augstajās kāpās, bet lejā virmo saules sakarsētais gaiss. Ezerā noskan vairāki lieli punkšķi. Tā laikam mūsu līdaka, grib dāvāt kādu vēlēšanos. Ko mēs šajā brīdī varam vairāk vēlēties kā saulainas dienas un skaistus atradumus.

Un tiešām — zaļā Mordangas līdaka šo mūsu vēlēšanos izpildīja. Pēc Mordangas mēs sauļojāmies un peldējāmies Ģipkas jūrmalā, kur ūdens temperatūra maijā tālu .aiz sēkļiem bija 20 un 21 grāds, turpretī Rīgas jūrmalā tikai 9—11 grādi. Kad es vēlāk stāstīju draugiem, nevien3 neticēja. Ne par līdaku, ne silto maija jūru Ģipkā.

Pēc diendusas pamodos nosvīdis, ar sūrstošu dibenu. Izrādās, ka esmu iegūlies sarkanajās skudrās, un nu ir tāda sajūta, ka man uz šīs vietas uzlikts stiprs sinepju plāksteris. Vienīgais glābiņš — vēlreiz lēkt ezerā.

Pēcpusdienā kāpjam stāvajā krastā un ejam pa kāpas augšu. Saule tagad iegriezusies pretējā krastā, un no ezera dziļi lejā uz augšu kāpj spožās saules debesis. Kad vējš apmet kūleni un noskrien līdz ūdens līmenim, sīki vilnīši kā tūkstošiem zelta spīgu|u pielej mežu ar gaismu un pāri ezeram uz ēnā iegrimušo krastu izveidojas līgans saules tilts.

Gar rietumu krastu ejam mājup. Te priedes sadzīvo ar savām māsām eglēm un brālēniem bērziem. Brīžam samta egles gar ūdens malu sastājušās tik taisnās rindās, it kā būtu stādītas. Seit Mordangas ezera krasti vēl kraujāki — kā Vecrīgas namu stāvie jumti. Taciņa vijas pa vidu kā dzega. Bailīgākam cilvēkam te būtu pat grūti noiet. Tik stāvu krastu Latvijas ezeriem neesmu redzējis. Šķiet, ka zem manām kājām būtu klints, bet patiesībā tā ir smilšu kāpa ar priežu un egļu saknēm sastīpota. Pirms divpadsmit gadu tūkstošiem te ledājā bijusi plaisa, kāds grandiozs zemledus tunelis, patiesībā divi paralēli tuneļi, pa kuriem mutuļojusi varenā ūdens straume, kas izrāvusi Mordangas un Kāņu ezeru dziļās vagas. Kā ģeoloģisks objekts šie ezeri ; r unikāli. No jebkuras vietas te uz ezeriem un pussalām paveras citādas, aizvien krāšņākas ainavas. Arī bebri šo ezeru nesmādē un strādā tā krastos, bērzus un apses paretinādami.

Nākamajā dienā ejam uz Kāplūzu dravas priedi un uz mežezeru Vēzīti. Arī te milzīgas kāpu grēdas, caur kurām nokļūstam bijušo meža māju Kāplūzu vietā, pie varenās dižpriedes, kuras vainags pacēlies desmitstāvu nama augstumā. Priežu vecmāmiņas 3,2 metri resnajā stumbrā izcirstas divas dores 3,5 un 5 metrus no zemes. Pie stumbra zemē guļ vecas, satrunējušas kāpnes. Vai tas liecina, ka bites te kāptas līdz mūsu gadsimta vidum? Atšķirībā no citām dravu priedēm šai galotne nav nocirsta. Kāplūzu laukus un pagalmu jau pārņem mežs; sirmā priede zaudē savu ainavisko vērtību. Vēl atlikušajā lauku klajumā arī nesen iestādītas priedītes. Mežu ielokos un mazajās mežu pļaviņās ir nenoliedzams skaistums, neatvairāma pievilcība. Vai nu visu tā vajadzētu aizaudzēt, iztaisnot un rnasivizēt? Pārmaiņas nepieciešamas ne tikai cilvēka dzīvē, dienu ritmā, bet arī zemes vaigā un augts valstī.

Pa augstu kāpu valni nonākam līdz Vēzītim. Mums kā par brīnumu, šajā klusajā vietā sabraukušas daudzas mašīnas, uzceltas pat teltis un kāda kompānija zvejo ar tīklu. Tomēr arī bebru darbība te izvērsusies plaši — daudz lielu bērzu tie nograuzuši un sagāzuši ezerā. Smilšaino krastu ezeram dūņains dibens, un tanī ir veci nogrimuši koki. Vai ezerā ir arī vēži? Uz to Kārlis Baiga atbildēja: «Agrākos laikos gan bija pulka vēžu. Tāpēc jau ezeram tāds vārds. Bet tagad vairs tikai reti kāds mazs vēzītis ieraugāms.»

Trešajā dienā ejam gar KrāČupīti, kas ietek Kāņu ezera dienvidu smailē. Lojasgalā upīte līkumo pa plašu purvainu ieleju. Pamazām tā sāk sašaurināties un abas pa- matkrastu augstās nogāzes tuvojas viena otrai. Te ir «tāda aizmirsta zeme — kā rezervātā — cilvēks nevienam kokam nav roku piedūris. Krustu šķērsu krituši tie tā ari satrūd. Apsēžamies pie nokaltušas lielu egļu grupas. Zilajās debesīs dramatiski slejas kailie skeleti kā strandē- jušu kuģu masti šajā zaļajā okeānā. Ir tāda kā spoku stunda. Dienas vidus. Čīkst koki. Šad un tad te vienā, te otrā vietā iekrekstas zari. Liekas, tepat ir vēl kāds. Klau, tur aiz priedulājā viens klusu iesvilpjas! Tālumā sāk kūkot dzeguze. Tad atkal it kā viens brauktu ar čīkstošiem ratiem pa sakņainu meža ceļu. Nezināmais braucējs apklust bet no otras puses nāk citas nenoteiktas skaņas. Te ir vieta, kur staigā bailes. Krituši koki, purvs. Melnā kūdras gultnē lēni plūst absolūti dzidrs ūdens. Gar pa- matkrasta nogāzi uz purva un kāpu robežas lielu kadiķu joslas. Daži pat desmit metrus gari. Ejam gar kreiso nogāzi, Bretaņas pasakas stāstīdami. Un pēkšņi… upe pazudusi. Ejam atpakaļ. Upes ielejā vairs nav. Tad parādās neliela ūdens plūsma un atkal pazūd zem sūnām. Tik niecīga nevar būt upe. Varbūt esam norāvuši pa kādu sīku sānu pieteku? Aizelsies un nokusis uzkāpju augstas kāpas galā, lai pavērotu apkārtni. Nekā nevaru saprast. Pāri tikko apmežotam izcirtumam tālu izplešas kāpu vaļņi. Kur tad īstā upe? Se tev pusdienlaika stunda! Ejam vēl krietnu gabalu atpakaļ. Jā, nonākam agrākajā vietā, kur jau nesen bijām. Upīte plūst kā pirmīt. Tā tomēr nav īstā, tā ir tikai Krāčupītes māšele, sānu pieteka. Krāčupīte jāmeklē vēl labu gabalu cauri staignājam pa labi.

Izlienam, izbrienam un atrodam. Te nu gan ir īsts mūžameža un mūžapurva rezervāts! Krāčupīte maza un sīka kā pelīte klusi līkumo pa baltu smiltiņu neparasti dziļas ielejas stāvajos krastos. Daudzi koki krituši un izslējuši gaisā saknes kā kroplīgi ķeburainas milžu plaukstas, nolipušas ar melnajām purva dūņām. Pa leju virzīšanās uz priekšu gandrīz neiespējama. Uzkāpjam stāvajā krastā un ejam pa augšmalu, vērodami rāmo Krāč- upīti tur dziļajā ielejā zem kritušajiem kokiem. Re, cik kāpu krasti var būt stāvi! Arī tie noklāti ar kritušajiem kokiem. Pulkstenis rāda 1330 . Atkal pārskrien baiļu trīsas, jo skan tāda kā žēlabaina kaķa ņaudēšana. Mirušais koks iekritis dzīvajā, vējam uzpūšot, vaimanā skaļi un sāpīgi kā vecas, pamestas mājas durvju eņģes. Pie eglīšu biezokņa pakrastē veca bunkura bedre. Kam tās? Vai te kliedz pagātne?

Dienas otrajā pusē mums iznāk gana laika iepazīties ar Ziloni. Par šo ezeru vecajā tūristu literatūrā sacīts tās «Ziloņa ezerā novērotas tādas pat parādības kn Zenēvas ezera: rāmā laikā ūdens ezerā ik 4 minūtes kāpj pa apm. 1 cm.» Tā kā vējš burza ezera līmeni, mums savām acīm parbaudīt Ziloņa dīvaino uzvedību nav iespējams. Par ezera savādo nosaukumu gan tūlīt gūstam skaidrību; proti, tam nav nekāda sakara ar Āfrikas vai Indijas ziloņiem, bet gan ar ezera brīnišķīgo krāsu un ļoti dzidro ūdeni. Peldoties ir tāda sajūta, it kā tu lidinātos gaisā. Un arī pa gabalu ūdens spogulis ir zils, zils. Zilonis ir ūdensšķirtne starp Ventas un Irves baseiniem. Mordangas ūdeni caur Usmas ezeru aizplūst uz Rindu un Irvt, bet Zilgfriis savus avotus atdod Abavai. Vēl pārsteidz tas, ka Ziloņa krastos līdz pašam ūdenim aug lieli, veci kadiķi. Saulainajā ezera rietumu krastā Joti daudz tūristu lin makšķernieku. Seit ir no akmeņiem sakrautas ugunskuru vietas, soliņi, galdiņi, lapene.

Trīssimt metru uz rietumiem aiz kāpām līdztekus Zilonim guļ Mežkunga ezers — arī vienu kilometru garš un tāpat izstiepts ziemeļu—dienvidu virzienā. Atšķirībā no citiem šejienes mežezeriem Mežkunga ezera rietumu krastā ir vairākas mājas. Līdz šejienei nāk pat autobuss 110 Rendas. Te apzinājām 4,0 m resnu dižliepu. Atradām dabas brīnumu — egles saaugumu ar diviem stumbriem un trim galotnēm. Izskatās kā cilvēciņš ar divām kājām, divām rokām un garu, garu kaklu. Pļavas malā iepriecināja varens ozols — republikas nozīmes dabas piemineklis. Mežkunga patriarham stumbra apkārtmērs 5,5 metri.

Trīssimt metru no Mežkunga ezera ziemeļu gala dziļā kāpu bedrē miniezeriņš, apaļš kā meteorīta krāteris, dziļš kā bezgalība, no krastiem pārklājies ar purvu. Lūkoju iet klāt un fotografēt, bet līgana purva sega piesūc kājas un rauj zābakus nost. Tepat kaut kur ir mazie mikroeze- riņi Vienītis un Raibītis, bet mēs esam uzgājuši tieši bezvārda ezeractiņu.

Ar katru dienu mūsu takas ved tālāk* un ceturtajā dienā mēs ejam uz Gulbi. Sis ezers vairs neatgādina upi, jo ir krietni platāks un nav tik stipri izstiepts kā iepriekšējie, arī krasti tam zemāki. Gulbju ezerā gan nevienu gulbi neredzējām, bet milzīgu bebru mītni gan pamanījām. Ziemeļu krastu bebri pilnīgi pārņēmusi savā ziņā. Nolaiduši simtiem prāvu koku, sarakuši zemūdens tuneļus, ierīkojuši lamatas, uzcēluši pili — cietoksni. Svešiniekam šeit tiešām piekļūšana grūta un bīstama. Lēzenajā, purvainajā krastā sarakti akači, kuros var viegli iegāzties vai iegrūst kāju. Bedres vietām pārklājušās ar zāli — nemanāmas. Pati pils 1,3 m augsta, ap 4 m diametrā. Celta no vietejiem būvmateriāliem: balti mizotiem baļķiem un sprunguļiem, par saistvielu izmantojot dūņas un zāli. Šādas mītnes bebri ceļ tad, ja krasti ir lēzeni un nav kur rakt alas.

Gulbju ezers peldēšanai nav visai piemērots. Krasti pirmatnēji un mežonīgi, vietām purvaini, vietām diezgan stāvas kapas. Dažviet makšķernieku takas. Bebru sagāzti koki. Austrumu krastā tomēr atrodam jauku vietu, kur ir tīkama iekļūšana ezerā. Pēc vairākām saules dienām tālu pamalē sāk runāt pērkons. Pa lielo sutoņu, kas priežu mežā jo īpaši jūtama, ejam meklēt Šūniņu, Daubiņu un Zāļu ezeru. Laikam pērkons mūs nobiedējis, jo mēs sajaucam Šūniņu ar Zāļu ezeru, bet Daubiņu nekādi nevaram atrast. Ilgi maldāmies un riņķojam pa kāpām un purvainu bebru uzplūdinājuinu. Vai ezeriņš pazudis? Garajā ceļā esam noguruši un ļoti ilgojamies pēc mājām.

Piektajā dienā ejam uz ziemeļiem. Izlienam caur dūk- snāju, lai paskatītos uz drūmo Egļu ezeru. Te uzņemta filma «Kad lietus un vēji sitas logā». Pārsimt metru uz ziemeļrietumiem no Egļu ezera ir Rūmiķis — saulains un tīkams. Dienvidu krastā bērzi, austrumos kāpu valdnieces priedes, bet rietumu krastā Rūmiķu kalns, no kura vērojam plašo apkārtnes ainavu un ezeru. Kalna galā zied desmit narcises kā baltas asaras.

Mazo Asarīti atrodam viegli, lai gan tas guļ dziļi mežā kā apaļš šķīvis ar līganiem, grezniem sūnu krastiem, ar caurspīdīgu ūdeni, tikai kādu metru dziļš, bet kūdras nogulumi droši vien aiziet lielā dziļumā.

Dubeksītis tik viegli nedodas rokā. Pa šīm dienām esmu iemanījies iztālēm nojaust mežezerus. Tanī vietā, kur starp kāpām guļ ūdens spogulis, jau pa gabalu redzams it kā zils starojums, it kā ezera dvēsele lidinātos koku galotnēs. Dubeksītis ir tik sīciņš, tik niecīgs, ka tam varbūt nemaz nav dvēseles. Tas guļ starp kāpām kā krāterī, ap 70 metru garš un nepilnus 50 metrus plats. Bet kā lai Dubeksītim būtu zilais starojums, ja viņš pats ir zaļš. Jā, jā. Sākumā arī es domāju, ka tas ir vizuāls apmāns, atblāzma no kokiem, bet vēlāk rūpīgi pārliecinājos, ka ezera ūdens patiesi ir zaļš. Pa purvainajiem krastiem kā pa līganu dzeltenzaļu matraci aizeju līdz zaļajam ūdenim. Dubeksīša purvs čīkst kā dzīvs, kad pa to staigā. Ar garu koku cenšos pārbaudīt ezeriņa dzijumu.

Pēc 1,5 m sākas viegls dūņu slāņojums kā šķidra maizes zupa, kas ar dziļumu kļūst biezāka, bet īstais dibens nav sataustāms — tam visi koki par īsiem. Vai Dubeksītim vispār ir dibens? Inga domā, ka ezers bez dvēseles nevar būt, jo tajā redzējām zaļo vardi. Katrs ezers taču var starot ar savu gaismu.

Ezeri aizaug. Ietinas aizvien biezākos sūnu futrāļos un aizver acis. Kopš leduslaikmeta mazie ezeri pamazām iemieg cits pēc cita.

Kur ir mūsu acis, kad piesārņojam ezerus un veicinām to aizaugšanu?

ALAS

KUR IR LATVIJAS DZIĻĀKAS ALAS?

Mūsu nometne ir cietā līču pļavas krastā, pašā ūdens malā; spēcīgs atspēriens — un rītos tieši no telts pāri zaļajam krasta apaļumam var ielēkt dzidrajā Svētupē. Tās otrā pusē slejas senkrastā augošie koki un deviņus metrus augsta sarkana smilšakmens siena stāvus ieiet dziļā atvarā. Turpat blakus klintij atrodas arī mūsu ekspedīcijas objekts — leģendārās alas.

Vakara klusums, zila vasaras debess, gaiss tīrs un vēss, bet saule vēl silda, jo ziemeļu vējš paliek aiz augstajiem krastiem. Pār rāmajiem upes ūdeņiem kā parādība aizzib koši zils putns. Tas ir dabas retums — zivju dzenītis. Dīvaini, ka upe, tecēdama pa klinšainu pamatu, tomēr ir dziļa un rāma. Otra brīnišķīga īpašība ir upes dzidrums: ļoti labi var redzēt divu trīs metru dziļumā. Jādomā, ka tam par iemeslu ir daudzie avoti. Ari ūdens te krietni aukstāks nekā citās Latvijas upēs.

Uz šo Svētupes krastu mūs atvedušas daudzas teikas un leģendas, vietējo iedzīvotāju liecības un nostāsti, vecu ceļvežu raksti un baznīcu senās vizitācijas.

«Mazliet tālāk pa upi uz augšu tās labajā, stāvajā krastā pie Lielkuiķuļu mājām ir senās Lībiešu Upuralas, no kurām Svētupe, šķiet, dabūjusi savu nosaukumu. Agrāk galvenajā alā varēja ieiet 50 soļu dziļi, bet tagad tās ieeja daļēji aizgruvusi. Saglabājusies kāda 10 m gara ala, kuras sienās atrodami ieraksti pat no 1617. gada,» — tā rakstīts 1962. gadā iznākušajā tūrisma ceļvedī «Limbaži». 1921. gadā izdotajā konversācijas vārdnīcā teikts: ««Kui- ķul» Svētupes krasti ar stāvām, augstām klintīm; turpat «līvu upuralas» — krastos, klintis 2 alas līdz 20 asu apakš zemes, tā kā dzīvokļi.» Meklējot vel senākos rakstu materiālos, 1641. gada un 1674. gada baznīcas vizitācijas protokolos ir atrodamas ziņas, ka Bērtuļa alā pie Lielkui- ķuļiem Bērtuļa dienā lībieši upurējuši naudu, prievītes, vilnu, dzīparus, kāpostus, gaļu, karašas un citas lietas.

Taču visneticamākās leģendas stāstīja vietējie iedzīvotāji. Alas eja esot šausmīgi dzija un turpinoties līdz pašam Burtnieku ezeram: kādreiz esot laiduši suni iekšā, tas ārā iznācis tikai otrā dienā pie Burtniekiem. Pats Lielkui- ķuļu māju saimnieks saka: «Kas par trīsdesmit metriem! Trīssimt metru vismaz! Kambari un istabas. Tālu galā liela zāle. Es saku, dancot varēja tur.»

Un te nu stāvajā, ēnainajā pakrastē mūsu priekšā ir divi melni caurumi. Sveces, baterijas, virve, mērlente, siltā veļa — viss sagatavots. Jāmetas rāpus un ar galvu uz leju jālien ne visai platā spraugā, pretī nezināmai,' aukstai tumsai. Pēc trim četriem metriem jau var izslieties kājās — griestu augstums sasniedz divus metrus. Paspīdi- nām kabatas lukturīti. O, cik krāšņi griesti, izrotāti neskaitāmiem caurumiem un mazām aliņām, kuras iet gan stāvus uz augšu, gan arī savstarpēji savienojas un atkal sazarojas. Ar elastīgas kārklu klūdziņas palīdzību šādas aliņas izdodas izmērīt līdz divu metru dziļumam. Sikāk izpētot griestus, redzams, ka tie ir vienos caurumos. It kā kosmosa kuģis ar neskaitāmām dažāda veida caurulēm. Jābrīnās, ka šie griesti vispār turas un nesabrūk! Alas garums ir 18,5 metri.

Ieeja otrajā alā plašāka. Zemu saliekusies, pa stipri slīpo grīdu ietenterējam alas centrālajā ejā. Te jau var izslieties stāvus un apskatīties, kur esam iekļuvuši. Sarkanajā smilšakmenī uz trim pusēm stiepjas alas nozarojumi. Atzars pa labi gan sniedzas tikai trīs metrus dziļi, bet centrālā eja aiziet tālu. Lukturīša staru kūlis velti cenšas sataustīt tai galu. Lienam sašaurinājumā un rūpīgi vērojam sienu un griestu veidojumus. Arī te griestos vertikāli caurumi. Bet kas tad tas!? Uzraksts:

Matias A: Bach AO 1664

Tas ir vecākais Latvijas alu uzraksts, turpat redzams ari jaunāks, kas izdarīts 1670. gadā. Tālāk ala it kā izbeidzas. Tomēr nē — pie pašas zemes ir pārdesmit centimetru plata sprauga. Mēģinu tajā iespraukties. Jālien ar galvu nedaudz uz leju. Pakausis berzējas gar spraugas griestiem, bet zods šļūc pa smiltīm. Ar plaukstām atstumju smiltis uz spraugas malām un, elkoņos saliektās rokas airēdams kā spuras, ar kāju pēdām piepalīdzēdams, urbjos pamazām dziļāk pazemē. Kabatas lukturīti turu mutē. Kad esmu šādā veidā pārvietojies metrus četrus, priekšā

paveras paplašinājums. Ne jau tāds, ka varētu piecelties kājās, bet četrrāpus gan. Ak, cik tas ir ērts stāvoklis pēc iepriekšējās šļūkšanas uz vēdera! Tikai viena nelaime — alas grīdu klāj slapji, auksti dubli. Tālāk ass pagrieziens pa labi. Griesti kļūst atkal zemāki, jāliekas dubļos guļus. Pagrieziens pa kreisi, un tālāk līšanas iespējas beidzas. Tikai mazs caurums ved nezināmā tumsas pazemē. Pamēģinu — galva iekšā iet, bet šī sprauga ir vēl šaurāka par iepriekšējo, pie tam ar asu pagriezienu. Viens bez drošinātāja tālāk baidos līst. Pirms došanās atpakaļ no- tupstos, lai ar plaukstām sasildītu slapjos ceļus. Un tad ieraugu uz sienas uzrakstus no 1873., 1875., 1917. un arī… no 1959. gada.

Sākumā mēs esam tikai trīs: Jānis, Inga un es. Pēc trim dienām ieradīsies Niks. Tad sturmēsirn alu tālāk, tas ir, mēģināsim ielīst dziļā pazemē pa šo tievo caurumu, kuru nosaucām par Burtnieku eju.

Līdz Nika atbraukšanai visu sagatavojam. Mērām alas un zīmējam to plānus un profilus, zondējam griestus un alu grīdā saskalotās smilts biezumu. Attīrām sabirušās smiltis pirmajā sašaurinājumā, ar sapieru lāpstiņu noņemam slapjos mālus pēdējā «istabā» alas dziļumā. Uzmanīgi pētām, vai nav kāds uzraksts vai cita liecība ar vēsturisku nozimi — nekas ievērības cienīgs nedrīkst tikt sabojāts!

1971. gadā no 23. līdz 30. jūlijam Latvijā pieturējās lielisks laiks. Ar katru dienu karstums pieauga, bet Latvijas dzidrākā upe mums bija pie kājām, un tās avotainais ūdens arvien vairāk iesila. Pēc darbiem pagāniskajās, dubļainajās alās mēs šķīstījāmies Svētupes dzidrajos, dzijajos ūdeņos. Cik dziļi vien spējam, apsekojam arī upē klinšu zemūdens daļu, iaču tur nekādas iedobes neatrodam. Tomēr ienirt līdz atvara dibenam neizdodas — ļoti dziļš.

Un tad arī Niks ir klāt. Izpeldinām viņu upē, iepazīstinām ar alām un apkārtni. Šodien man jābeidz alas uzmērīšana pašā grūtākajā daļā — tur dziļi pazemē. Jancim jāizkaļ paplašinājums, lai vieglāk varētu uzsākt šaurās spraugas — Burtnieku ejas sturmēšanu.

Alas pēdējās daļas uzinērišana ir ļoti grūta: jāstrādā četrrāpus, vietām pat uz vēdera — slapjš, auksts, tumšs, smiltis birst aiz apkakles un uz svecēm.

Esmu pazemē jau otro stundu. Jancis kaļ pašā ala3 galā, paplašinādams aso pagriezienu pie ieejas Burtnieku ejā. Viņš apmierināts savu darbu pabeidz, turpretī man strādāšana kļūst pavisam grūta, jo sveces, piebirušas ar smiltīm, nepavisam vairs negrib degt. Tomēr par katru cenu cenšos mērījumus pabeigt, jo pēc pusdienas norunāta Burtnieku ejas sturmēšana. Beidzot svecītes vairs nedeg nemaz. Vai tiešām trūkst skābekļa? Bet organisms nekādu grūtumu nejūt. Pēdējos mērījumus uti pierakstus izdaru, turot kabatas bateriju mutē. Tad nodzēšu arī to, palieku absolūtā pazemes tumsā un klausos absolūto klusumu. Interesanti, ar kādām izjūtām te pirms simtiem gadu nāca lībieši? Ar cieņu un bijību viņi kaut kur alā ngfika savus upurus — karašas, vilnu, prievītes, atdeva senču dieviem pēdējo vara vai sudraba monētu. Jūtos gandrīz kā surdokamerā: ne es ko redzu, ne dzirdu, ne saožu. Bet kas tad tas? Tomēr saklausu kaut kādu dunēšanu. Kaut kur ritmiski dun, pulsē kā piesmacis dziļi iegremdēts milzu metronoms, kā pašas zemes sirds puksti. Tad apklust un iestājas absolūts miers. Vai man tikai likās? Nē, dun atkal. Tikai vēlāk uzzināju — mūsējie šinī laikā nometnē bija skaldījuši malku.

Alu mērīšana pabeigta. Inga izvārījusi garšīgas pusdienas ar gaileņu mērci un aromātisko meža aveņu krēmu saldajā ēdienā. Viena stunda diendusas zaļā pļavā zaļa krūma ēnā, un tad sākam gatavoties. Apģērbjam silto veļu, virs tās pieguļošus kombinezonus. Pie abām kājām man piesien virvi, kuras galu turēs Jancis, zem cepures man ielikta rezerves baterija un zīmīte ar mūsu vārdiem un šīsdienas datumu; to nolemts atstāt vietā, līdz kurai man izdosies aizkļūt. Niks dežūrēs tālāk uz alas izejas pusi. Taču no lielās sturmēšanas nekas neiznāk. Nepatīkams pārsteigums. Nonākuši alas dziļumā pie Burtnieku ejas, velti pūlamies aizdegt sveces. Jancis izlieto vai pusi sērkociņu kastītes: tie visi acumirklī nodziest. Kad beidzot man izdodas aizdedzināt vienu svecīti, liesmiņa tūlit saplok zila, maziņa un noslāpst. Nepatīkama sajūta, jo šaubu nav — alā trūkst skābekļa. Mēs ar Janci, pirms pusdienām dūšīgi ņemdamies ar mērīšanas un ejas paplašināšanas darbiem, esam to izlietojuši. Tātad arī pirmīt sveces dzisa nevis tāpēc, ka bija piebirušas ar smiltīm, bet gan tāpēc, ka trūka degšanas un dzīvības elementa — 02 . Lai cik nepatīkami, tomēr par alas sturmēšanu šādos bezgaisa apstākļos nevar būt ne runas. Būs vien jāgaida nākamā diena cerībā, ka gaiss caur sašaurinājumu apmainīsies un sveces atkal degs normāli,

Siltajā pēcpusdienā izstaigājam Svētupes līčus un apskatām citas klintis, kraujas un atvarus. Augšpus Kuiķu- ļiern zem kādas klints upe izveidojusi milzīgu nišu, gandrīz tādu kā Gūtmaņalu, bet pret sarkano Drūmo klinti atbalss atlec līdzīgi kā Mazsalacā pie Skaņākalna. No kādas citas ēnainas klints apakšas pie paša ūdens līmeņa zem veciem, melniem sakņu elkoņiem smilšakmenī pavērusies sprauga kā snaudoša milža mute. No tās izplūst spēcīgs avots. Lūkojam izpētīt ari šo alu. Jānis kails, tikai peldbiksītēs vien, lien pazemes mutē pa avota gultni. Sīs nelielās alas garums seši metri, platums — trīs, bet griestu augstums tikai septiņdesmit centimetri. Kreisajā pusē interesanta dabas veidota smilšakmens kolonnu rinda. Ala atrodas palu līmenī, tāpēc katru gadu maina savu apjomu: gan samazinās, pieskalojoties ar upes sane- šiem, gan atkal palielinās, smiltīm un dubļiem iztīroties. Aizejam arī līdz Sprundu avotam. Tur ledaini auksts ūdens mutuļo piltuvveida iedobē kā milža katlā — un vesels strauts aiztek uz Svētupi. Mēģinu tajā iegremdēties un sataustīt, no kurienes iztek avots, bet tūlīt sastingstu no aukstuma. Labi, ka blakus ir Svētupe, kurā var ielēkt un sasildīties. *

Nākamajā rītā pēc brokastīm nepacietīgi steidzamies uz mūsu pētāmo Lībiešu Upuralu; mūs interesē, vai sveces tagad degs vai ne. Liesmiņa, kaut pieticiga, tomēr ne- dziest.

Un tad es sāku līst, pareizāk sakot, sāku spraukties šaurajā caurumā. Tā šķērsgriezums ir tik mazs, ka es tanī ietilpstu, tikai guļot uz sāniem, izstiepis vienu roku uz priekšu un otru piespiedis pie sāniem. Starp mani un šaurās spraugas sienām tikpat kā nav brīvas telpas. Centimetru pēc centimetra dzenos uz priekšu, ar pēdām at- speroties pret cauruma sienām. Zem manis ir šķidri māli. Ja spraugas sienā ar pēdu izdodas uztaustīt izcilni, tad atsperos pret to un tieku septiņus astoņus centimetrus tālāk. Nolienu vienu metru, nolienu otru. Ai, cik tas ir liels attālums te, šaurajā ejā uz lipīgajiem māliem! Jancis ik pa brīžam sauc:

—   Nu, ko redzi?

—   Redzu priekšā līkumu pa kreisi.

No manas elpas vēsajā alā (gaisa temperatūra šeit + 8°C) izplūst tik daudz baltu garaiņu, ka elektriskā lukturīša stars nesniedzas pat divu metru attālumā. Uz priekšu izstieptā kreisā roka ar bateriju tirpst un kuļājas pa māliem kā nedzīva. Ari visa baterija bieziem dubļiem klāta, labi vēl, ka deg. Esmu sasodīti nokusis; nedaudz paguļu mierīgi un atpūšos. Ar krūškurvi, ar katru ķermeņa šūnu es jūtu, cik cieši mani apkampis smilšakmens. Pat dziļu elpu nevaru ievilkt krūtīs. Uz aukstajiem māliem ilgi nedrīkst gulēt, un es atkal atsāku raustīšanos, lai tiktu uz priekšu. Kad esmu aizcīnījies vēl vienu soli tālāk, apjaušu, ka pēc pāris metriem inan priekšā ala izbeidzas ar nelielu pacēlumu uz augšu.

—  Nu, ko tu redzi? — atkal sauc Jancis, juzdams, ka esmu apstājies, jo striķis viņa rokās vairs noraustās.

- Redzu beigas.

- Kā?

—  Alai, protams.

—   Kā tur ir?

—   Šauri. Nezinu, kā tikšu atpakaļ, jo esmu ieķīlēts un apgriezties nevaru. Atzīmē striķa garumu, jo tālāk vairs nav jēgas dzīties.

Nolieku lukturīti mālos un ar priekšā izstiepto kreiso roku grābstos pie galvas. No cepures apakšas ar zināmām grūtībām izvelku polietilēna maisiņu, kurā ir zīmīte ar mūsu vārdiem un šīsdienas datumu. Vīstokli gribētos aizsviest pēc iespējas tālāk, pašā alas dziļumā. Tomēr šajā šaurumā iespīlētā un notirpusi roka neko lielu nespēj, un baltais sainītis nokrīt turpat pie pirkstu galiem.

Nu sākas pats nepatīkamākais posms — atpakaļceļš, kas ir vēl grūtāks, jo nākas līst kā vēzim ar kājām pa priekšu. Turpceļā es varēju tikt uz priekšu, atsperoties ar pēdām, bet tagad tas neder. Vienīgā iespēja ir ar rokām un elkoņiem. Taču rokas maz varu izmantot — labā piespiesta pie sāniem, kreisā izstiepta priekšā, un man nav nekādu iespēju šo stāvokli mainīt, jo telpas par maz, faktiski tās nav nemaz. Sākumā man izdodas pašļūkt atpakaļ, sameklējot izcilni, pret kuru atgrūžos ar izstiepto kreiso roku, tad ar elkoni. Jūtu, ka arvien vairāk ielīpu mālos. Sāku nervozi raustīties. Ar māliem aplipusī baterija izkrīt no rokas un apdziest. Es to kratu un purinu, bet lukturītis atsakās dot gaismu. Tā — nu esmu ari tumsā! Man cepuiē ir neliela rezerves baterija, bet tad es atskārstu, ka tagad man pēc lukturīša un gaismas nav nekādas vajadzības. Ko man šinī tārpa stāvoklī dotu gaisma? Tagad vairs nav jātur un jāuzmana baterija; roka ir brīvāka. Padzenos savus desmit divdesmit centimetrus uz izejas pusi, cik tālu vien alas šaurība ļauj aizmugures — labajai rokai saliekties elkoni. Bet tas tad ir viss. Ja ari man pašam vēl izdodas ar visādiem paņēmieniem kādu centimetru pavirzīties uz izeju, apģērbs tomēr paliek uz vietas un sadzenas murskulī, tādā veidā vēl vairāk mani ieķīlādams. Kombinezona kāju lences griežas pēdās kā naži. Nav ari nozīmes raut mani ar virvi, jo tā apsieta ap zābakiem, un no vilkšanas apģērbs sastūķējas vēl vairāk, tādā veidā pilnīgi nosprostodams man atpaka]ce]u. Tagad es esmu kā zivs uz āķa vai cilpā iekritis zvērs; jo vairāk tas pūlas atbrīvoties, jo ciešāk sažņaudzas cilpa. Man nav ceļa ne uz priekšu, ne atpakaļ. Jūtu, ka deg vaigi un svilst ausis. Pārtraucu nesakarīgo raustīšanos un pats sev saku: — Mieru! Mieru! Tikai mierul

Jaucis, it kā manu iekšējo balsi dzirdējis, mudina:

—  Atpūties, atpūties! Nav ko trakot; svecīte arī labi deg.

Patiesībā svecīte jau ir nodzisusi. Guļu un rēķinu, cik biezs smilšakmens slānis ir virs manis. Varbūt metri astoņi, deviņi, varbūt pat visi desmit. Es laikam tagad esmu zem Kuiķuju māju pagalma. Mjā, kur mēs esam kļūdījušies, un kas tagad būtu jādara? Galvenā kļūda, ka virve ir piesieta man pie kāju pēdām, nevis pie kombinezona starām; Jancis, vilkdams aiz tās, tagad izlīdzinātu sagumzīto, mālos ielipušo apģērbu un līdz ar to izvilktu mani ārā kā ēģiptiešu mūmiju.

—  Janci!

—   Nu?

—   Palien, cik iespējams, uz manu kāju pusi! Varbūt tu vari aizsniegt pielipušo staru?

Pirmajā likumā, ko Jancis pats bija kaldams paplašinājis, viņš var iespraukties vismaz ar ķermeņa augšdaļu. Tālāk viņa platie cīkstoņa pleci vairs neieiet (Jānis savā laikā bija republikas jaunatnes čempions grieķu—romiešu cīņā). Labi, ka rokas garums pietiek, 'ai šaurajā caurumā sasniegtu un sagrābtu mana mālos iestūķētā kombinezona bikšu staru. Pēkšņi mani pārņem bczgaiīgi laba sajūta; tā laikam jūtas cilvēks, kuru velk ārā no kapa, — es manu, ka slīdu uz izeju.

Netikām fiksējuši laiku, cik ilgi es atrados smilšakmens sprostā. Šķiet, ka pagājusi gara polārā nakts. Tāpēc ir savādi, ka vasaras saule stāv vēl turpat augstu pār mūsu nometni zilajās debesīs un žilbina acis. Es jūtos neparasti smags. Un kā nu ne, viscaur esmu aplipis ar vairākus centimetrus biezu sarkano Upuralas mālu kārtu — gandrīz kā ieģipsēts. Pēc nofotografēšanās ar visu mālaino apģērbu stāvus ielecu Svētupē. No manis kā no astes- zvaigznes aizplūst sarkanbrūna straume.

Pēc vakariņām pārskatām rezultātus. Lielās alas kopgarums iznāk 47 metri (Burtnieku ejas garums vien 8 metri). Ala kādreiz bijusi daudz lielāka, proti, ar stipri augstākiem griestiem un plašāka. Ugu gadu un gadsimtu laikā tā piebirusi un pieskalota ar ļoti biezu smilšu kārtu. Tas, kas no alas šodien palicis pāri, ir tikai tās mazākā daļa — griesti. Ļoti iespējams, ka tur, kur tagad jālien uz vēdera, kādreiz varēja staigāt stāvus. To apstiprināja arī astoņdesmit piecus gadus vecais Emblutu tēvs. Viņš bērnībā ar visu savu klasi skolotāja vadībā alas izstaigāji^: «Bija tur tādi gaiteņi, kur līku jāiet, un atkal lielāki kambarīši. Tad jau abas alas bija skaisti uzpostas, ārpusē pie ieejas ceriņu krūmi bija iestādīti.»

Dziest pēdējās pagales ugunskurā, novāktas un salocītas teltis, sakravāts inventārs. Mēs gaidām laipno un izpalīdzīgo biologu mašīnu. Ir mazliet skumji — beidzies atvaļinājums, un izgaisusi leģenda par alu ar upuru kambariem un kilometriem garu pazemes eju uz Burtniekiem. Taču šķiroties Lībiešu Upuralas uzdod atkal jaunas miklas. Garās alas beigu gals, aptuveni rēķinot, atrodas vienā augstumā ar upes līmeni. Bet kā tad varēja veidoties ala? Odens taču pret kalnu netek? Ko nozīmē šādi savādi raksti īsākās alas sienā: 'jļļ^^

Kad un kas tos atstājis?

Atvadīdamies no Svētupes, vēl nezinājām, ka ari turpmākajos gados ieradīsimies te, lai pētītu un strādātu vēl nopietnāk. 1972. gada vasarā arheologa Jura Urtāna un ģeologa Viktora Grāvīša vadībā sākās un 1973. gada vasarā turpinājās alu atrakšana un izpēte. Atkal kreisajā Svētupes krastā, ziedošajā pļavā, bija mūsu teltis, bet labajā stāvkrastā notika smags rakšanas darbs. Pārrakām tonnām zemes alu pagalmā, un atklājās, ka te kādreiz iebrukuši lielas grotas griesti, no kurienes uz divām pusēm aizgājušas tālas ejas, kuras tagad pēc grotas sabrukšanas kļuvušas par divām atsevišķam alām. Tātad agrāk te bijusi viena ala ar vienu ieeju, bet diviem galvenajiem nozarojumiem. Pēc alas «vestibila» sabrukšanas tā kļuvusi īsāka un sadalījusies it kā divas aias. Un tā pazeme noslēpusi seno lībiešu upurus šaja pagāniski svētajā vietā. Tagad mēs, rūpīgi, kārtu pēc kartas noņemdami zemi, šķiram vēstures lappuses atpakaļ un nokļūstam sen aizgājušos gadsimtos. Lūk, tur vecs lībietis, droši vien ģikts mocīts, ziedojis savu holandiešu pīpi, lai elku dievi noņem negantās sāpes. Turpat blakus mazs sudraba gredzentiņš — to varbūt upurējusi lībiešu jaunava, lai viņas miļais pārnāk sveiks un vesels no nežēlīgā kungu kara. Lūk, sakta, ko, iespējams, upurējusi māmuļa, lai dēls ātrāk atkopjas no vagara sitieniem. Bet kas varējis atnest zvārgulīšus? Ganiņš, lai saimniecei ir mīkstāka sirds un lai tā viņu neper tik nežēlīgi? Kāds ir gribējis atpirkties ar Pleskavas deņgu no 16. gadsimta. Cits ziedojis Rīgas arhibīskapijas brakteātu no 14. vai 15. gadsimta, vēl kāds — Livonijas ordeņvalsts feniņu, kaltu Tallinā 15. gadsimtā. Kāds blēdis ir gribējis dievus apmānīt ar viltotu Rīgas šiliņu. Arheologam katra smilšu sauja jāpaceļ tā, lai nekas neietu zudumā. Un tā jāpārcilā tonnām smilšu. Arheologs pārber daudzas tukšas smilšu saujas, līdz pēkšņi paspīd atkal kāds senās dzīves sāpju brīdis monētas vai gredzena veidā. Jo upurēt nāca nevīs tad, kad dzīve bija gaiša un laimīga, bet galvenokārt tad, kad klājās grūti, un nāca tie, kam sāpēja. Upuru nauda te glabājās gadiem un gadsimtiem; neviens to neņēma, jo zināja, ka, piesavinādamies tādu mantu, iegūs arī tās iepriekšējā īpašnieka slimību vai citu nelaimi.

Sādi arheoloģiskie izrakumi kulta alā tika izdarjti pirmoreiz Latvijas vēsturē. Un atradumu klāsts bija necerēti bagāts: 628 monētas un 35 senlietas. Nesaprotamie raksti alas sienā tika atšifrēti kā Lietuvēna krusti un Jumja zīmes. Jumis kā sena zemkopības dievība bija pazīstams latviešiem, lietuviešiem, somugru tautām un baltkrieviem. Pati Jumja zīme ir sens druvu auglības simbols.

Arheologs Juris Urtāns trīssimt metrus tālāk Svētupes līcī atrada vēl sena upurozola vietu. Kādreiz te bijusi svētozolu birzs.

Vācu autors Kārlis Loviss šī gadsimta sākumā raksta, ka pie alas senatnē bijusi tautas sapulcēšanās vieta, kuru norobežoja upes klinšainais krasts un mežs.

Pēc visa Juris Urtāns secina, ka Lībiešu Upurala ir bijusi plašāka lībiešu apdzīvotā novada centrālā pagāniskā kulta vieta. Vēl šodien tā ir arī garākā dabiski veidojusies ala Latvijā. Lielākajai alai visu eju kopgarums ir četrdesmit septiņi metri.

Tikpat gara ir arī Kalējala Gaujas nacionālajā parkā Striķupītcs krastā. 1975. gadā, kad mēs to «sturmējām» un precīzi uzmērījām, Kalējalas garums bija 49 metri. Tagad pie tās ieejas ir nogāzušies griesti un sabrukusi kolonna. Tādā veidā tā kļuvusi par metriem trim īsāka, un pirmajā vietā pēc garuma ir atkal lielā Lībiešu Upurala. Senāk, kad abas Lībiešu Upuralas bija zem viena jumta, to garums bijis ap 70 metru.

Ala ir arheoloģisks piemineklis, to sargā valsts likums. Par uzrakstu ieskrāpēšanu un alu bojāšanu draud sods līdz tūkstoš rubļiem.

LATVIJAS KATAKOMBĀS

Skaista, saulaina 1964. gada jūlija diena. Smagi piekrauts motocikls «Panonia» ar trim pasažieriem ripo pa Saldus—Kuldīgas ceļu. Pretimbraucošās mašīnas mūs ietin biezu putekļu mākoņos, tomēr mūsu noskaņojums ir priecīgi satraukts. Beidzot Latvijas katakombu atrakšanas un izpētīšanas operācija ir sākusies. Mēs ar Ingu esam pasažieri, bet Andris sēž pie «ragiem». Viņš ir bagāts students; viņam pieder motocikls ar trim riteņiem, kurš tagad sprauslā un velk aizvien lēnāk, jo ekspedīcijas krava ir par smagu: trīs sapieru lāpstas, divas lielās lāpstas, lauznis, divi spaiņi smilšu transportēšanai, speciāls urķis, cirvis, tūristu cirvīši, virve 20 m, dažāda garuma un resnuma auklas, elektriskie lukturi un vesels lērums bateriju elementu, lielās sveces un daudz citu būtisku sīkumv, pārtiku un telti nemaz neskaitot.

Jo tuvāk nāk Kuldīga, jo sirds pukst straujāk un satrauktāk.

Motocikls velk aizvien lēnāk, līdz beidzot uz Edes upes tilta atskan blīkšķis un muins zem kājām kaut kas sāk nelabi klabēt. Tā ir avārija.

— Ko nu?

Kuldīgā mums pievienosies vēl divi ekspedīcijas dalībnieki: Jancis ar Rotu. Jau vasaras sākumā tika norunāts, ka tas, kurš pirmais ieradīsies, pie Kuldīgas muzeja vārtiem atstās zīmīti. Jāņa un Rotas zīmīte jau droši vien mūs gaida.

Andris, meklēdams vainu, izjauc motociklu, mēs ar Ingu pa to laiku ejam nevis pupās, bet zirņos — gar liela auzu lauka malu šķinām pākstis un priecājamies, ka zirņf aug auzās.

Jā, kā tas viss sākās? Kā dzima mūsu pirmā ekspedīcija jeb «trakums» — kā to vēlāk draugi un radi nosauca? Pagājušajā rudenī, kad stāstīju Jancim par dažām interesantām, literatūrā neminētām alām Siguldas apkārtnē, viņš man ieprasījās, vai esmu bijis Riežupītes alās. Es par tām neko vēl nebiju dzirdējis.

Un tad Jānis man nolika priekšā vecu ceļvedi, kur bija rakstītas šādas neticamas lietas:

«Riežupes baltās smilts alas jau pazīstamas hercoga Jēkaba laikā, kad alas, kas radušās aizvēstures laikos caur tekošo ūdeņu un ledus grauzošo darbību, paplašinātas un padziļinātas, izmantojot tīrās un baltās smiltis stikla rūpniecībai.

Alu kopgarums pārsniedz 2 km, ar vienu vienīgu izeju virszemē. Alās, kas atgādina Romas Via Apia kristīgo katakombas, turēties vienkopus. Vienam ejot, neaizmirst alu stūros atstāt pa iedegtai svecītei, citādi apmaldīšanās neizbēgama.»

— Divi kilometri? Nudien kļūda! Latvijā lielākās alas taču ir tikai dažus desmitus metru garas.

Tūlit tveru pēc mūsu laikā izdotās grāmatas. «Apceļosim Kurzemi» 1960. gada izdevuma 116. lappusē lasu: «Nepilnu kilometru no ietekas Ventā kreisajā Riežupītes krastā atrodas smilšakmens alas, kuru kopgarums ir 2 km. Alas smilšakmenī izveidojušās ūdens darbības rezultātā. Plašo pazemes alu labirintu agrāk noslēdza ozolkoka durvis. Tagad alas daļēji aizgruvušas, tā ka šai pazemes alu labirintā var iekļūt tikai rāpus pa šauru spraugu. 1905. gadā alās slēpušies revolucionāri.»

Sadabūju vēl otru ceļvedi «Kuldīga», ko sarakstījis autoru kolektīvs un kas izdots 1961. gadā. Tur lasāmas šādas, vēl vairāk intriģējošas rindas:

«Smilšu alas atrodas Riežupes kreisajā krastā 0,6 km no ietekas Ventā, 5 km no Kuldīgas. Alu kopgarums ir apin. 2 km. Alas radušās baltās smilts slānī, sākumā tekošā ūdens darbības rezultātā, bet vēlāk lielāko tiesu tās veidojuši cilvēki, rokot un izmantojot baltās kvarca smiltis.

Gadsimtiem ilgi Kuldīgā un apkārtnē lauku mājās bija parasts sestdienās un svētdienā ar baltajām smiltīm izkaisīt istabu grīdas. Ziemā virsū vēl uzbārstīja sagrieztas skujas, bet vasarā — kalmes. Bijuši pat profesionāli smilšu pievedēji — pārdevēji, kas tieši no alām rakuši smiltis un pārdevuši pilsētniekiem. Smiltis izmantotas ari stikla ražošanai. Gandrīz līdz Pirmajam pasaules karam Riežupes smiltis izmantoja stikla fabrika «Ozolos». Fabrika ik gadus par baltajām smiltīm izmaksāja lielas naudas summas.

Iegūšana bijusi ļoti primitīva. Smiltis no alām iznestas ar maisiem. Buržuāziskās Latvijas laikā smiltis ar kuģīti vestas līdz Ventspilij un tālāk pa dzelzceļu piegādātas Iļģuciema stikla fabrikai, tikai transports izmaksāja pārāk dārgi.

Alas vairākas reizes aizgruvušas (1913. g., 1942. g.). Nesen alās noticis jauns aizgruvums dažus metrus no ieeuis, tādē| nav iespējams tajās iekļūt.

1905. gadā šajās alās patvērumu atrada revolucionāri, bet vācu okupācijas laikā — partizāni. Vācieši pat gribēja alas uzspridzināt.»

Arī Jānis apgalvoja, ka puikas gados bijis pie alām un pat ielīdis tur iekšā, tomēr tikai līdz tai vietai, ciktāl sniegusies gaisma; pāriet melnās tumsas robežu toreiz viņš baidījies.

Nu sākām spriest, pārrunāt, apkopot visu informāciju un secināt. Tātad katru reizi, kad tautai pienācis grūts brīdis, alas ir devušas patvērumu. Tomēr nav izslēgts, ka alās slēpušies arī banditi. Iespējams, ka tur atrodas vēsturiskas partizānu atstātas relikvijas. Bet varbūt alās tagad ieperinājušies noziedznieki? Varbūt tie ierīkojuši savu slepenu, nomaskētu ieeju, bet īsto paši aizgāzuši ciet un pazemē slēpj sazagto un salaupīto mantu? Kāpēc gan vientuļās meža alās tā nevarētu būt? Kamēr objekts nav redzēts paša acīm, vienmēr vaļa fantāzijai. Alas vairākkārt tikušas atraktas, bet tagad atkal ir ciet. Spriežot pēc abām pēdējā laikā izdotajām grāmatām (1960. un 1961. g.), alas aizgruvušas 1960. gadā. Skaidrs, ka tās jāatrok. Un skaidrs, ka tas nebūs viegli. Vajadzēs ievērot vislielāko piesardzību un visstingrāko drošības tehniku.

No tā brīža mums ar Janci vairs nebija miera. Visu ziemu gatavojāmies: vācām informāciju, konstruējām un izgatavojām inventāru, pārdomājām vairākus plāna variantus, izstrādājām drošības tehnikas noteikumus. Ņēmām vērā pat iespēju, ka alās mums pretī varētu stāties noziedznieki, iekļūdami tur pa kādu citu — jaunu ieeju. Šķita, ka visas labvēlīgās un nelabvēlīgās iespējas ir pārdomātas līdz pēdējam sīkumam.

Nu šis svarīgais bridis bija pienācis. Šodien mums vajadzēja ieraudzīt alas, vismaz to vietu, zem kuras slēpjas dīvainās katakombas, kur apmaldīšanās neizbēgama. Bet mūs pārsteigusi negaidīta k|ūme — salūzis pārmērīgi piekrautais motocikls. Tāda iespēja mums nebija ieplānota. Jānis — vienīgais, kurš kādreiz redzējis alu ieeju dabā, — tagad velti gaida Kuldīgā, bet mēs šķinām zirņu pākstis — vismaz kāds līdzeklis nervu nomierināšanai.

Pēc stundām divām ar eļļu notrieptais Andris mums svelpj, airējas pa gaisu ar melnajām rokām un ierūcina motociklu. Tas laikam nozīmē, ka mēs varam braukt tālāk. Jožam kā sprinteri, zirņu pākstis no kabatām un krekla pa ce]u bārstīdami. Aiziet! Pusdienas karstajā saulē mēs noputējuši lēnām ievelkamies Kuldīgā.

Ventas krastā paēdam vēlas pusdienas, nomazgājam ceļa putekļus straujajos upes ūdeņos, Kuldīgā papildinām pārtikas krājumus un pēc operatīvas apspriedes izveidojam izlūkgrupu (es un Jancis), kurai jāatrod aiz- brukušās alas un vieta nometnei. Andris ar motociklu mēģinās mūs nogādāt līdz turienei, cik tālu vien iespējams.

Braucot pa dangainu ceļu un vietām bez tā, bieži nolecot un braucamo stumjot, nokļūstam līdz Riežupes ietekai Ventā. Te ņemam inventāru uz muguras un pa upītes kreiso krastu abi dodamies uz augšu pret straumi meklēt alas. Nav jau tālu — tikai sešsimt metri no Ventas. Tikmēr Andris aizbrauks pēc abām meitenēm un mantām.

Pagaidām mēs vēl nezinām, ka esam tie pērtiķi, kas ar kreisās kājas īkšķi caur padusi pūlas pakasīt labo ausi. Viss skaistums ir nezināšanā, jo mēs meklējam alas pa visgrūtāko ceļu. Sie 600 metri ir daudz garāki par sešiem kilometriem. Stāvais Riežupes krasts kā Siguldā noaudzis ar Latvijas mūžamežu. Starp lielajiem kokiem aug īsts džungļu pamežs: biezi krūmi, sakrituši koki, nātres, liānu vietā savijušies savvaļas apīņi un kazenāji. Vietām no stāvkrasta sūcas dūksnaini avoti.

Tā kā senkrasta krauja ir plaša un aizaugusi, mēs, lai nepalaistu garām alu vietu, norunājam iet katrs pa savu ceļu: Jānis tuvāk upei, es turēšos vairāk kraujas augšmalā vai vidū. Drīz vien pār mūsu pierēm tek sāļas straumītes un nejauki kož acīs. Ik pa brīdim brikšņos pazaudējam viens otru. Sasaucamies. Lai būtu vieglāk, Jānis sācis brist pa upīti. Pēc kāda laika arī es, nespēdams vairs citādi tikt uz priekšu, nolaižos lejā un pievienojos viņam. Bet pa upīti nav diez cik viegla iešana. Kailajās kājās griežas akmeņi, un ceļu aizšķērso sakrituši koki un palu ūdeņu sanēsi. Pēc kādas stundas secinām, ka esam nogājuši par tālu. Uzkāpjam stā.vajā kraujā un dodamies pa augšu atpakaļ. Viena nogāze zem ziedošām liepām Jānim šķiet aizdomīga. Varbūt tā ir, varbūt arī nav alu vieta. Ko tu vari galvot — laika gaitā viss ir stipri pārvērties.

Kaut kur mežā taurē motocikls, tad dzirdams arī Andra spalgais svilpiens. Eju pretī. Viņš atradis meža ceļu un piebrauc šeit, tā teikt, no augšas, tieši klāt.

Lai iegūtu drošākas ziņas par alu īsto atrašanās vietu, mēs ar Ingu dodamies meklēt tuvākās mājas. Satiekam kolhoznieku uz siena vezuma. Sākam viņu piesardzīgi iztaujāt.

Jā. Pēc visām pazīmēm spriežot, tā pati Janča uzzīmētā vieta būs īstā.

Tālāk izprašņājam par pašu alu.

—   Jā, alas bija foršas, — stāsta siena vedējs, — es pats ekskursantus vadāju pa tiem alu kambariem. Tā jau nezinātājs nevar iekšā iet: aizmaldīsies — beigts. Eče, reiz bija atbraukuši ekskursanti no Rīgas, no tiem telefo- nistiem. Sie, lai atrastu ceļu atpakaļ, ārpusē atstāj lielu spoli ar vadiem un paši velk vienu galu visu laiku līdzi. Bet mēs ar Juri, velnu dzīdami, nokniebjam vadu un skatāmies, kas nu būs. Pēc kāda laika šie mana, ka nav kaut kas riktīgi; redz — drāts ir pušu. Nu sākas lērums. Bļaudami skries uz āru, bet netiek vis, maldās un maļas uz riņķi vien. Pulka reizes pienāk jau tuvu caurumam, vairs tikai jāpagriežas pa kreisi — un ārā būs, bet viņi aiziet taisni vai norauj pa labi. Dažiem jau iesnas piemetas — tur iekšā cauru vasaru auksts kā ledus pagrabā. Kad nu bija pavisam nobijušies, mēs par vienu pusstopu izvedām šos ārā. Ak, ku tad bija priecīgi!

—   Sakiet — vai alas ieeju neviens nav mēģinājis atjaunot?

—   Kā nu nav. Pērnvasar vesels autobuss Cēsu vidusskolēnu ar visiem skolotājiem izmēģinājās atrakt, bet nekā.

—   Bet, ja mēs gribētu mēģināt atrakt, no kuras vietas tad labāk būtu sākt — no augšas vai no lejas?

—   E… m … jūs … jūs gribat rakt!?

Vīrs skatījās uz mums tā, it kā būtu ieraudzījis dzīvu donu Kihotu, un tagad neattapa, ko darīt: pasmieties, brīnīties vai arī palikt nopietnam.

—   Nu tāpat, joka pēc pamēģināt, — es sāku it kā taisnoties, — cik tur no augšas biezs zemes slānis varētu būt virsū, tas ir, cik dziļi zem virsējā zemes slāņa ir tās alas?

—   Mm, es nepateikšu. Ko nu jūs! Ja ar ekskavatoru mēģinātu, tad varbūt. Mēs vienu svētdienu divatā nostrādājāmies, domājām attaisīt vaļā, lai tūristiem tiek tas prieks. Bet kur tu, brālīt, alas ir tālu aizgāztas, netikām klāt.

Teicām mūsu informatoram paldies un ātrāk steidzāmies pie biedriem, jo šis vīrs uz mums skatījās tik Šķibi, ka, šķiet, tūlīt būtu ar mieru zvanīt milicijai vai ātrajai palīdzībai, ja te mežā būtu tālrunis un ja viņš pats nesēdētu uz siena vezuma.

Tikmēr pie mūsu nometnes bija ieradušies kaimiņi — divi jauni zēni. Arī viņi nākuši apskatīt šīs alas, viņu rīcībā ir 1960. gadā izdotais ceļvedis pa Kurzemi, un tajā par alu aizgrūšanu vēl ziņu nav. Tā ka tuvojas nakts, arī viņi šajā meža pļavā cels telti.

Lai gan mums jāiekārto nometne, jo saule jau zemu, tomēr interese ir tik liela, ka noteikti gribas iesākt rakšanu jau šovakar. Jautājums, no kuras vietas sākt. Nekādu noteiktu pazīmju nav. Ilgi apspriežamies. Es esmu par to, ka jāsāk no pašas augšas un jārok stāvus zemē. Tas gan ir liels darbs, bet arī garantija lielāka. Jancis ar Andri ir par avantūriskāku, bet, ja laimējas, tad daudz vieglāku variantu — rakt no nobrukuma vietas kraujas malā. Beidzot pieņemam šādu lēmumu: tā kā visi trīs nevar vienlaicīgi rakt vienā vietā, tad raksim uzreiz divās. Bet ej nu sazini, kur ir tas zemes tukšums, kam jātrāpa virsū. Jancis kā burvis ilgi noskata mālaino un akmeņaino krauju un tad saka:

—   Raksim te!

Jāņa vārdiem vajadzētu klausīt, jo viņš pirms daudziem gadiem ir šeit bijis un savām acīm redzējis vaļēju alas ieeju. Bet tad viss te bija citādi. Tagad nekas neliecina, ka norādītajā vietā varētu būt tukšums. Vispār te nekas nenorāda uz alu eksistenci: kokiem apaugusi krauja, ar zāli pārklāti veci nobrukumi no stāvā krasta. Vienā vietā kāds mēģinājis rakt.

Iedodam lāpstas un liekam pie rakšanas arī abus mūsu nelūgtos ciemiņus. Lai rok vēl trešajā vietā.

— Ja grib redzēt alu — jāstrādā.

Es augšā sāku rakt plašu bedri, jo te būs dziļa rakšanās. Lejā ir sasodīti cieta grunts — akmeņi ar mālu, bet

viņi rok šaurāk un ir divi, tāpēc 1 īdz tumsai tikuši daudz dziļāk nekā es.

Kad nākamajā rītā agri iziienam no aprasotās telts mūsu kaimiņu un viņu mājas vairs nav, Paspējuši aiziet ļoti agri bez trokšņa.

Nokāpjam dziļi lejā pie Riežupītes mazgāties. Tur ir brīnišķīgs, caur augstajiem kokiem zaļas miglas caurstarots gaiss un rīta saules sudrabots ūdens. Es izroku pakrastē avotiņu, kur ņemt dzeramo ūdeni. Slāpes šodien būs īstas.

Jankam ar Andri rakšana sāk veikties ātrāk, jo viņi tikuši cauri akmeņainajam māla slānim, un nu nāk cieta smjfts. Tā ir balta, pat nedaudz zilgana. Jā, tiešām nav jābrīnās, ka šādas spodras kvarca smiltis pamudināja senčus izkaisīt ar tām istabas svētdienās un uz svētkiem. Darbā nomocītajiem cilvēkiem viņu mājoklis tad tikās tīrāks un gaišāks, smaržoja sagrieztās kalmes.

Pēc brokastīm Janka ar Andri jau izrakuši ap trīs metrus dziļu, vertikālu šahtu un tagad sākuši urbties horizontālā virzienā. Man darbs no augšas nesokas, bet lejā viņiem tagad vajadzīga palīdzība; tur pieaug sasprindzinājums un gaidas. Pievienojos viņiem. Viens rokas dziļumā, otrs pārsviež smiltis tālāk, trešais atpūšas. Sādu maiņu iekārtojam ik pa pusstundai.

Plaukstās radušās tulznas. Par laimi, mums ir sava žēlsirdīgā māsa Inga. Viņa mūsu darbā nepieradušas rokas notin ar baltām medicīniskajām saitēm kā cīkstoņiem. Jā, vienu svarīgu lietu tomēr esam aizmirsuši — darba cimdus.

Jo raktais caurums aug dziļumā, jo mūsu cerības iet mazumā. Atkal nomaināmies, un tagad lejā nolaižas Jānis.

—  Paklau, Janka, mēs plesiesim tev pie kājām striķi, lai varētu tevi vieglāk atrast un izvilkt, ja tā mūsu raktā ala tomēr aizbruks.

Jānim iebildumu nav, un Andris nomet vienu virves galu pie viņa bedrē, bet otru paturam pie sevis augšā uz sabērtā smilšu kalna. Nevar zināt, vai Jancim tā ir drošāk. Pēc brītiņa viņš no raktās ejas pabāž izspūrušu, nosvīdušu, ar smiltīm piebirušu galvu un satraukts jautā:

—   Vai jūs dzirdējāt?

—   ?

—   Pazemē bija kaut kāds troksnis!

—   Jā, jā, arī es kaut ko dzirdēju, — pievienojas Andris, — bija tāds kā kritiena troksnis.

—   Es gan nekā nedzirdēju.

Paiet Janča pusstunda, un viņa grūtais darbs ir bez panākumiem. Tik vien ir kā mūsu pašu izraktā ala. Sarīkojam apspriedi, vai spējam un vai ir kāda nozīme šeit vēl rakt. Ierosinu pāriet uz to vietu, kur biju iesācis es no augšas, bet Andris ar Jāni apgalvo, ka mūsu rīcībā vairs nav tik daudz laika, lai tur paspētu izrakties cauri biezajam alu griestu slānim, ja tiešām trāpītu virs alas.

—   Nekas cits neatliek, pamēģināsim vēl pēdējo reizi.

Bez kādām cerībām lejā nokāpj Andris. Nav viegli tur

dziļā pazemē urbties kā kurmim uz priekšu vēl dziļāk. Pēc brīža viņš jautā:

—   Dzirdējāt? Atkal kaut kas nodunēja.

Laikam esmu pakurls, jo arī šoreiz nedzirdēju neko. Jancis tā kā būtu ko saklausījis. Andris tālu zern zemes grabinās ar lāpstu. Vai viņš tur tiešām arī spēj vēl kaut ko izurbināt vai tikai izliekas? Pēkšņi Andris izvelk galvu no cauruma, izslienas kājās, skatās uz mums no savas alas tur lejā uz augšu ar lielām acīm un saka:

—   Ir!

Sis īsais vārdiņš ir kā karsts, vēl kūpošs meteorīts, ko Andris izsviež no bedres mums pie kājām.

Nē, mēs nelecam bedrē pārliecināties, kas ir, kāds ir, mēs aiz rokām izraujam Andri ārā un, urā kliegdami, sviežam gaisā, kamēr pietrūkst spēka un viņš noveļas uz zilganbaltās, mīkstās smilšu kaudzes. Atskrien Inga un Rota. Viņas vēl netic, bet mēs teicam, ka «ir» gan.

Vēlāk Andris stāstīja, ka, izbrūkot caurumam, viņš esot briesmīgi nobijies un reizē izjutis lielu prieku. Lēnais, vienmēr nosvērtais Andris, cik mierīgi viņš pateica: «Ir,» — bet acis spīdēja! Acis pirmās pavēstīja, kas tas par «IR».

Kad es iekāpju mūsu izraktajā alā, kuras kopgarums nu jau sasniedz piecus metrus, pašā viņā galā redzu melnu plaukstas lieluma plankumu — kā noslēpumainu, pus- pavērtu milža aci. Lai ar bateriju nokļūtu līdz šim caurumam, nākas vēl krietni pastrādāt, alu paplašinot, kamēr var uz vēdera aizlīst līdz caurumam un iebāzt tanī roku ar elektrisko lukturīti.

Gaismas kūlis izgriež gabaliņu no noslēpumainās, vairākus gadus netraucētās pasaules. Priekšā redzama liela halle ar velvētiem griestiem. Prožektora stars at

duras pret kolonnu, kas izraibināta ar uzrakstiem; kaut kur tālumā pavid ejas un sānu ejas, daudzas resnas kolonnas.

Lai iek]ūtu šajā hallē, mūsu raktā eja vēl krietni jāpaplašina. Ieeju mēs veidojam gan augstu, bet ļoti šauru, lai maksimāli mazinātu griestu iebrukšanas draudus. Tā. Nu tā ir gatava. Kurš ies pirmais? Velkam lozes. Andris izvelk tukšu. Ņemu es — pilna. Šoreiz pazemē man at ļauts uzturēties tikai divas minūtes. Stāsta, ka Plūtona valstībā esot uguns un karstums, bet te apņem salta tumsa, absolūts klusums un sastingums. Dzīvs šķiet tikai kaļfatas laternas dzeltenais staru kūlis, kas šajā brīdī ir vienīgā saikne ar silto, zaļo saules zemi. Baterijas gaišais prožektors man rāda lielu zāli, no kuras uz trim pusēm aizstiepjas gari gaiteņi ar zemiem, griestiem. No gaiteņiem, cik vien tālu redzams lukturīša gaismā, atdalās sānu ejas. Alā tomēr ir dzīvība — odi! Tātad kaut kur jābūt atverei, pa kurieni tie šeit iekļūst, nebūs taču saglabājušies no 1960. gada.

Pēc manis uz īsu brīdi alā pa grupām ielien Inga ar Andri, pēc tam Jānis ar Rotu. Arī viņi deg nepacietībā ātrāk apmierināt savu ziņkāri un ieelpot katakombu vēsturisko gaisu. Tad dodamies augšā uz nometni sagatavoties īstajai alu izpētei. Ir karsta vasaras diena — bula laiks, virs mūsu nometnes medaini smaržo liepas, pļavās žūsi siens, bet mēs ģērbjam mugurā silto veļu un velkam kamzoļus, gatavojamies kā ziemā uz slēpošanu. Sakārto jam individuālo inventāru: katram kaklā elektriskais lukturītis un svilpe, pie sāniem sapieru lāpstiņa, rezervē svece un sērkociņi, uz rokas kompass. Andrim kaklā plan šete — viņš zīmēs plānu. Man kabatā numurētas papīra lapiņas, kuras es atstāšu katrā izpētītā alas stūri un pagriezienā. Jānis, kas būs izlūks, ņem līdzi garu nūju. Viņš ir ļoti tālredzīgs un piestiprina pie jostas arī tūristu pudeli ar karstu kafiju. Alā ielīdīsim tikai pa vienam, kad pirmais būs jau iekšā, dos signālu nākamajam. Alā turēsimies viens aiz otra ne tuvāk par diviem trim metriem, lai vajadzības gadījumā varētu biedram palīdzēt, bet arī ne pārāk tālu, lai nezustu kontakti. Meitenēm kontrollaiku nosakām divas stundas. Alu izpētē darbosimies pēc labās rokas principa, tas ir, vienmēr turēsimies tikai pa labi. Bīstamākā vieta ir mūsu pašu raktais tunelis jeb «Apšu» ala, kā mēs to esam nosaukuši. Caur to jāizlien pēc iespējas ātrāk.

Alu izpēte norit gludi, pat pārāk gludi, nav pat ko stāstīt. Iznāk tāpat kā ar lieliem svētkiem — gatavošanās ir jaukāka un interesantāka nekā pašas svinības. Jancis reizēm nepacietībā aizraujas un aizskrien par tālu uz priekšu, iekams Andris vēl nav paspējis planšetē atzīmēt kārtējo sānejas krustojumu un tā numuru. Man un Jānim uzdevums ir vienkāršāks, un Andris ar plānu zīmēšanu netiek līdzi. Sur tur aiz sevis atstājam degošas sveces, kas romantiski apgaismo pazemes mīkstā smilšakmens kolonnas un gaiteņus. Vairākumam alu augstums ir cilvēka augumā, bet ir arī tādas, kur nākas saliekties. Daudzas sānejas izbeidzas ar aizgruvumiem. Temperatūra šeit ir +6°C. Lai arī gaiss, kā vienmēr alās, šķiet mitrs, tomēr grīda ir sausa, tikai pie diviem aizbrukumiem sūcas ūdens. Alas viscaur veidotas baltajā kvarca smiltī, bet vietumis tā nogruvusi — un virs galvas draudīgi vīd dolomīts. Rokot baltās smiltis, ejas vienmēr veidotas ar gudru aprēķinu — visur atstātas kolonnas, kas balsta griestus, lai tie pašiem racējiem neuzkristu uz galvas.

Nav pagājusi ne pusstunda, kad esam jau noslēguši pirmo loku. Līdz kontrollaika beigām visa labirinta labā puse izpētīta un uzzīmēta. Neiepazīta paliek pussagruvusī baismīgā kreisā eja, virs kuras griestiem karājas izkustējušies, bet vēl nenokrituši dolomīta kluči.

No alas izejam tāpat, kā ienācām: pa vienam, ar zināmiem intervāliem. Izlien Jancis, viņam seko Andris, es palieku viens. Tikko gribu bāzt galvu mūsu raktajā «Āpšu» ejā, pa kuru nāk vāja gaisma no ārienes, man deguna priekšā no griestiem nobrūk paprāvs zemes gabals, kuram seko daži sīkāki. Nokritušais pikucis ir par mazu, lai varētu nodarīt ko Jaunu, tomēr sajūta ir neomulīga. Es atraujos atpakaļ un nogaidu. Šie abi ir izlīduši un tūlīt aiz- skrējuši pavēstīt meitenēm par mūsu darba rezultātu. Šādā situācijā nedrīkst uztraukties, pirmajam nokritušajam gabalam var sekot lielāks nobrukums, mierīgi jānogaida. Man ir pietiekami daudz laika, lai reāli apjaustu to stāvokli, kas notiktu, ja ala tagad aizgrūtu un es te paliktu iekšā viens ar dažām degošām svecēm tur tālajos gaiteņos. Klusums kļūst uzbāzīgi spalgs. Dzirdu tikai, ka krūtīs pukst sirds. Prātā nāk vecajā ceļvedī izlasītā ziņa. ka ala kādreiz paņēmusi arī vienu dzīvību — mežsargu mājas kalponi. 1913. gadā iegruvusi druva virs alas.

Tomēr šoreiz griesti paliek savā vietā, pēc pāris minūtēm es īstā mērkaķa ātrumā iztinos no tumsas un nokritu

smiltīs, baltās gaismas apžilbināts. Aizgājis pie biedriem, es nemaz neatgādinu, ka viņi.pārkāpuši drošības noteikumus.

Kad otrreiz dodamies pazemē, kontrollaiku atkal nosakām divas stundas. Šoreiz jāpēta bīstamais kreisais zars, kurš atgādina kādreiz filmā redzētas aizgruvušas šahtas: lielās kaudzēs uz alas grīdas sakrituši šķautņaini akmens bluķi, virs galvas rēgojas citi tādi paši. Ieejas sprauga šaura, jālien uz vēdera pār sakritušajiem asajiem dolomīta klučiem. Pie griestiem atlupusi karājas kādu tonnu smaga dolomīta šķēle kā atkārusies milzu nezvēra iup/. Līst starp šādiem dolomīta blāķiem tomēr ir bīstamāk nekā pirmīt smilšu alās. Pat skaļi sarunāties nedrīkst, lai ne'radītu izkustināto akmeņu nobrukumu, kuri kaut kā nesaprotami turas virs galvas kā uzvilktas milzu lamatas. Andris ar Jāni gabaliņu viens no otra tup plašākā telpā, piespiedušies pie smilšakmens sienas, un tur rokās virvi, kurai otrs gals piesiets man pie jostas, bet es, elektrisko lukturīti izstieptā rokā saņēmis, uz vēdera lienu pār asajiem akmeņiem šajās lamatās kā aizmiguša dinozaura mutē. Tur kļūst aizvien šaurāks.

Tomēr tālu es netieku; jau pēc desmit metriem ala ir galīgi aizbērta. Tas nozīmē, ka eja uz tālajiem koridoriem ir nosprostota. Ar lāpstām arī te neko nevar līdzēt, jo akmens bluķi ir pārāk lieli un smagi.

Darbs beidzies. Augšā pārģērbjamies vasaras drēbēs un dodamies peldēties un mazgāties uz Ventu. Jānis saka: viņš jūtoties kā pēc labi nolikta liela eksāmena.

Ir kluss vakars, un Ventā neparasti silts ūdens. Ilgi plunčājamies, nomazgājam sviedrus, izskalojam smiltis no ausīm un matiem. Atpakaļceļā pie jaukas saimnieces nopērkam pienu, kartupeļus un saknes. Un cik mums iznāk garšīgas vakariņas: pienasakņu zupa un oglēs cepti kartupeļi ar sāli!

Ir pienākusi pēdējā nakts pie Riežupes ar atraduma un uzvaras saldumu, ar atvadīšanās skumjām. Pārlieku saldi smaržo liepas, un silts vējš iežūžina tumsā grimušo koku galotnes, sakustina telts jumtu — laikam naktī būs lietus.

Bet kāds tad galu galā ir alas garums? Vai tiešām 2 kilometri? Nekā tamlīdzīga. Tas ir pārspīlēts. Neviš 2,0, bet 0,2 kilometri. Acīmredzot šis skaitlis ir pārņemts no vecajiem buržuāziskās Latvijas laika izdevumiem, un visi autori pārraksta šo kļūdu cits no cita: «Alu kopgarums apmēram 2 km», «Alu kopgarums ir 2 km», «Labirinta kopgarumu vērtē ap 2 km» utt. Tumšajā pazemē visi attālumi šķiet desmitreiz lielāki, un arī tie paši 200 metri ir pietiekami garš gabals, lai alu labirintā ilgi maldītos un kristu panikā, kamēr atrod izeju. Tiesa, tūlīt gan jāpiezīmē, ka senāk alas ir bijušas daudz garākas, ar daudz lielāku labirintu skaitu. Kopš pārtraukta balto smilšu izvešana, ejas strauji kļūst īsākas, jo laika gaitā jau vairākkārt ir aizbrukusi gan atsevišķi alu nozarojumi, gan veseli gaiteņu posmi ar sānejām. Laikam nebūs iespējams vairs noskaidrot, kāds ir bijis kādreizējais visu eju kopgarums.

Es jau dzirdu, ka daži lasītāji iebildīs: «Tā bez atļaujas, patvaļīgi alās taču nedrīkst rakties!»

Jā, pareizi, šodien tā nedrīkst rakties. Šodien te, pie Riežupītes, ir aizsargājams republikas nozīmes dabas objekts, 418 hektāru lielais Riežupes dabas parks, kurā ietilpst dziļā upes ieleja ar gleznainajām ainavām, ar retām augu sugām un šīm slavenajām alātn. Bet atcerieties, ka nule aprakstītie notikumi attiecas uz 1964. gadu, mēs šīs alas ātrākām pirms divdesmit gadiem. Un toreiz tas bija nepieciešams, jo tad unikālās alas bija apdraudētas no citas — saimnieciskās puses. Virs alām atradās tīrums un pļava. Reiz kāds traktorists ar savu smago spēka mašīnu bija uzbraucis virs alu griestiem un sagrāvis daļu no Latvijas garākajām alām. Toreiz atrakšana bija nepieciešama, lai pievērstu uzmanību šim dabas un vēstures piemineklim un pierādītu, ka alas eksistē, ir saglabājušās un ir jāsaudzē. Toreiz neviens nekā nezināja nc par šādiem dabas parkiem, ne par nacionālo parku, tie dzima tikai pēc trīspadsmit gadiem.

Tagad Riežupes dabas parka pilnveidošana turpinās. Vienmēr te redz strādājam talcinieku grupas. Dabas parks ir jākopj — jāizvāc kritušie koki, jāizcērt brikšņi, slimie, kā arī pārāk biezi saaugušie koki. Jāveido ainava. Bērzu birztala jāatbrīvo no pelēkajiem alkšņiem. Atsedzot baltos bērzus un vecā ozola resno stumbru, ainava pēkšņi pārvēršas. Augsto krauju koku biezoknī ir jāizcērt skatu stigas, un ceļotājam paveras it kā logs pāri egļu galotnēm, pār visu dziļo Riežupes senieleju un tās pretējo nogāzi. Tādā veidā mēs paši apzināti veidojam ainavas. Paveram skatu uz panorāmu. Cilvēks var strādāt pie gleznas, kopējot dabu. Bet var un arī vajag iejaukties, lai dabu un ainavu veidotu gleznainu. Jo bagātāki mēs būsim, jo lielāka būs prasība pēc skaistā, jo vairāk ari spēsim skaisto ap sevi saglabāt.

Latvijas ainavu apdraud divas nelaimes. Pirmā — mēs cērtam par daudz koku. Otrā — mēs cērtam par maz koku. Kā tas iespējams? Gluži vienkārši. Lielus kokus, dižus kokus iznīcinām, bet krūmus, brikšņus audzējam visās malās. Grāvmalās, upmalās, ezermalās, tirummalās, kalnu malās un kalnu galos, un senieleju malās. Gleznainas ainavas vai veselas panorāmas gandrīz vienmēr paveras no reljefa paaugstinājumiem, bet tagad tādas stāvas nogāzes lauksaimniecībā vairs nav rentabli izmantojamas — un/tās aizaug ar krūmiem. Cilvēks sev priekšā redz tikai baltalkšņu un kārklu sienu un nekā nenojauš par gleznaino, tālāk pārredzamo ielejas ainavu aiz šīs sienas. Ne jau visur daba ir jāsaudzē, tai pirkstu nepiedurot, — ka aug, tā būs labi, kā sakrīt, tā lai paliek. Tāda veida saudzēšana mūsu republikā tagad notiek piecos stingrā režīma rezervātos, kuriem ir ievērojami lielas platibas. Parkos, dabas parkos, ainavu liegumos, senielejas un visur citur daba ir jāsaudzē, vienlaikus to kopjot un dabai palīdzot. Palīdzība var būt visdažādākā. Jāattīra aizbiris avots, jāsastīpo veca dižliepa, jāglābj klints vai ala, novadot ūdens straumes cita virzienā, ja tas apdraud ģeoloģisku dabas pieminekli, jāLzcērt parks no krūmiem, kas smacē eksotiskās sugas un iznīcina pašu parka arhitektūru. Šobrīd Latvijas parki un Latvijas ainava ir apdraudēta. Krūmu aizsegti pazūd gleznaini skati pār upju un ezeru ielejām, pār kalnu nogāzēm. Tā kā lauksaimniecība šis nogāzes vairs neskar, tad pie darba ir jāķeras mums pašiem (talcinieku grupām). Jāveido ainavu cirtes un ainavu stigas. Tāpat ir jāatbrīvo no krūmiem un meža atsevišķi dižkoki un citi dabas pieminekļi.

Ir jāsteidz atklāt un jāpievērš uzmanība vēl nezināmiem unikāliem dabas objektiem, iekams lieljaudas tehnika un lieljaudas ķīmija aiz nezināšanas tos nav. izpostījusi.

Tagad Riežupes dabas parkā ir izveidotas tūristu atpūtas vietas un takas, uzcelti kājnieku tiltiņi, ierīkotas kāpnes, izveidotas skatu stigas un izdarītas ainavu cirtes, iekārtota autostāvvieta un jauka atpūtas vieta autotūris- tiem. Arī Riežupes alu ieeja ir rūpīgi nostiprinātā, ūn tam ir iekārtotas noslēdzamas, stipras durvis, kā tas bija senatnē. Alu apmeklēšana notiek organizēti ar Kuldīgas mežrūpniecības saimniecības atļauju zinoša gida pavadībā. Ir paredzēts atrakt un attīrīt ari alu kreiso nozarojumu, kas aiziet tālu uz austrumiem. Tad pazemes gaiteņu kopgarums stipri palielināsies. Mūsu senču raktās alas kaut daļēji tuvosies agrākajam garumam un izskatam un saglabāsies arī nākamajām paaudzēm.

CAUR PAZEMES AVOTU

Re, nu man pilna istaba ar Salacas alām! Tās esmu izklājis pa visu galdu un uz bufetes kā skaistas līdakas un raudas. Nu tās man ir rokā kā dārgu suvenīru kolekcija. Citas šmaugas un garas, citas strupas un resnas, citas taisnas, citas līkas, citas lielas, citas sīkas, visvisādas.

Jūs domājat — tās ir alu fotogrāfijas? Nē. Neuzminējāt. Iegūt labus alu uzņēmumus nav viegli. Man tomēr ir vērtīgākas un grūtāk iegūstamas lietiņas — alu zīmējumi un plāni ar visiem uzmērījumu skaitļiem. Tajos es redzu visu: kur un kā plūst avoti, kāds ir griestu augstums un profils, kādi ir alas šķērsgriezumi.

Lai šos plānus iegūtu, bija jālien šaurā, smilšainā tumsā un pat avota ūdenī.

To, ka būs jālien alas ūdenī, es jau zināju iepriekš un tāpēc biju gatavs uz šo slapjo soli. O. Lūkins 19G3. gadā izdotajā tūrisma ceļvedī «Seda, Burtnieku ezers, Salaca» raksta: «Nedaudz uz leju upītes labajā krastā atrodas Gudzonu ala. Tajā nevar iekļūt visai dziļi, jo netālu no ieejas ala aizbirusi ar biezu smilšu slāni, bet tālāk pieplūduši ar ūdeni, kas sniedzas līdz pat krūtīm. Kā teika stāsta, senatnē no Gudzonu alas viena apakšzemes eja vedusi uz Upuralu, bet otras izeja bijusi pie 1 km attālajām Oču mājām zem klēts.»

Nu re, kādi brīnumi gaida priekšā un alā iekšā! (No Gudzonu alas līdz Upuralai ap divi kilometri.)

Tās gan ir vairāk nekā divdesmit gadus vecas ziņas, bet man zināmas arī jaunākas vēstis. Ģeogrāfei Rutai Avotiņai kāds Mazsalacas vidusskolas skolotājs stāstījis:- ala esot ļoti, ļoti gara un ļoti jocīga. Vispirms jānolienot dziļi pazemē, tad cauri vienam ūdenim, tad rāpus caur šauru spraugu, tad cauri otram ūdenim un tad nokļūstot atkal lielā alā, kuras gals vēl esot nezināms.

Aiz mums paliek Rīga — silta un saulaina. Mazsalaca sagaida auksta un slapja, pelēka kā tundra. Ir divdesmit trešais jūnijs.

Ļaudis gādā meijas, pin vainagus, ripina riepas, mērcē gaļu etiķī šašlikiem, uztin spalgākās dziesmas uz magnetofonu kasetēm. Visur pastiprināta kustība, rosība — dabā un cilvēkos. Tas ir zāļu laiks, gaismas laiks un dziedāšanas laiks.

Ka nav, nav saules! Mēs ar Ingu Iīdīšim zem zemes. Šoreiz man vairāk palīgu nebūs. Esam tikai divi.

Mazsalacas vidusskolas direktors mums laipni atvēl uz veselu nedēļu vienu kopmītnes istabu tajā namā, kur 1872. gadā dzimis akadēmiķis, profesors, agronomijas un bioloģijas zinātņu doktors Augusts Kirhenšteins.

Bāžu mugursomā kombinezonu, silto veļu un otru apģērbu, ko pārvilkt, kad izlīdīsim no alas. Neaizmirstu, protams, mērlenti, virvi, sveces, elektriskos lukturīšus, fotoaparātus, eksponometru, zīmuļus un milimetru papīru.

Gudzonu alu nezinātājam grūti atrast. Nelielā alas rfiule slēpjas piekrastes zaļajos džungļos pie Laņģupītes dūksnainā krasta. Labā parnatkrasta nogāzes pakājē izplūst daudz avotu. Viens tāds liels avots izveidojis un turpina aktīvi veidot interesanto Gudzonu alu. Ieeja pazemē ir pie pašas upītes, tāpēc arī alas dziļumā ir ūdens. Turpat blakus alai atrodas trīs metrus dziļa un trīs metrus plata niša ar lieliem, nokvēpušiem laukakmeņiem kreisajā stūrī, kas atgādina sabrukušu krāsni. Kā izrādās, tās patiešām ir krāsns atliekas, jo kādreiz šajā nišā bijusi pirtiņa. Tagadējā Gudzonu mājas saimniece atceras, ka vēl pēc kara — līdz 1948. gadam tur ļaudis pērušies. Sajā šaurajā pazemes pirtiņā bijusi neliela lāviņa, soliņš, katls. Bijis arī mazs lodziņš un durvis. Saimniece atceras, kā bērnībā viņu, mazu meitēnu, tur māte mazgājusi tik lielā karstumā, ka ausis svilušas.

Arī koktēlnieks Valters Hirte apliecina, ka viņš tur pēries trīsdesmitajā un trīsdesmit otrajā gadā. «Diez kas jau nebija. Dūšīgāk slotu vicinot, no alas sienām bira smiltis virsū,» saka mākslinieks.

Interesanti, ka šī pirtiņa alā nav vienīgā. Divus kilometrus tālāk, pie Lībiešu pilskalna, gravas labajā nogāzē, ir neliela — piecus metrus gara un trīs metrus plata ala ar šaurāku ieeju. So alu sauc par Dambjupītes pirtiņu. Dambjupītē bijis ļoti labs ūdens, tāpēc te arī iekārtota pirtiņa. Par to vēl liecina pats nosaukums un nomelnējusī kreisā alas siena.

Raugoties uz alas plānu, jāsecina, ka Dambjupītes pirtiņu smilšakmenī izgrebis cilvēks. Turpat netālu gravas nogāzē taču ir arī vairāki smilšakmenī izkalti, nelieli pagrabi kartupe|u uzglabāšanai (saknes šādos pazemes pagrabos uzglabājas kā svaigas līdz Jāņiem un pat līdz jaunajai ražai).

Mazsalaca — tā ir vienīgā man zināmā vieta Latvijā, kur pazemes alās |audis ierīkojuši pirtis.

Gudzonu alu kara laikā māju ļaudis un kaimiņi izmantojuši par patvertni pret bumbām.

Avots, kas gadu tūkstošus strādā, alu veidodams, ir liels jokdaris. Alas sākumā tas nav redzams (te ir sauss un smilšains). Draiskulis sprūk ārā tieši zem kājām pie pašas ieejas. Bet kāds tas izskatās?! Kā novārtījies! Kā palaidnis sušķis! Kas tā par runu — avots un sušķis! Ūdens gan ir dzidrs un tirs, kādu to māte — zeme devusi, bet avotiņa gultnē plīvo daudzkrāsaini plēkšņu lēveri, no baltiem un pelēkiem līdz sarkanrudiem un melniem. Visi sprunguļi un koku zariņi, kas iekrituši avotā un Laņģē pretim avota ietecei, aprūsējuši ar biezu kārtu, citi it kā apauguši ar glumu pelējuma vilnu. Avota gultne izskatās kā netīra notekgrāvja gultne — tumšajā pazemes spraugā te lokās pelēkas plēksnes, viļņojas kā mirušas vai apburtas ūdenszāles, plīvo kā saķcpuši, sirmi raganas mati. Pabakstu ar koku — uznirst un aizpeld visvisādi biezumi, arī melni lēveri starp balto un pelēko pelējumu, it kā tā būtu kanalizācijas caurule, nevis avots. Zinādams un ticēdams, ka avotu ūdeņi vienmēr ir tīri un sterili, es no šī avota padzēros. Ne garšu, ne smaku nejutu. Un, kā redzat, vēl šodien varu rakstīt.

Ar pāris metru garu mērkoku iztaustu, ka avots zem resnas smilšakmens kolonnas veido ļoti plašu gultni. Iznāk, ka visa klinšu kolonna balstās gandrīz uz tukšumu. Kā tā spēj turēties un nesabrūk!

Jocīgo avotu vēl var saklausīt un mazliet ari samanīt sešus metrus tālāk, iedobē starp akmeņiem un klinti, bijušās pirtiņas nišā. Bet te avots plūst pulsējoši un pretējā virzienā. Dažas sekundes ūdens tek, tad skaņa plok, pēc tam atkal dažas sekundes nāk kāpinājums. Draiskais avots runā vairākās balsīs. Lai pārliecinātos, vai tas ir tas pats avots, kas nāk ārā pret Gudzonu alas ieeju, mēs mēģinām ūdeni iekrāsot. Mums, protams, nav speciālo krāsvielu, mēs izmantojam kālija permanganātu (zilos graudiņus). Jā. Pēc nepilnas minūtes sārtais, iekrāsotais ūdens parādās pie izejas.

Pie avota stiķiem jāpieskaita ari alas pieplūdinātā da[a. Bet par to vēlāk.

Kad visu šobrīd iespējamo par avotu esam izpētījuši, jāpāriet pie pašas alas uzmērīšanas un plāna zīmēšanas. Vispirms nosakām alas sākumu (nullpunktu). Tur iedzenam pirmo mietiņu. Ar virves palīdzību novelkam centrālo asi uri pēc katra metra iedzenam mietiņu. Tad sākam garlaicīgāko darba daļu. Mērs no centrālās ass pa labi, mērs pa kreisi, mērs no zemes līdz griestiem. Pieraksti zīmējumā, līnijas zīmējumā. Ala sāk veidoties uz papīra. Pie nākamā metra atkal tas pats. Un tā metru pa metrafn mēs virzāmies dziļumā, kamēr izdziest dienas gaisma, kamēr nonākam līdz ūdenim. Te pazemes eja šaura. Pie ieejas alas platums bija pusotra metra. Dziļāk ala paplašinās līdz trīsarpus metriem, tad atkal pamazām raujas šaurāka, un te pie ūdens tā ir vairs tikai sešdesmit centimetru plata ar septiņdesmit centimetru augstiem griestiem.

Mērījumi pabeigti. Varam sākt gatavoties applūdušā gala izpētei. Uzvelku vecas tupeles un tādu apģērbu, ar kuru rāpošu pa ūdeni. Esmu satraukts.

Tā, aiziet! Virves galu šoreiz piesienu pie jostas. Ja es iespriestos, Inga tikpat mani nevarētu izvilkt. Arī mērlentes nulles galu velku sev līdzi. Elektriskajai baterijai ir vieta tikai mutē, jo ar visām četrām es brienu pa sešus grādus vēso avota ūdeni. Galva man ūdenī jābāž nebūs, starp ūdeni un griestiem tai vietas pietiks. Sākumā ceru izlīst, brienot tikai ar rokām un kājām, bet ūdens kļūst dziļāks un griesti zemāki. Lai kā pūlos ieraut vēderu un celt uz augšu pakrūti, nekā … Smilšakmens kā ar milža plaukstu mani spiež pie zemes, tas ir — ūdenī. A-ū-ū-ū, cik nepatīkami ir iemērkt tādā aukstumā vēderu un krūtis! Odens dzidrs un tīrs, bet nekāda tecēšana vai kustība nav vērojama. Pēc piecus metrus gara ūdens ceļa «kāpju pretējā krastā». Te arī alas grīda ir smilšakmenī, turpretī priekšējā daļā pamats ir smilšains.

Bet kas tad tas!? Manā baterijas starmetī uzplaukst brīnumpasaule. Aklajā alas sienā uzliesmo brīnišķīgas, sīkas spožu pērlīšu miriādes. Iedegas teiksmaini dārgakmeņi, kristāli un pēkšņi nodziest — kā maldugunis. Ir un nav, iedegas un nodziest atkal. Vai man te, dzijā izolācijā, rādās halucinācijas? Ieskatos rūpīgāk. Izrādās, tā ir alas rasa uz graudainās, vecās smilšakmens sienas. Smalkāka, bet daudz iespaidīgāka un teiksmaihāka nekā pļavu rasa. Pie katra smilšu grauda maza, dzidra lodīte spīd kabatas lukturīša gaismā kā smalki slīpēts briljants pazemes karaļa valstībā. Un daudz, daudz — kāda pasakaina bagātība!

Skaistums, tāpat kā laime, esot nepastāvīgs. Es nevaru te aukstā alā slapjš ilgi priecāties par pazemes rasu; ir jāpabeidz alas izpēte. Pa šauro spraugu tālu vairs nav jālien. Baterijas gaismas kūlis atduras pret alas galu. Bet, ieskatoties vērīgāk, redzu, ka tur šaurā alas caurule strauji saliecas un paceļas vertikāli uz augšu. O, varbūt tur ir alas turpinājums? Lai ir grūti, vajag spēt tikt līdz šim caurumam. Lienu šaurajā spraugā. Kad esmu līdz pagriezienam un iebāžu tanī galvu, ar nožēlu konstatēju, ka tas ir tikai vienu metru augsts, tāds kā zābaka purns.

Ar to alas sturmēšana ir beigusies. Lieku virves galu pie alas dibensienas un saucu Ingai, lai savelk virvi un iezīmē attālumu. Vēlāk visus mērus sasummējot, alas garums iznāca divdesmit septiņi metri. Atpakaļ izlīst nebija grūti, jo pirms applūdušās daļas ir pietiekami daudz telpas, lai varētu apgriezties, un tāpēc caur ūdeni nebija jāčāpo ar kājām un dibenu pa priekšu, bet varēja tīri cilvēciski četrrāpus pārvietoties uz gaismas atblāzmu, kas aicināja uz ārpasauli.

Izlīdis zaļajā pasaulē, ar visām drēbēm nometos Laņģ- upītē. Pec ledainā avota upītes ūdens šķiet silts kā vannā. Noskalojis apģērbu, es to novelku un izgriežu. Pats no- slaukos un norīvejos ar dvieli — un jūtos spirgts kā pēc īpašām alu procedūrām.

Par Gudzonu alas izcelšanos nav zināma neviena teika. It kā neviens velns te nebūtu dzīvojis un ala būtu tīri vai pati 110 sevis radusies.

Ala nav pārāk veca (varbūt tikai daži gadu tūktoši), tā izveidojusies irdenā vidusdevona Burtnieku svītas smilšakmenī. Arī šobrīd ar avota palīdzību tā turpina aktīvi veidoties. Bieži nobrūk alas griesti un aizsprosto spēcīgā avota gultni. Tad avots pazemē meklē citus sānu ceļus un veido jaunas ejas. Tāpēc arī vairākas šauras ejas redzamas alas sānos. Bet smilšakmenī te neredz tradicionālos grafomānu autogrāfus. Tas tāpēc, ka griesti un arī dienas bieži nobrūk un ala pati atbrīvojas no šādiem «izgreznojumiem».

Ar Latvijas PSR Ministru Padomes lēmumu Gudzonu ala ieskaitīta par aizsargājamu dabas pieminekli.

Kamēr mēs ar Ingu dzīvojām pa pazemi, ārpasaulē kļuvis manāmi siltāks.

Birztalas jau tinas krēslā, no Salacas pļavām kāpj balta migla, šur tur iedegas jāņugunis, bet no Lībiešu pinkaina jau skan mūzika. Tur sācies Līgovakara uzvedums.

Mēs steidzamies uz savu istabiņu. Nometām mugursomas, aši pārģērbjamies un — uz pilskalnu, kur kārts galā, dzirksteles šķiežot, deg divas darvas mucas, rīb orķestris. Arī mēs iejūkam mazsalaciešu pulkā un dejojam, kamēr rīta gaisma aust.

VELNA PAGRABS UN EŅĢEĻU ALA

Pēc Jāņiem atkal atgriezās siltas un saulainas dienas, Un spulgace Salaca mums atvēlēja visas savas krāšņās krāsas un krastu rotas. Gaiss virmoja, zeme ziedēja, un arī ūdens iesila. Vienīgi alās un avotos tas pats mūžam nemainīgais vēsums — septiņi astoņi Celsija grādi. Kad pienāks baltā ziema un visu dabu saņems ledus knaiblēs, alas un avoti tomēr saglabās savu nemainīgo klimatu — savus septiņus astoņus grādus siltuma.

Tagad, ziedošajā vasarā, no saules pielietās pasaules mums kā krupjiem jālien drēgnajā pazemes tumsā. Grūti kaut ko nepatīkamāku izdomāt. Puskrēsla vai tumsa, aukstums, smiltīs birst uz galvas un ausīs. Dienām ilgi tās nevar dabūt no matiem laukā. Alās parasti ir dubļi un netīrība. Apģērbs noķēpājas, jo mērot jāmetas uz ceļiem un bieži vien arī uz vēdera. Kož odi. Fotoaparāti piebirst ar smiltīm, un pagalam tie ir (aparātam nekas nav tik bīstams kā smiltis). Neviens fotomākslinieks nav līdis un nelīdīs ar savu dārgo importa optiku mūsu alās. Arī citi instrumenti un visas mantiņas piebirst ar smiltīm. Pat nazis atvāžot čirkst kā zobu sāpēs,. Kabatas baterijas iespējams izmantot tikai dažas reizes, un tad jau tās «norakstāmas». Deficītā mērlente aplīp ar dubļiem vai sarkano mālu.

Un tomēr — ja grib iegūt kolekcijā jaunu alas plānu, ir jāiet, ir jālien.

Pirmais smilšakmeņu atsegums Salacā ir krāšņās Bezdelīgu klintis. Tās atrodas pārsimt metru lejpus Lībiešu pilskalna. Labajā — lēzenajā krastā ir sulīga, zaļa pļava, kur zāle līdz krūtīm, kreisajā — ap divsimt metru gara, dzi|iem nobrukumiem un stingriem izciļņiem robota sarkana smilšakmens klints atspīd tumšajā ūdenī kā sena cietokšņa mūri ar torņiem, lūkām un vārtiem. Kā bultas pār galvu šaudās ātrie putni — alu bezdelīgas jeb krastu čurkstes. Tās apdzīvo šo cietoksni. Visas klinšu sienas izraibinātas ar putniņu alām, nošūtas pa samērā taisnām līnijām kā perfolentes. Acīmredzot putni meklē vājāk sacementētas slāņkopas, kur vieglāk izgrebt alas saviem pērkļiem. Nepieejama, līdz deviņus metrus augsta klinšu siena virs dzija atvara — tā patiesi šīm bezdelīgām ir droša vieta — īsts cietoksnis. Žiglie putni arī devuši klintij tās nosaukumu. Sis dabas veidojums īpaši skaists ir vasaras rīta stundās. Tad sarkano klinti un zajos egļu cekulus virs tās izgaismo saule un tumšais atvars pielīst, ar sarkanu atspīdumu, bet otra tāda pati klints redzama dziļajā dzelmē.

Bez daudzajām čurkstu alām no pretējā krasta iezī redzami arī daži krietni lielāki, tumši iedobumi. Mūsu šīsdienas uzdevums ir noskaidrot, vai tur ir alas un cik tās dzi|as.

1963. gadā izdotajā ceļvedī rakstīts, ka klintī esot vairākas lielas alas. Mēs pārliecināmies, ka tagad tās sagruvušas.

Pavisam nesen atšķēlusies prāva daļa klints un iegāzušies ūdenī. Bijušo alu vietā izveidojusies negatīva siena ar 4,5 metrus lielu pārkāri. Kā virves virs galvas šūpojas egļu saknes ar zemes pikučiem, it kā nobrukums būtu tikko noticis. Kāda cita ala erozijas rezultātā pārvērtusies par 5,5 metrus garu arku ar ļoti slīpu grīdu.

Aiz liela, ledus nopulēta klinšu izvirzījuma slēpjas nepieejams, melns, liels caurums, ko redzējām no pretējā krasta. Vai tur ir ala? Lai pārbaudītu, ir vai nu jānolaižas no augšas ar virvi, vai jāpiebrauc ar laivu. Laivas mums nav un tik stipras virves arī nav. Nolemjam peldēt. Salieku visus nepieciešamos piederumus polietilēna maisiņā. Vienā rokā turēdams maisiņu, ar otru airēdamies, laižos atvarā. Inga man seko. Līdzko esmu appeldējis apkārt skaistajam klinšu izcilnim, skatienam paveras dramatiska ala ar platu muti.

Jā, šoreiz mērīšana vēsajā alā nebūs patīkama, jo esam slapjos peldkostīmos. Visapkārt smiltis un asās alas sienas. Arī mazajā laukumiņā blakus alai zem klinšu pārka- res, starp diviem klinšu izciļņiem, no augšas birst smiltis, jo vējš šūpo egles un to saknes. Cilvēki no pretējā krasta brīnās par mūsu izdarībām. Fotoaparāti, drēbes uri mugursoma palika tur aiz klints izcijņa zem lielās, izbruku- šās smilšakmeņu pārkares. Cerams, ka mūsu mantas nekur nepazudīs, jo piekļūšana tur ir grūta un vieta izska- tās.bīstama.

Bezdelīgu klintis vērstas pret ziemeļiem, uz mums pieejamā laukumiņa netiek saule, tāpēc mums nebūs kur sasildīties. Darbs jāveic ātri, vienā elpas vilcienā. Novelkam alas centrālo asi. Tad mērs pa labi, mērs pa kreisi, mērs uz augšu, skaitļi un līnijas burtnīcā, viens metrs uz priekšu. Un tā deviņas reizes. Tātad alas garums 9 metri (maliet īsāka par Siguldas Velnalu), platums 3,5 metri. Alai labajos sānos ir vairākus metrus gara kabata, diemžēl ar tik sašaurinātu ieeju, ka nevaram tanī iekļūt.

Brrl Tagad mantas ātri maisiņā, pašiem jāsasildās un pret straumi jāpeld atpakaļ. Tā kā atvarā ūdens plūsma pavisam lēna, to nav grūti izdarīt.

Atceļā vēl ieraudzījām vārdus, ko svaigajā Hobrukumā paspējuši iekasīt to īpašnieki: Jānis Gruss, Tālis Eglītis, Dace un Vilnis, un vēl Gunta, Valdis, Mairita, Agris. Sa- lacas upes ieleja ar Latvijas PSR Ministru Padomes lēmumu ir aizsargājams kompleksais dabas liegums, un par jebkuriem postījumiem tajā vainīgajam draud sods. Konkrētajā gadījumā šiem pilsoņiem, kas paši uzrādījuši savu vārdu un uzvārdu, nebūtu grūti uzlikt 50 rubļu soda naudu, kā tas ir paredzēts likumā.

Tagad uz galda man priekšā sarkaniem māliem apzīmogota burtnīca ar alas skici un mērījumu skaitļiem kā dzīvs tās vasaras liecinieks.

Nākamajā rītā pa Salacas labo krastu garām Vilkaču priedēm un Sapņu kāpnēm, caur krāšņo dabas parku ar izcilām simtgadu priedēm un raženiem lazdu krūmiem pamežā soļojam uz Neļķu klintīm, lai mērītu un iepazītu Mazsalacas slaveno Velna pagrabu un Velna Skābum- ķērni. Neļķu klintis ir divreiz augstākas par Bezdelīgu klintīm un kā sarkana siena stiepjas gar upi 300 metru garumā. No 20 metrus augstās klinšu kraujas paveras skats uz zilo upi un lēzeno, mežiem apaugušo pretēju krastu. Uz sarkanās klinšu sienas kā brīnums šūpojas balti, pūkaini ziedi — smaržīgās klinšu neļķes. Tās arī devušas klintīm tagadējo nosaukumu. Agrāk Neļķu klintis sauktas par Suņu klintīm vai par Velnalas klintīm. Cik liriski nosaukumi doti vietām te Salacas krastos: Bezdelīgu klintis, Neļķu klintis, Skaņaiskalns, Dzelveskalns, Eņģeļu ala, Mūžības kakts! Daudz prozaiskāk skan tādi vārdi kā Govs ala un jau pieminētais Velna pagrabs ar Velna Skābumķērni un Velna Kancele.

Velna pagrabam salīdzinājumā ar citām alām Ir dažas īpatnības, vispirms jau tās novietojums. Lielā ala atrodas nevis lejā pie ūdens kā vairums citu alu, bet gan Neļķu klinšu augšējā daļā. Tas norāda uz alas lielo vecumu. Avots, kas to kādreiz veidojis, sen izsīcis. Velnalas jeb Velna pagraba ieeja atrodas it kā lielā, vecā bedrē jeb ieplakā. Jādomā, ka šī ieplaka kādreiz ir bijusi grava vai arī Velnalas priekšējā daļa, vai vesels alu labirints, kas sen sagruvis.

Ieeja lielajā alā ir šaura un tik zemiem griestiem, ka jāmetas gandrīz četrrāpus vai stipri jāsaliecas. Pēc metriem pieciem jau var iztaisnot augumu, un vēl pēc pieciem metriem jūs esat plašā telpā ar skaisti profilētiem

griestiem. Alas kopējais laukums aptuveni 70 kvadrātmetru, bet garums 16 metru. Alas plāns atgādina senlaicīgu pudeli vai kolbu ar stipri garu un šauru kaklu. Tāpēc arī te ir pilnīga tumsa un īsts alas efekts, nevis kā Gūtmaņ- alā un daudzās citās mūsu smilšakmeņu alās ar plašu nišveidīgu atvērumu. Latvijā nav daudz tādu alu, kur alas dziļumā pazemes telpa paplašinās. Atšķirībā no karsta alām, kas veidojas, iežiem (kaļķakmenim, ģipš- akmenim u. c.) šķīstot, Latvijas alas, kas veidojas smilš akmeņos, tiek sauktas par sufo^ijas alām. Tas nozīmē, ka tās izveido pazemes ūdeņu plūsma, izraujot un aizskalojot smilšu graudiņus. Tāpēc arī šīs alas diemžēl nevar būt ļoti garas, ar plašiem pazemes labirintiem un lielām apakšzemes telpām. Mazsalacas Velnala uzskatāma par retāku gadījumu. Te acīmredzot avots pazemē ir metis lokus, vairākas reizes mainījis savu ceļu irdenākos iežos, bet ārā izplūšanas ceļš visus gadu tūkstošus ir saglabājies viens un tas pats.

Teika stāsta, ka senos laikos alā mitis velns, bet labajā stūrī, kur pazemes telpā ir tāda kā kabata, velnam stāvējusi skābumķērne un mantu lāde. Velnam bēgot, ķērne apgāzusies, un tagad dzidrs avotiņš izplūst klinšu apakšā pie pašas upmalas. Bet par vecajiem laikiem un teikām vislabāk lai stāsta paši senie raksti. Lfik, kas rakstīts mēnešraksta «Mājas Viesis» 1870. gada 30. numurā.

Vella-ala

Mazs puika būdams, dzirdēju daudzreiz vecīšus runājam, ka pie Valtenberģa muižas (Salisburg) Salacas upes malā esot ala, ko par vella-alu saucot, tādēļ ka tur vecos laikos velli dzīvojuši. Mācītāji esot daudzreiz sagājuši, gribēdami vellus ārā dzīt, bet tas tiem neesot izdevies, jo velli esot mācītājiem piemetuši, ko katris, bērns būdams, naiķējis, izmēdījuši mācītāju pātarus un sacījuši: «Zagļiem nav nekāds spēks zagļus ārā dzīt.» Reiz tak gadījies viens mācītājs, kas ačgārni tēvreizi mācējis skaitīt, ko velli nevarējuši izmēdīt; šis arī tikai vienu kliņģeri, bērns būdams, bija našķējis. Priekš tā nevarējuši velli vairs alā rimties, tādēļ tie rūkdami un kaukdami Salacas upē ieskrējuši.

Priekš četriem gadiem gadījās man uz Valtenberģa muižu iet un ar savām acīm vella-alu redzēt, kuru valten- berģieši paši par «Vella-pagrabu» sauc. Vācieši to sauc «Teufels-Hdhle». Toreiz nemācēju vēl rakstīt, tādēļ nevarēju neko piezīmēt. Tādēļ, lai varētu «Mājas Viesa» lasītājiem pieminētu alu aprakstīt, gāju šovasar atkal to apskatīt.

Vella-ala atrodas gandrīz trīs verstes aiz Valtenberģa muižas, augstā Salaces upes klinšu krastā, kurš ar priedēm apaudzis. Alas mute (ieejas caurums) nav vis krasta sānos, bet augšā, stāva krasta galā. Priekš alas mutes atrodas maza palejiņa. Alas mute ir ļoti zema, tā ka gandrīz rāpu jāiet, ja īstenā alā grib ieiet. Kādus 7 voi 8 soļus pa šo zemo caurumu slīpi uz leju līdies, atrod kādu 4 asis platu, apaļu velvi, kura sienas pēc acumēra 2 asis augstumā asā bogenā savienojas. Visas alas sienas ir ar apskatītāju vārdu burtiem piegravierētas, arī velis pats ar ragiem un dakšām rokā ir tur iezīmēts. Apakš vella bildes stāv rakstīts: «Licepurs.» Ala ir ļoti tumša, tādēļ tam, kas viņu grib apskatīt, vajaga vai salmus jeb sausus koka zarus iededzināt, caur ko gan alā ilgi nevar palikt dūmu dēļ.

Alai pretī — upes malā iztek caur klinšu plīsumu "iz krasta avotiņš. Viens vecīgs valtenberģiets man stāstīja, ka caur to plīsumu esot velis uz upi bēdzis, kad viņš no alas izdzīts ticis. Bēgot esot viņam skābuīnbaļļiņa izlijuse, un caur to tas avotiņš esot cēlies.

Ja no alas pa krasta galu gar upi tālāk Iet, tad krasti paliek arvien zemāki, kamēr, kādu versti gājis, iziet no meža upes malā — prāvā, līdzenā klajumā. Uz šo klajumu atrodas lapene (Laube), ugunskurs un daži beņķi priekš sēdēšanas. Otrā pusē upes, klajumam pretī, ir pēc acumēra kādas 6 voi 7 asis augsta, stāva klinšu siena. Katris vārds, kas uz klajuma šinī upes pusē runāts tiek, atskan skaidri tanī klinšu sienā, it kā kāds tur pretī runātu. Latvieši sauc šo sienu par «Skaņokalnu», vācieši par «Eho». Pavasarā brauc katrā svētdienā cilvēki — ne vien apkārtējie, bet arī no tālienes — Vella-alu apskatīt un uz klajumu pret Skaņo kalnu alu dzert, palūkoties un šo to sarunāties.

Gods un pateicība cienīgam Valtenberģa baronam, kas ceļu uz Vella-alu un Skaņo-kalnu liek kopt, stāvākās vietās trepes un uz upes pusi treliņus priekšā taisīt, lai tiem, kas šos dabas brīnumus apskatīt iet, droša iešana būtu.»

Ne velti es citēju visu šo pagājušā gadsimteņa rakstu, Vispirms jau tas dod izziņas materiālu, kāda bijusi ala pirms 114 gadiem. Otrkārt, es apbrīnoju šī autora, latviešu zemnieka (varbūt skolotāja), precizitāti, ar kādu viņš apraksta alu un tuvējo apkārtni un sniedz alas izmērus. Pārvēršot tā laika mērvienību — asis — šodienas metros, es neatrodu nevienas kļūdas un neprecizitātes. Turpretī mūsdienu tūristu ceļvežu autori, pārrakstīdami tos pašus vecos materiālus, piefantazē zilus brīnumus. Velnalas kupolveida telpa esot ar 15 m caurmēru. Patiesībā tās caurmērs ir divreiz mazāks: septiņi astoņi metri. Neļķu klinšu augstums esot 40 metri (I?). Art tas pārspīlēts tieši divas reizes. Krastos koki sasniedzot 37 metru garumu un dažkārt pat viena metra resnumu. Skaņākalna augstums esot 35 metri. Tā vien šķiet, ka autoriem no šiem skaitļiem būtu atkarīga prēmija vai honorāra lielums.

Runājot par Velnalu, ar skumjām vēl jāpastāsta, ka ši visai iespaidīgā ala lēnām, bet pakāpeniski iet mazumā. Lietus laikā ūdens, kas tek no augšas, ieplūst alā. Katra tāda nokrišņu straumite nes līdzi arī duļķes un skalo smilšu graudus. Tā ala no apakšas lēnām pildās ar sane- šiem, un alas grīda tuvojas griestiem. Kamēr alā vēl bija avots, tas uzcītīgi dienu un nakti skaloja smiltis uz āru, bet, kopš tas izsīcis, šis process atkal notiek pretējā virzienā. Neapšaubāmi ir vērts šo nevēlamo procesu pārtraukt un unikālo alu glābt. Un tas ir pavisam viegli izdarāms. Vienā talkas dienā grupai dūšīgu puišu ir jānorok alas priekšā saskalotās smiltis par vienu metru vai nedaudz vairāk ar tādu aprēķinu, lai nokrišņu ūdens, kas plūst no kalniņa pāri alas ieejai, netecētu vairs alā iek-ā, bet prom uz pretējo pusi. Citiem vārdiem: ūdensšķirtne jā pārbīda uz alas iekšpusi, aiz lietus ūdeņu pieplūdes. Zel, ka parka kopējiem un citiem dabas sargātājiem tas nav ienācis prātā daudz agrāk. Tūlīt gan jābrīdina, ka Velnala ir arheoloģijas piemineklis, tāpēc rakšanai jānotiek speciālistā — arheologa uzraudzībā. Tas gan nevar būt par šķērsli, lai alu pamestu likteņa ziņā.

Pēdējā alu ekspedīcijas dienā mēs pūlējāmies tikt skaidrībā ar Upuralu, Eņģeļu alu un citām alām pie Dzclves- kalna. Gan literatūrā, gan vietējo iedzīvotāju liecībās varējām iegūt tikai neskaidras vai pretrunīgas ziņas.

Beidzot tomēr nešaubīgi secinājām, ka ir bijušas divas Upuralas un viena atradusies tieši zem Lībiešu pilskalna, upes pusē. Tā saglabājusies vēl šodien. Nelielās alas di- bensienā uz abām pusēm ir prāva, perpendikulāra plaisa, tik plata, ka tanī var iespraukties arī cilvēks. Tāpēc šīs alas kopējo garumu varam rēķināt tā: pati ala — 4 metri, plus plaisa pa kreisi — 4 metri un plus plaisa pa labi — 2 metri — kopā 10 metri. Iekšpusē tās griesti strauji paaugstinās līdz 4 metriem; izveidojas it kā augsts kupols. Par šo alu teika stāsta, ka sensenos laikos pie tagadējās Skulberģu muižas klints sienā bijis avots ar sāļu ūdeni, senči to lietojuši sāls vietā. Bet tad kāds dzelzs vīrs avota tuvumā uzcēlis pili un ļaudīm atļāvis smelt avota ūdeni tikai par zināmu maksu. Par to ļaudis sūdzējušies un bēdājušies, un avots tad izsīcis — ietecējis upē viss sāļais ūdens, atstādams tanī vietā tikai pagraba izskatu. No tā tad izcēlies vārds Sālsace jeb Salaca.

Otrās Upuralas vairs nav — tā ir sabrukusi. Tā atradusies kādu pusotru kilometru tālāk, pie Dzelveskalna. Ja var ticēt 1963. gadā izdotajam tūristu ceļvedim, šī Upur- ala bijusi diezgan iespaidīga — tās platums, dziļums un augstums bijis 8—10 metri. Tātad lielāka par Siguldas Velnalu, bet mazāka par Gūtmaņalu. No Upuralas esot izplūdis brīnišķīgi dzidrs strautiņš. Tagad šīs alas vietā rēgojas tikai juceklīgs smilšakmeņu blāķis, pār kuru vēl krustu šķērsu krituši koki, kā jau katastrofā. Izskatās, it kā te bulu sprāgusi milzīga bumba.

Bet, iekams mēs nonācām pie šīs skumjās vietas, mūsu ceļi mudžinājās gar Laņģupītes mežonīgajiem krastiem. Meklējām Vīkšēnu pilskalnu, Jaunvīkšēnu klintis un alas šis upītes krastā. Iekūlāmies kādas fermas dubļu staignajā (tomēr nenoslīkām), pēc tam dzeloņstieplēs, tad dzeloņainos kokos, bet nekādi nevarējām tikt lejā, mīļajos Laņģupītes gravas džungļos. Kad esam izlauzušies, atrodamies virs nelielām klintīm. Apakša upe — nolekt nevar. Lejā redzam, ka ieža atsegums ir pavisam neliels — nepilnu divu vīru augumā, bet diezgan garš. Arī šajās klintīs iecirsti vairāki pagrabi, bet tie jau sen pamesti un tagad atgādina seklas alas — apsūnojuši, aprakstīti ar iniciāļiem un gadskaitļiem. Lai gan klintis nav lielas, tomēr tās savā vientulībā mazās upītes krastā ir iespaidīgas. Tās butu vēl tīkamākas, ja vien Laņģupītē no augšas te nebūtu samesti veci spaiņi un bērnu mazgājamās vanniņas.

Tālāk mēs ejam gar Laņģupiti uz leju, garām jau zināmajai Gudzonu alai. Aiz lielceļa tilta pie Grūbes dzirn- ezera džungļi beidzas, un gar ezera krastu vijas gleznaina taka, kas noved mūs saules pielietā pasaulē. Dzirnavas malušas vēl līdz 1980. gadam, bet tagad akmenim nodilis lējums. Laņģupītes ielejas stāvie krasti sargā no vējiem, ezera spogulis atblāzmo sauli, un baltie bērzi uz roboto, sarkano klinšu fona izceļas jo spilgtāk. Klintis ir pavisam nelielas, bet jaukas. Tajās ir 4,7 metrus dziļa, nišveidīga ala. Sarkanajā iezī ir vēl daudzas mazākas nišas. Klintī izcirsti arī divi pagrabi. Viens no tiem it prāvs. Senāk izdotajā literatūrā lasāms, ka smilšakmens iezī dzirnavniekam ierīkota klēts un kūtiņa. Bijušā dzirnavnieka meita stāsta, ka tieši te it kā dzimusi populārā dziesma «Stāv dzirnas zaļā ielejā». Dzirnavnieka meita Ilga Dangena ir mežsardze ar lielu darba stāžu, šajā vietā var izaugt tikai dabu mīloši cilvēki.

Visu dienu ir staigāts, un mums slāpst. Ilga aizved pie Dzeramā avotiņa. Tajā patiešām ir ļoti garšīgs un spirdzinošs ūdens. Tad viņa parāda pretējā krastā Piena avotiņu, kur agrāk dzesējuši pienu. Avotiņš laikam apvainojies, iesprucis pazemē un izlauzies ārā 40 metru tālāk zem koku saknēm kā varens strauts. Cik mēs esam bagāti ar tīriem pazemes ūdeņiem un avotiem! Ilga mūs izved pa taisnāko ceļu uz Dzelveskalnu, jo tuvojas jau vakars. Kad pa dziļu gravu nonākam pie spulgaces Salacas, mūsu pavadone šo krastu vairs nepazīst, jo nav te ilgi bijusi.

— Kā viss ir pārvērties! — viņa nespēj vien nobrīnīties.

— Manā bērnībā te bija tīrs un klajāks, un daudz, daudz skaistāks. Tādu brikšņu te nebija, klintis un alas bija labi pārskatāmas, visur bija izpļauts, un visur klāt bija rādītāji, pār upi uz pretējo krastu veda tiltiņš ar margu gar vienu malu. Arī otrā pusē viss bija izkopts un izpļauts kā parkā. Bērnībā es te katru dienu gāju pāri uz skolu. Kā viss ir pārvērtiesl

Mums arī tagad te šķiet kā pasakā. Ai, kas tie par sarkaniem vārtiem kā gotikas arhitektūrā milzīgas katedrāles durvis, kā neredzēta triumfa arka! Kāds mākslinieks izgrebis tik varenu, vairākās pakāpēs profilētu arku? No p^lsa centra kā dzīvības pavediens izplūst sīks avots.

Blakus arkai izveidojies māksliniecisks smilšakmens stabs kā neredzēti liela, dekoratīva vāze, kā sarkans postaments, virs kura augšā aug kupla, zaļa zāle.

Pēc visa spriežot, tā ir Eņģeļu ala. Pēdējos sešdesmit gados stipri pārveidojusies, kļuvusi plašāka un iespaidīgāka, izveidojušās profilu pakāpes. Parastajā izpratnē tā nav nekāda ala, jo nekur dziļi pazemē pa to nevar ieiet. Skatoties no pretējā krasta, šķiet, ka tumšais caurums centrā būtu dziļa ala. Vārtu jeb ārējā profila augstums ap 10 metri, platums 5,5 metri, bet nišas kopējais dziļums 5 metri.

Neesmu vēl beidzis apjūsmot un fotografēt šo Eņģeļu alu, kad dzirdu Ingas balsi. Viņa man sauc, ka tepat, pārdesmit metru tālāk, esot vēl viena īsti dziļa ala. Jā, saule jau tuvojas apvārsnim, bet priekšā liela mērīšana, jo turpat aiz graviņas atrodas vēl trešā ala. Abas alas turpinās ar šķērsplaisām. No tās, kura atrodas starp gravu un sabrukušo Upuralu, izplūst avots. Sī ala ir īsāka un vieglāk izmērāma. Tās garums 9 metri, platums 2,0—2,7 metri, bet griesti augsti — līdz 4 metri.

Ala, kas atrodas starp gravu un Eņģeļu alu, ir sausa, bez avota, bet daudz garāka, un mērīšana te grūtāka. Gar mežmalām un pakrasti jau zogas krēsla,, bet alas dziļumā jau tik un tā jāstrādā ar sveci un kabatas bateriju. Nepadosimies un beigsim Dzelveskalna alu izpētīšanu un uzmērīšanu. Ari šīs alas dibensienā ir šķērsplaisa, pa šauru spraugu tur jālien iekšā uz augšu. Pēc 5,5 metriem šai plaisai atkal seko nākamā šķērsplaisa, kas paceļas diezgan stāvā leņķī uz augšu. Te iekšā ir stipri šauri, netīri un neomulīgi. Izskatās, ka te uzturētos kādi dzīvnieki. Gulēdams uz sāna, ar mērkoku un mērlenti nosaku šis spraugas galvenos izmērus un kliedzu Ingai, lai pieraksta.

Tad steidzos ārā un pēc atmiņas iezīmēju šaurās šķērs- plaisas plānā. Alas kopējais garums iznāk 15 metru. Ir jau gandrīz satumsis. Rīt agri mums no Mazsalacas jāizbrauc, tāpēc tā steidzam, lai pabeigtu izpētīt šīs Dzelves- kalna alas.

Tuvu pie garākās alas ir brīnišķīgais Oļu avotiņš. No šauras pazemes velves, kur cilvēks nevar ielīst, kā no krāsns mutes pār krāsainiem oļiem mirgodams nāk ārā pazemes strauts. Pirmoreiz redzu, ka no smilšakmeņiem izplūst avots akmentiņu un oļu gultnē. Tas ir tik neparasti, un mēs to uzdrošināmies nosaukt par Oļu avotu.

Drīz jau būs pusnakts, bet nakts ir tik balta un silta. Mēs kā sikspārņi, kas pieraduši orientēties alu tumsā un pustumsā, tagad zem gaišās nakts debesīm jūtamies pavisam labi un nebaidāmies ne vadātāja, ne vilkaču, kaut gan pāri pretējā krastā ii slavenā Vilkaču priede un paša Velna kancele, un Velna pagrabs. Bet mēs esam pie Eņģeļu alas. Kādi divi pretrunīgi krasti!

Desmlt Latvijas garākās un slavenākas alas

Alas nosaukumi no garākā īsāka       Adrese

1.  Riežupes smilšu alas               Kuldīgas r., Riežupes kr. krastā

2.  Lībiešu upuralas:                   Limbažu r., Svētupes l. krastā pie Kuiķuļiem

3.  Kalējala                               Cēsu r., Strīķupes kr. krastā

4.  Vinterala                              Cēsis, Vintergravas kr. krastā .

5.  Gudzonu ala                         Mazsalacā, Laņģupītes l. krastā

6.  Lielā Ellite                           Cēsu r., Liepā

7.  Gūtrnaņala                           Siguldā, Gaujas l. pamatkrasta nogāzē

8.  Velna pagrabs                      Mazsalacā, Salacas l. krastā

9.  Inčukalna Velnala                  Gaujas kr. pamatkrasta kraujā

10. Velnala                               Siguldā, Gaujas l. krastā

Apzīmējumi: r. — rajons, l. krastā — labajā krastā, kr. krastā — kreisajā krastā.

Tā ir pēdējā nakts mūsu pirmajā Mazsalacas ekspedīcijā. Rīt jau būsim Rīgā. Zēl. Nepaspējām aiziet līdz Govs alai. Tomēr šajā saulgriežu nedēļā esam apsekojuši, izmērījuši un uzzīmējuši precīzākus vai mazāk precizus plānus astoņpadsmit lielākām un mazākām alām, nišām, arkām un klintis cirstiem seniem pagrabiem. Esam iepazinuši četrus smilšakmeņu atsegumus. Esam atraduši un reģistrējuši savu duci dižkoku. Kādā gravā, sen pamestos, smilšakmenī cirstos pagrabos, uzgājām alu spulgsūnu, kas pazemes pustumsā atblāzmoja kā vecs zelts. Un kur tad vēl iepazīšanās ar tik savdabigu personību kā koktēlnieks Valters Hirtel

Nakts ir balta un Salaca silta. Mēs brienam tajā kā svētajā Gangā, lai upe mazgā un aizskalo pielipušos dubļus, llg^ peldam un plunčājamies. Nakts klusumā ūdens skan un atbalsojas pret Dzelveskalna klintīm.

Uz Salacu mēs brauksim atkal, te gaida vēl daudz neredzētu brinumu. Jātur tikai acis vaļā.

TĀLUMA VITAMĪNS

Vienmēr man ir laimējies dzīvot piektajā — pēdējā stāvā. Tas nekas, ka arī jauno māju mūžam remontētais 1111 mūžam nesaremontētais jumts katrā lietū tek un katru gadu remonts arī istabās. Toties man katru dienu pieder tālums. Tas plašais skats, ko redzu pa savu logu. Tā jaukā ainava katru dienu baro un veldzē mani. Mazās Juglas paliene ar saviem vecupju sirpjiem un sirmi ozoli šajā plašumā. Aiz līkumotās upes biezajiem kokiem zilgo lielais priežu mežs. Tur tālumā tas satiekas ar debesīm, pats pieņemdams debesu krāsu. Aiz meža ir austrumi; no turienes nāk rīta blāzma un izkāpj saule. Citreiz ar apvārsni satiekas tīras, gaiši zilas debesis, citreiz no pamales, kur Dullais Dauka skrēja, kāpj augšā tumši negaisa mākoņi, citreiz zilos mežos robotā zemes mala satiekas ar baltu, baltu mākoņu debesīm, citudien tālums pazūd miglā un ainava ir tik telpiska kā gleznā. Mīlu vērot šo divu lielo — Debesu un Zemes — satikšanos.

No sava loga es redzu, kā četri gadalaiki maina krāsas, kā pavasaris izkāpj no ziemas, kā vasara briedē, kā rudens glezno, kā varavīksne dzer no upes, kā rīts, pusdiena, vakars un nakts maina gaismu ozolos un visā ainavā — visā tālumā. Tālums baro manu dvēseli. Agrāk es to nesapratu. Es pie tā biju pieradis kā pie visa ikdienišķā — kā pie maizes un piena, kā pie ūdens un gaisa. Un tikai tad, kad mūsu mājai pretī uzcēla otru māju un visu to man atņēma, es pēkšņi sajutu milzīgu tukšumu. Tad sāku domāt, kas ir tāluma vitamīns. Agrāk nezināju, kāpēc es sežu pie rakstāmgalda šķībi, sagriezies uz labo pusi, uz loga pusi. Tad pārkārtoju mēbeles un noliku rakstāmgaldu pie pretējās sienas. Bet atkal es nesēdēju taisni. Kolīdz iegrimu dziļākās domās, tā atklāju, ka esmu sagriezies — šoreiz uz pretējo, uz kreiso pusi un manas acis ir logā un skats meklē tālumu. Sēdēt tādā stāvoklī pie galda, protams, ir neērti, bet manām acīm laikam bija ]o(i labi, ja pārējais organisms pakļāvās tām un upurēja savu ērtību. Manas acis kļuva divas paralēlas taisnes, kas krustojās bezgalībā un meklēja tālu gaismu atspīdumus. Jo tālāk skatos, jo īstāka bezgalība. Līdz beidzot skatos tik tālu, ka vairs neredzu neko. Tā ir pilnīga atspirdzināšanās un arī visstiprākā koncentrēšanās. Domas atmudžinās un sakārtojas kā nītis, kā tāli saulstari. Paskatieties uz cilvēku acīm, un jūs tūlīt redzēsiet to brīdi, kad viņi kaut ko lielu domā. Tad cilvēka acis skatās tālumā, viņš pats arī ir tālumā, cilvēka nemaz šeit nav, jo viņa dvēsele ir tālumā. Un tad mēs tūlīt sakām: «Par ko tu tagad domā?» Acis esot dvēseles spogulis.

Un tā es aizdomājos līdz tāluma vitamīniem. Kāpēc mums, kāpēc man tik ļoti nepieciešams tālums? Kāpēc tādas alkas pēc tāluma un augstuma? Man gribas tālu iet, man gribas augstu kāpt, man gribas tālu redzēt. Varbūt ēsmu savādnieks, bet es nelaižu garām nevienu skatu torni, nevienu triangulācijas punktu. Kaut vai pa izdrupu- šam trepēm, kaut vai pa ārmalas spraišļiem jātiek augšā. Un tur skats slīd pār mežiem un laukiem, pār birztalām un krūmu puduriem, pār baltiem lielceļiem un sīkām takām, pār briestošām druvām un ganībām, pār ziliem ezeriem vai upes līču atspulgiem. Tur domas plūst un dvēsele atdzeras tāluma vitamīnu dzimtenes ainavas skaistumā.

Kāpēc cilvēkiem ir tik labi pie jūras? Kāpēc jūra nomierina? Tāpēc, ka jūrai ir ne tikai ritmiskās viļņu šalkas, bet arī bezgalīgais tālums, kur nekas nenorobežo tavu skatu. Ir tāluma vitamīns.

Kāpēc siltajā vasarā tik daudz tūristu laužas uz kalniem, uz aukstajiem un augstajiem kalnu sniegiem un ledājiem? Viņi paši uz to nevar pat atbildēt; tāpat kā es sākumā nevarēju atbildēt, kas mani, sēžot pie rakstāmgalda, sagriež sāniski, šķībi uz vienu pusi, uz tāluma pusi. Tā ir organisma vajadzība, laikam jau vairāk dvēseles vajadzība pēc tāluma vitamīna. Kāpēc jūs šaubāties? Kādreiz taču cilvēks nekā nezināja. Nezināja, ka ir A, B, C, D, E, F, K, P, PP vitamīni, nezināja, ka organismam galēji nepieciešamas minerālvielas — dzelzs, kālijs, kalcijs, fosfors, nezināja, ka ir fitoncīdi — plaušu vitamīni, nezināja, ka ir negatīvi lādētie joni, ka ir ultravioletie stari. Vai tad šodien mēs visu zinām? Kāpēc nevarētu būt tāluma vitamīns, tikpat nepieciešams kā rīta vingrošana, kā ozons, kā ledusūdens, kā nakts miegs? Tas ir. Šo tāluma vitamīnu es tagad nešaubīgi jūtu. Tā labumu un iedar- bibu es izjūtu tikpat nepārprotami, tikpat organiski taustāmi kā spirdzinošo dzērveņu sulu slimības karsonī.

Ir zināms, ka kalnu tautas dzīvo daudz ilgāk. Ilgāk tāpēc, ka viņi skatās tālumā. Jūs teiksiet, ka to nevar pierādīt — varbūt kalnu gaiss, varbūt ledusūdens, varbūt… Bet jūs nevarat ari pierādīt, ka tā nav. Tālums ir dvēseles vitamīns. Un, ja nervi un dvēsele ir vesela, tie ir pirmie priekšnoteikumi veselīgam un ilgam mūžam.

Un pretējais — kāpēc cilvēku tik ļoti nomāc cietums? Var būt labiekārtots cietums — silts, ērts, mīksts, bet, vienalga, cietums nomāc un sagrauj dvēseli ar savām sienām,. ar to, ka tur riav itin nekā no tāluma, tas ir anti- tālums.

Tāpat kā saule un miegs, man vajadzīgs arī prieks, ledusūdens un skats tālumā.

Biežāk uzkāpiet kalnā un pasēdiet tur kādu laikul Skatieties tālumā uz ziliem mežiem, uz lauku sētām vai pilsētām dūmakā, uz mežiem zilumā, uz ezeriem saulē, uz pakalniem miglā. Skatieties ilgāk, un jūs jutīsiet, ka jūsos tiek atbrīvotas mūždien saspringtās atsperes. Dvēseles atsperēm arī uz mirkli jāatpūšas, jāatsvabinās. Kad jūs celsieties un iesiet lejā, jūs atkal sasprindzināsiet savas atsperes, bet tagad tās būs stiprākas, spriegākas. Jūs būsiet izdarījis dvēseles vingrojumu — tāpat kā sportisti muskuļu atslābinājumu starp pārslodzēm. Biežāk kāpsim kalnā un atpūtināsim dvēseli! Arī dvēselei vajadzīgas svētdienas un tāluma vitamins.

STARP DIVĀM BEZGALĪBĀM

Ilgi es meklēju lielumu. Meklēju dižākos ozolus, garākās alas,^augstākās klintis, lielāko laukakmeni. Tas bija skaisti un interesanti, un es atradu arī daudz. Kad pēc divpadsmit gadiem noguris atgūlos ziedošā pļavā, likās, ka mani glāstītu kāds. Kā svētība medaina smarža viļņojās pār mani, un mīļa melodija klusu skanēja ausīs:

Madarās, baltajās madarās Manas skumjas kā rasa žūst. Madarās, dzimtenes madarās Sapinies viss mans mūžs.

Paskatījos apkārt — neviena nebija, tikai stārķis un madaru nora. Tad es sapratu: tās ir madaras, dzeltenās jāņuzāles, medus puķes jeb medaines daudzām ziedu zvaigznītēm. Visnevaldāmāk smaržo tieši dzeltenās medaines. Pļava kā aizputināta ar medainām kupenām. Katrs zieds ir maigs dzeltenu dūmu kamolītis, kas šķetinās pāri norām uz lauku sētām, uz lauku baltajiem ceļiem un ietin tos smalkajās, neredzamajās smaržu mežģīnēs. Un mēs no tā topam ielīgoti līgo vakara un Jāņu nakts priekam.

Senajiem latviešiem «madarot* nozīmēja krāsot. No meduspuķes saknēm viņi ieguva dabisko sarkano krāsvielu saviem audumiem un adījumiem, bet no dzelteno madaru ziediem — dzelteno krāsu.

Es skatos ziedā tuvu, tuvu. Katra madara ir kā maza Jaungada eglīte, piebērta tūkstoš sīksīkām, zeltītām četr- staru ziedu zvaigznītēm kā sniegpārsliņām, tikai niecīgākām. Un tomēr no katras mazās ziedpārsliņas izplūst nektāra strūkliņa un no visas pļavas zvaigznītēm viļņo spēcīgi smaržu mākoņi; veidojas ziedoša, zeltīta pjava. .

Vēlāk mājās es atšķīru Annas Pētersones enciklopēdisko grāmatu «Savvaļas ārstniecības augi» un izlasīju par madarām, ka svaigu lakstu sulu tautā lieto kā sāpes remdinošu, nomierinošu līdzekli neirastēnijas un histērijas gadījumā, pret krampjiem, arī kā asinstīrītāju līdzekli un kā līdzekli pret kodēm. Un šodienas medicīna tam piekrīt — madarām ir savclkoša, nomierinoša, sāpes remdinoša darbība.

Es jūtu dzeltenās jāņuzāles burvīgo spēku, jau .guļot vien starp tām. Mana dvēsele nomierinās, galvas sāpes pāriet, nepadarītie darbi vairs nespiež krūtis, acis un domas kļūst gaišas.

«Tu redzi, cik mazā pasaule liela un laba!» es saku pats sev un liecos zemāk, tiecos tuvāk. Šajā pļavā ir arī daudzas citas puķes. Bet pāri visām kā slaida egle šūpojas asais dadzis. Es liecos tuvu klāt un sāku raudzīt aso skaistumu. Un pārsteigums man ir liels. Neuzplaukušais pumpurs ir kā smalkākā meistara kalta dzeļoša zvaigzne. Juceklīgie dadža dzeloņi, tuvojoties zieda vidum, sāk kārtoties zināmā ritmā, un pakāpeniski pašas dzeloņlapas pārvēršas it kā ziedā. Veidojas precīzi apaļa telpiska rozete. Šis dzeloņu sablīvējums ir augstākajā modrības pakāpē un pastiprināti apsargā topošo ziedu. Ejot uz augšu, uz centru, dzeloņaino lapu tonis pakāpeniski kļūst gaišāks, līdz pēkšņi kā īss flautas kliedziens ieskanas šauras, sarkanas līnijas uz zaļajām dzeloņlapu šķautnēm. No dzeloņu šķēpiem veidojas tāds skaistums! Es neņemos to aprakstīt. Tās būtu veltas pūles, tāpat kā nevienam nav izdevies ielikt grāmatā varavīksni. Vislabāk jūs paši aplūkojiet to. Pieejiet dadzim cieši klāt un pavisam tuvu un nesteidzīgi — galvenais nesteidzīgi — ieejiet mazajā Lielumā.

Katrai pļavai savi ziedu raksti, katram gadalaikam citi ziedi un citas krāsas. Nu es zinu, ka jāmeklē lielums arī mazajā. Es eju pēc dailes Lieluma no zieda pie zieda kā kamene pēc nektāra.

Kad pienāk rudens, es dziļā nakts tumsā ar acīm urbjos melnā samta debesīs. Man liekas, ka tur visas Latvijas pļavu madaru ziedu zvaigznītes sabirušas Piena Ceļa miglājā. Un Portugāles ziedu zvaigznes sabirušas Mage- lāna miglājā. Un Grieķijas ziedi spīd Andromedas zvaigznājā. Kādas skaistas debesu pjavas! Gadu tūkstošiem un gadu miljoniem nāk gaisma un tikai tad atnāk. Zvaigzne jau nokritusi, jau tūkstoš gadus kā apdzisusi, bet tās gaisma vēl nāk. Un pavasarī es eju uz rasotām pļavām, kur mirdz ziedu zvaigznes. Manās acīs ziedputeksnis ir tikpat liels kā viena karsta zvaigzne Andromedas miglājā.

Un zvaigzne no Andromedas miglāja ir tikpat sika kā ziedputeksnis.

Kad skatos uz miglāju fotogrāfiju teleskopā un uz šūnas kodola fotogrāfiju elektronu mikroskopā, es redzu, ka tie ir ļoti līdzīgi.

Ēs riņķoju laikā un telpā kopā ar Zemi un Sauli, kopā ar jums. Esmu viens punkts starp divām mūžībām un divām bezgalībām. Cik apbrīnojama ir bezgalība lielumā, tikpat apbrīnojama un nepieejama ir mazuma bezgalība.

No neredzama ziedputekšņa izaugs un nobriedīs sēkla. No sēklas izaugs Koks.

SATURS

Cejavārdi lasītājam…………………………………

Soļi pa dzimto zemi……………………………

Koki

Ramu dižozols………………………………….

Tepat Latvijā……………………………………

Vecā ozola stāsts……………………………….

Atradums………………………………………..

Ar Piebalgas ozola zaļajām burām

Simanēnu svētozola liecība…………………….

Viena za|a diena Raķupes brīnumā

Zeme starp divām jūrām……………………….

Sauciet mani Miķeļa vārdāl……………………

Uguns ciems……………………………

Meža un lietus svētīti………………………….

Kas posta skudras………………………………

Uguns niežāl……………………………………

Akmeņi

Pie Kapsēdes Dižā un pie Kapsēdes Rudā Baltais akmens, Lielais akmens un Nīcgales

dižakmens………………………………………

Citi milži……………………………………….

Brīnumakmeņi un Velna kalva .

Pieguļas akmens . . ……………….

ūdeņi

Vai Latvijā var būt 10 m augsts nezināms

ūdenskritums?……………………………..

Vasaras viļņos no Lilastes līdz Gaujai Raunis un Raunas pieteka …. Pie Unģenes . …….

Mans dīvainais Bakans…………………….

Ezers aiziet pazemē ……

Dāvida dzirnavas…………………………..

Ostupes mainība……………………………

Kur dzimst Gauja………………………….

Kalnu un ezeru zetne………………………

Mazas epizodes no Alūksnes piezīmju bur

tnicas……………………………………….

Ap Mordangu………………………………

Alas

Kur ir Latvijas dziļākās alas? . . .

Latvijas katakombās……………………….

Caur pazemes avotu………………………..

Velna pagrabs un Eņģeļu ala . , .

Tāluma vitamīns…………………………..

Starp divām bezgalībām……………………….

MD JA 4121 Guntis Enlņš TEPAT LATVIJA Redaktore J. Roze

Mākslinieciskā redaktore M. Dragūne Tehniskā redaktore I. Solde Korektore A. Giptere

Nodota salikšanai 30.03.84. Parakstīta iespiešanai 24.10.84. JT 09284. Formāts 84x108/32. Tipogrāfijas papīrs Ni 2. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 11,76 uz;*;, iespiedi.; I'J.01 uzsk. krāsu nov.; 12,93 Udcvn. I. Metiens 45 000 eks. Pašūt. Ni 449-5. Cena 1 rbl. 30 kap. Izdevnieciba «Liesma», 22G047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevu. N> 180/31838/J-2822. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

Eniņš G.

Tepat Latvijā: [Stāsti un tēlojumiļ / Aut. fotoil. — R.: Liesma, 1984. —1 190 lpp. 16 ii. — (Stāsti par dabu).

1 rbl. 30 kap.

Sērijā «Stāsti par dabu» iznākuši šādi darbi w .

Dž. Maikls. Maiklu ģimene Āfrikā Turs Trunkatovs. Guka piedzīvojumi V. Arseņjevs. Tikšanās taigā J. Vanags. Meža dziesma M. iemcevs. Jaunu cerību lauks I. Radunska. Kad paradoksi grūst Dž. Darels. Bafutas pēddziņi A. Musatovs. Ozollapas A. Mauriņš. Kurp ej, daba! V. Arseņjevs. Dersu Uzala

0.   Āboltiņš, G. Eniņš. Gaujas senieleja Dž. Darels. Apskurbušais mežs.

Noslēpumaino trokšņu zeme

1. Akimuškins. No vakara līdz rītam R. Kiplings. Džungļu grāmata

Dž. O. Kervuds. Kalnu karalis. Kazans V. Ananjans. Mednieka stāsti Di. Darels. Trīs bijetes līdz Ed- venčerai. Ķengurēna ceļš.

Content

Eniņš Guntis Tepat Latvijā

CEĻA VĀRDI LASĪTĀJAM

SOĻI PA DZIMTO ZEMI

KOKI RAMU DIŽOZOLS

TEPAT LATVIJĀ

VECĀ OZOLA STĀSTS

ATRADUMS

AR PIEBALGAS OZOLA ZAĻAJĀM BURĀM

SIMANĒNU SVĒTOZOLA LIECĪBA

VIENA ZAĻA DIENA RAĶUPES BRĪNUMĀ

ZEME STARP DIVĀM JŪRĀM

SAUCIET MANI MIĶEĻA VĀRDĀ!

UGUNS CIEMS

MEŽA UN LIETUS SVĒTĪTI

KAS POSTA SKUDRAS?

UGUNS MEŽĀ!

AKMEŅI PIE KAPSĒDES DIŽĀ UN PIE KAPSĒDES RUDĀ

CITI MILžI

DRĪNUMAKMEŅI UN VELNA KALVE

PIEGUĻAS AKMENS

ŪDEŅI VAI LATVIJA VAR BŪT 10 M AUGSTS NEZINĀMS ŪDENSKRITUMS?

VASARAS VIĻŅOS NO LILASTES LĪDZ GAUJAI

RAUNIS IR RAUNAS PIETEKA

PIE UŅĢENES

MANS DĪVAINAIS BAKANS

DĀVIDA DZIRNAVAS

OSTUPES MAINĪBA

KUR DZIMST GAUJA

KALNU UN EZERU ZEME

MAZAS EPIZODES NO ALŪKSNES PIEZĪMJU BURTNĪCAS

AP MORAANGU

ALAS KUR IR LATVIJAS DZIĻĀKAS ALAS?

LATVIJAS KATAKOMBĀS

CAUR PAZEMES AVOTU

VELNA PAGRABS UN EŅĢEĻU ALA

Vella-ala

TĀLUMA VITAMĪNS

STARP DIVĀM BEZGALĪBĀM

SATURS