Builovs Anatolijs

Tīģeru ķērāji

ANATOLIJS BUILOVS

TĪĢERU ĶĒRĀJI

.

Rudenī valsts medību saimniecība bija iecerējusi nogādāt medniekus attālākajās medību vietās ar helikopteru. Pagājušajā gadā šāds jauninājums bija izdevies lieliski — oktobra beigās visi mednieki jau atradās paredzētajos iecirkņos. Bet šobrīd laika apstākli neatļāva izlidot, tāpēc labie nodomi izputēja, nekas vairs nenotika pēc plāna. Aizgāja zudumā dārgais medību laiks, arī helikopters valsts medību saimniecībai izmaksāja bargu naudu, tāpēc mednieku, kas pretendēja uz lidošanu, nebija daudz — pavisam seši vīri. Pāvels Kalugins sarakstā bija pirmais.

Pirms pieciem gadiem, kad tēvs vēl bija dzīvs, viņš kopā ar Pāvelu līdz ziemas miteklim nokļuva kājām, velkot aiz sevis garas platsliežu nartas. Pagājušajā pavasarī pēc medniecības speciālista pavēles Pāvels netālu no mednieku būdiņas smilšainā upes strēlē bija izcirtis vilkukārklus un sagatavojis laukumu. Helikopters viegli nolaidās uz tā. Lidotājs parādīja Pāvelam uz augšu paceltu īkšķi un tūlīt iezīmēja plašo laukumu savā kartē.

Klīda baumas, ka drīz gar viņa iecirkni ierīkošot ceļu koku pārvadāšanai. Tad varēs iztikt bez helikoptera. Vienā ziņā tas būtu labi — iesēdies automašīnā un piebrauc pie ziemas mitekļa durvīm! Bet pa šo pašu ceļu taigā gāzīsies mežcirtēji, arī malumednieki nesnaudīs. Ceļš — tā ir mednieka nelaime. Tad jau labāk trīs dienas vilkt smagās nartas nekā savās medību vietās ieraudzīt plikus celmus un buldozera izrautu, nogāztu un nokaltušu koku saknes.

Pāvels kantorī iegāja tikai vienu reizi. Brīdinājis, ka ir sagatavojies pārcelties uz medību iecirkni, tūlīt devās mājās. Viņam nepatika grozīties priekšniecības tuvumā. Vai helikopters būs rīt vai pēc desmit dienām — tas taču nav atkarīgs no viņa vai no vecākā medniecības speciālista izveicības.

Pāvels labprāt mēdza palasīt vienatnē labu grāmatu.

Arī tajā dienā Pāvels lasīja, kad pie viņa atnāca Nikolajs Kuzmins — zaļoksns, divus metrus garš jauneklis sārtiem vaigiem, vienmēr smaidīgs.

—   Tu vēl sēdi, nelaimīgais grāmatniek?— viņš uzbudināts iesaucās dobjā balsī.— Bet Loškarevs dabūjis licenci divu tīģeru noķeršanai! Netici? Pioniera godavārds, nemeloju! Viņš nupat bija atnācis pie mums, prasīja sencim suni, gribēja pārbaudīt, vai nebaidās no tīģeriem. Bet ko tu sēdi? Joz pie Loškareva, varbūt šoreiz paņems tevi līdzi.

Pāvels, gluži kā no miega pamodies, uzlēca kājās un metās pie drēbju pakaramā.

—   Mammucīt! Pacienā Nikolaju ar āboliem, es aizskriešu pie Loškareviem.

Savelija Makaroviča Loškareva māja atradās netālu no valsts medību saimniecības kantora, pašā ciema centrā un bija labi redzama no visām pusēm ne tikai tāpēc, ka stāvēja uzkalnā, bet arī tāpēc, ka no visām pārējām mājām atšķīrās ar stāvo, tumšo, apsūnojušo dēļu jumtu, turpretī visapkārt balsnīja šīferu jumti. Turklāt atšķirībā no citām mājām, kas bija apsistas ar tēstiem dēļiem un nokrāsotas dzīvespriecīgās krāsās, šis mājoklis bija celts pa vecam — guļbūvē, no cietiem lapegļu baļķiem, kurus no upes augšteces bija atpludinājis jau Savelija Makaroviča vectēvs Mitrofans Loškarevs. Kopš tiem laikiem pakalnā stāvēja milzīgā māja — nomelnējusi, stipra kā bruņās tērpies teiksmu varonis. Uz turieni tagad ar dedzīgu apņēmību devās Pāvels Kalugins. Bet, jo tuvāk viņš nāca, jo vairāk zuda apņēmība. Pie kantora viņa gaita kļuva pavisam gausa, un padomājis viņš nolēma vispirms iegriezties pie valsts medību saimniecības direktora.

Kopš saimniecības dibināšanas dienas kantoris bija atradies nelielā ēkā, un visiem tajā pietika vietas, neviens nesūdzējās par šaurību, arī darbs necieta. Tā bija līdz tam laikam, kamēr kaimiņu saimniecība no silikātķieģeļiem uzcēla sev lepnu kantori. Uz karstām pēdām cilvēki sarosījās arī šeit. Tiesa gan, silikātķieģeļus neizdevās dabūt, turklāt nebija izdevīgi tos vest ar mašīnām simtiem kilometru no dzelzceļa stacijas, bet varēja taču celt no koka brusām. Un, lai kantoris neizskatītos nabadzīgāks kā kaimiņiem, to uztaisīja daudz lielāku, nekā vajadzīgs, apkārt ierīkoja sētu un pie vārtiem uzstādīja milzīgus skārda plakātus, uz kuriem iebraucēji mākslinieki haltūristi par visai apaļu summu uzmālēja spalvainus un nagainus zvēriņus, trekniem triszīmju skaitļiem iezīmēja procentus. Tveicīgās vasaras dienās šo plakātu ēnā labprāt stāvēja jaunie, neiebrauktie zirgi, astes vicinādami.

Pāvelam negribējās iet pie direktora, taču nekas cits neatlika. Pajautājis sekretārei, spilgti izkrāsotai iebraucējai meičai, vai direktors ir kabinetā, un saņēmis apstiprinošu, nevērīgu atbildi, viņš droši atvēra smagās, ar melnu dermatīnu apsistās durvis.

Saimniecības direktors Mihails Grigorjevičs Popičs, resns vīrs ar lielu galvu un sarkaniem, nokareniem vaigiem, ieraugot ienācēju, neapmierināts saviebās, sveicienu atņemdams, pamāja ar galvu un, norādījis uz krēslu, klusēdams turpināja kaut ko rakstīt.

«Paskat, cik aizņemts! Apķēris galdu kā zirneklis mušu — nedomā atraut nost,» Pāvels nikni nodomāja, apsēzdamies uz krēsla maliņas turpat durvju tuvumā.

Pēdējo reizi šajā kabinetā Pāvels bija ienācis tieši pirms gada, kad, atgriezies no armijas, noformēja dokumentus un iestājās darbā. Jau toreiz viņu pārsteidza kabineta greznais iekārtojums: melnkoka imitācijas seifs, servants, sekretāri, magnetola; kaktā milzīgā melnkoka imitācijas toverī kāds eksotisks augs, kas atgādināja palmu; gaišzilu, mirdzošu plākšņu sienas, uz grīdas — krāsains linolejs. Tagad virs linoleja cauri visam garajam kabinetam bija noklāts platum plats, zaļš grīdas celiņš ar sarkanām svītrām. Un vēl — pagājušā gada plastmasas plafona vietā Pāvels ieraudzīja pie griestiem greznu lustru ar kristāla piekariem.

Direktors tikai izlikās, ka raksta, patiesībā viņš caur pieri skatījās uz Pāvelu. «Atkal atnācis ko prasīt!» Taču, spriežot pēc tā, kā apmeklētājs ņurcīja rokā cepuri, saspringti atmeta rudo cekulu, kas vienā laidā krita uz pieres, pēc viņa zilo, vienu no otras tālu stāvošo acu koncentrētā skatiena direktors secināja, ka tagad šeit sēž nevis prasītājs, bet lūdzējs. «No šī puiša var sagaidīt visu, viņa lūgums vienmēr skan tā, it kā viņš prasītu ko nepieciešamu. Spurains! Katrā sapulcē uzstājas un kritizē. Vēl mātes piens aiz lūpas, bet jau lec acīs: viņa tēvs, nelaiķis, arī uzstājās sapulcēs, taču juceklīgi, nekāds ļaunums necēlās, tikai nevajadzīgs troksnis. Bet šis ir indīgs! Nav ar pliku roku ņemams. Ļauj tik tādam vaļu, visu apgriezīs ar kājām gaisā, paskat, acis šaudās uz visām pusēm, tādu nesavaldīsi vis.»

Pāvels īgni rauca pieri un sacīja no satraukuma aizsmakušā balsī:

—   Esmu ieradies, Mihail Grigorjevič, tādās darīšanās. . .— Un, redzēdams, ka direktors negribīgi paceļ galvu, it kā viņu nelaikā atrautu no ļoti svarīga darba, Pāvels, iekšēji dusmodamies, taču sevi apvaldīdams, turpināja:— Man nupat pateica, ka saimniecībā saņemtas divas licences Loškarevam. Vai tas tiesa?

—   Jā, ir saņemtas.— Direktors kļuva mazliet možāks un atmetās pret krēsla atzveltni, kas žēli iečīkstējās; viņa īsie, resnie pirksti gausi virpināja melno pildspalvu.— Ir saņemtas — ir licences divu tīģeru noķeršanai. Bet kāpēc tevi tas interesē?— Direktora balsī bija jaušama zobgalība.

—   Nu jūs taču zināt, ka es cenšos iekļūt Loškareva brigādē,— Pāvels apjucis teica.

—   Zinu, zinu: gribi izjaukt Loškarevu dinastiju, tā sakot, gribi pats tajā iespraukties.— Direktors skatījās uz Pāvelu ar neslēptu zobgalību.

—   Negribu nekur iespraukties, vienkārši vēlos kļūt par tīģeru ķērāju,— Pāvels iebilda.

—   Nu tad kļūsti, kas tev liedz? Norunā ar Loškarevu — tīģeru ķērāju brigadieris taču ir viņš, nevis es!

—   Loškarevs sola gan, bet neņem mani. Jūs varētu viņu ietekmēt. Saimniecībai taču izdevīgi, lai tīģerus ķertu arī turpmāk.

—   Kas tev teicis, ka to vairs nedarīs? Es domāju, ka Loškarevam vēl spēka papilnam, turklāt viņam ir arī dēls — mantinieks.

—   Spēka viņam vairs nav nemaz tik daudz — nākamgad būs jau sešdesmit. Bet viņa dēls Nikolajs, kā jūs pats zināt, nav nekāds taidzinieks, viņš dzīvo Habarovskā. Ja tēvs pārtrauks medit tīģerus, arī dēls darīs to pašu, un tad dinastijai pienāks gals. Loškareva brigādē jābūt mācekļiem, bet tādu nav.

—   Man nav tiesību iecelt tevi par Loškareva mācekli. Sis darbs ir ārkārtējs un bīstams. Licences Loškarevam izsniedz zookombināts, nevis es. Tāpēc jau viņš ņem brigādē, ko grib, tev pašam jārunā ar viņu, es pat nedomāju ar viņu apspriest šo jautājumu!— Direktors atspiedās ar krūtīm pret galdu, plati iepletis spēcīgos elkoņus, un sāka ātri virpināt pirkstos pildspalvu.— Bet tu esi tik laipns — netraucē mani ar tādiem lūgumiem. Ej pie Loškareva un runā ar viņu.

—   Skaidrs,— Pāvels aizvainots teica, celdamies kājās. — Paldies par padomu. Es jau gāju pie Loškareva, bet iegriezos pie jums, domāju, ka palīdzēsiet. Vispār man ar jums jārunā par citu jautājumu. Situācija ir tāda. Ja es aiziešu pie Loškareva un viņš tiešām iesaistīs mani brigādē, vai jūs man neliksiet šķēršļus ceļā?

Pāvela balsī direktors saklausīja viltību. Pildspalva viņa pirkstos sastinga.

—   Kādus šķēršļus tu domā?

—   Nu, kādus. . . Man taču jāiet medībās — jāiegūst zvērādas, bet es ķeršu tīģerus. . .

—   Ak tā. . .— Direktora pirksti palaida vaļā pildspalvu, paplūkāja papīra gabaliņu, pabungoja pa melno, pulēto galdu. — Zini, Kalugin, tev taisnība. Kaut arī tu tagad vienotos ar Loškarevu, lai gan tas ir maz ticams, tik un tā es tevi nevarēšu atbrīvot. Tu taču esi mednieks — un tev jāgādā zvērādas.

—   Bet Loškarevs arī ir mednieks un viņa brālis. . . Viņi abi ir mednieki!

—   Nu-ū, Loškarevi pagūst visu: gan tīģerus ķert, gan zvērādu plānu izpildīt.

—   Arī es izpildīšu zvērādu sagādes plānu. Pēc Jaunā gada došos uz iecirkni un izpildīšu.— Pāvels cerīgi skatījās uz direktoru, kas ar kabatlakatu lēni slaucīja gludo, kailo pakausi. — Atlaidiet, Mihail Grigorjevič! Dodu godavārdu, ka izpildīšu.

—   Nē, nē, Kalugin! Dari, kas tev darāms, un daudz neprāto, nedzenies pēc slavas. . .

—   Es taču nedzenos pēc slavas! Jūs jau par to rūpējaties. . .— Pāvels uzbudināts, bet valdī4amies, lai nepateiktu direktoram visu, ko par viņu zina un domā, devās uz durvīm un klusu, tomēr stingri teica:—Tik un tā es panākšu savu — ja ne tagad, tad nākamziem iešu ķert tīģerus bez jūsu svētības. . .

—  Oho! Kādu dziesmu uzsācis!— Direktors pat galvu pašķieba, pagriezdams ausi pret Pāvelu, sak, vai viņš nav pārklausījies.— Tātad patvaļīgi aiziesi? Nu, nu, ej vien! Pamēģini, draudziņ. . . Paskat tik. . . Kā tu mani nobaidīji, no-bai-dī-ji. . .— Popičs teatrāli sasita rokas un pēkšņi, negaidītās dusmās piemiedzis acis, cieti noskaldīja:—Ja aiziesi patvaļīgi, tad — laimīgu ceļu! Atbrīvošu par ļaunprātīgu darba kavēšanu. Vai saprati?

—   Protams, kas tur ko nesaprast. . .— Pāvels pasmīnēja.— Tikai, biedri direktor, es arī neesmu no bailīgajiem — atbrīvojiet! Nemaz netaisos skumt, ja tikšu ārā no jūsu muklāja!— Ar šiem vārdiem viņš izgāja no kabineta, uz Popiču pat nepaskatījies.

Pāvels nebija gaidījis, ka viņa vizīte pie direktora beigsies tik skandalozi: viss nupat notikušais neapšaubāmi nāca par sliktu mērķim, uz kuru viņš tiecās. Lādēdams sevi par nesavaldību, zaudējis agrāko apņēmību un saglabājis vienīgi spītīgo vēlēšanos cīnīties līdz galam par savu sapni, viņš sliktā omā izgāja no kantora un devās uz Loškarevu māju.

Direktors pa logu sasprindzis vēroja Pāvelu. Viņu interesēja, kur Kalugins nogriezīsies — šķērsielā pie Loškareva vai uz savām mājām. Pārliecinājies, ka Pāvels iet pie Loškareva, direktors apmierināts pamāja ar galvu un novēlēja viņam veiksmi — varbūt vēlāk labākas izdevības atbrīvoties no pārlieku spītīgā mednieka vairs nebūs. Bet Loškarevs droši vien Kaluginu nepieņems. «Ko darīt? Varbūt man patiešām parunāt ar Loškarevu? Lai pieņem Kaluginu, bet pēc tam. . . Pēc tam atbrīvošu viņu par patvaļīgu aiziešanu? Nē, par to vēl jāpadomā.»

Loškarevu pagalmu no ielas cieši norobežoja pamatīgi celti, nomelnējuši vārti, pa kuriem brīvi varētu iebraukt traktors, bet kurus tas droši vien nespētu izgāzt. Tie bija pēc sibīriešu parauga celti veclaiku vārti, kādus ciema iemītnieki sen vairs netaisīja, uzskatīdami par labāku dzīvot atklāti visu acu priekšā un norobežodamies no pasaules vienīgi ar zemu, vieglu koka latiņu sētu. Pie šiem noslēgtajiem vārtiem tad nu Pāvels nedroši apstājās, pūlēdamies pārvarēt satraukumu un velti lūkodams savaikstīt sejā solīdu izteiksmi. Beidzot, atmetis šiem mēģinājumiem ar roku, viņš pagrūda smagi čīkstošos vārtiņus un, neveltīdams nekādu uzmanību suņiem, kas pagalma stūrī sāka nikni riet un rāvās vai nost no ķēdes, uzkāpa augstajā, nesen piebūvētajā lievenī, izgāja cauri tumšajam priekšnamam līdz durvīm un, dziļi ievilcis elpu, it kā gatavotos mesties āliņģī, pieklauvēja.

Savelijs Makarovičs Loškarevs, melno bārdu uz platajām krūtīm izplājis, sēdēja uz zema ķeblīša krāsns priekšā un asināja zāģi. Viņa dēls Nikolajs gludi skūtu seju, sārtiem vaigiem kā pusaudzim, bet ar masīvu, grumbainu pieri, no kuras mati bija tālu atkāpušies, nometies uz ceļiem, ar lielām drēbnieka šķērēm rokā acīmredzot gatavojās kaut ko izgriezt no priekšā uz grīdas izklāta brezenta. Pa visu istabu bija izsvaidīti medību piederumi, īsās slēpes, mugursomas, cirvis, apkvēpusi tējkanna, kaut kādi maisiņi, vīstokļi, auklas gali.

«Jau gatavojas,» Pāvels satraukti nodomāja, skaļā balsī godbijīgi sveicinādams.

Ar izbrīnu lūkodamies uz Pāvelu, Nikolajs steidzīgi piecēlās kājās, atturīgi atņēma sveicienu un apsēdās pie loga.

—  Ā-ā, Pavļiks mus apciemojis? Labu dienu, labu dienu!— Loškarevs laipni pasmaidīja.— Apsēdies tur uz tā beņķīša. Nogrūd tās lupatas nost, sēdies, nebaidies!— Loškarevam bija labs noskaņojums; no viņa spuraino, melno uzacu apakšas uz ciemiņu lūkojās vērīgas, gudri smīnīgas acis.— Nu tā, apsēdies esi, Pāvel Ivana dēls, varbūt tagad iedzersi tēju?

—  Nē, paldies, Savelij Makarovič, es tik uz īsu brītiņu .. . Man pie jums darīšanas . . .

—  Jā-ā, uzreiz redzams, cik tu jauns un sprauns! Bet varbūt labāk ķipīti medusmiestiņa .. . Tpū, pats nelabais rausta aiz mēles! Tu jau ne mutē neņem to dziru — citādi nebūs, ka jau šūpulī liktenis tev ielicis dižus darbus, par piemēru, kā Izmailas cietoksni triecienā ieņemt vai mukt no tā, atpakaļ neskatīdamies.

Tā runādams, Loškarevs turpināja ar vīli asināt zāģa zobus, ar pirkstu pārbaudot asumu, un zāģis viņam uz ceļiem klusu dziedāja — gluži kā dīvains mūzikas instruments biļinu teicēja rokās, arī viņš pats, Savelijs Loškarevs, izskatījās kā biļinu teicējs: melna, iesirma bārda, mati ieapaļi apcirpti, pelēks satīna krekls, izlaists virs biksēm un sajozts ar šauru siksnu, bikses tādā pašā krāsā kā krekls, sabāztas ar tūku apšūtās zeķēs, mierīga balss, noteiktas kustības, drukns, spēcīgs augums.

—  Tātad no tējas tu atsakies? Kā nu gribi, tā dari. Kazi gaidi gaisakuģi? Gaidi vien, gaidi, kamēr pūcei aste ziedēs. Tavs tētuks šitos daikus nekad negaidīja, palaidās tikai uz savām kājām un pareizi darīja, tā bija drošāk un labāk. Ļautiņi ir pavisam izlaidušies — padod tik šiem gaisakuģus! Kazi drīz ar raķetēm sāksiet laisties uz savām būdām, tad nu gan būs pastarā diena klāt. Kad ta sola to tavu gaisakuģi?

—  Sola no dienas uz dienu, bet zināms jau, ka pirms oktobra svētkiem nedos.— Pāvels visu laiku gaidīja, kad Loškarevs vaicās, kādēļ viņš ieradies, bet vecis nevaicāja un, kā Pāvelam šķita, pat tīšuprāt runāja par ko citu.

—  Šoziem būs pulka sniega, tamdēļ ka lapas nobira visas uzreiz, kā vēja nopūstas. Atkal medniekiem būs pamatīgs sabuļu ķēriens. Cik ta tev plānā to zvēriņu ierakstīts?

—   Divdesmit.

—   Nu-ū, tas tak nav pārāk daudz — kazi tiksi galā? Izgājušā sezonā, āreče, puse no medniekiem plānu nesasniedza, bet tu pārsniedzi. Sitenā reizē arī tiksi galā . . . Sabulītis ir izdevīgs visādā ziņā. Citās medībās skraidi, mēli izkāris, bet, kad sāc kapeiku skaitīt,— nekā! Kaķis uz astes var aiznest! Un vēl dzirdi pārmetumus: kamdēļ esot slikti strādājis?! Nē-ē, Pāvel, es tev teikšu — sabulītis ir labs visādā ziņā!

Pāvels jau saprata, ka Loškarevs uzminējis viņa nāciena iemeslu un tagad cenšas novilcināt laiku vai vispār no šīs sarunas izvairīties.

—  Tāds sabulīša mednieks ir pats sev kungs un pavēlnieks: ja gribi, ej šodien, ja ne, atstāj uz rītu, neviens tev nespiež Pats galvenais: tu, Pavluha, raugi gan līdz Jaungadam sarūpēt lielumu no plāna, pēcāk ies vieglāk . . .

—   Savelij Makarovič! Es dzirdēju, ka jūs esot saņēmis licences divu tīģeru nomedīšanai!

Vīle veča rokās sastinga apklusa arī zāģis. Loškarevs jautājoši paskatījās uz dēlu, bet tas saviebies nodūra acis, pacēla no grīdas brezenta gabalu un koncentrējies ņēmās no tā kaut ko izgriezt. Uztvēris mēmo tēva sarunu ar dēlu, Pāvels iekšēji saspringa, gaidīdams atteikumu, tomēr vēl nezaudēdams vājo cerību dzirksti. «2vik! Zvik! Zvik!» atkal iečirkstējās vīle. «Tiu! Tiu! Tiu!» skanīgi atsaucās zāģis.

—   Dabūjām, Pavluha, divas licences, tiesa kas tiesa, lai sasper tās jods! Pavisam nelaikā … Te varētu sabulīti pamedīt, ej nu tagad velcies pakaļ tīģerim. . . Daudz vieglāk un izdevīgāk tak ķert sabulīti . . . Vai neesi dzirdējis, kā tagadīt par šiem maksās — jauno cenu vai tāpat pa vecam?

—   Savelij Makarovič! Jūs apsolījāt šoreiz ņemt mani līdzi uz tīģeriem.

—   Kādas tagad taisa tās vīles … — Loškarevs^ pagalam satriekts nogrozīja galvu, apskatīdams vīli.— Areče, ne puszāgi vēl neizvīlēju, bet jau pavisam gluda. Agrāk gadījās, ka pirksti asiņainās tulznās, bet vīle kā jauna . ..

—   Nu kā tad paliek, Savelij Makarovič? Ņemiet mani līdzi! Par nastu jums nebūšu, gan redzēsiet, un nauda man nav vajadzīga, tāpat vien iešu jums līdzi. Gribu tikai redzēt. Vai ņemsiet, Savelij Makarovič? Nenožēlosiet — nudien! Jūs taču apsolījāt . . .

—   Ek, Pavluha, esi gan tu nemiera gars,— Loškarevs teica tā kā atzinīgi, kā nosodoši.— Tiesa jau, tiesa, apsolīju, bet, āreče, gadījās misēklis. .. Jevtejs draudēja, ka neies uz tīģeriem, bet nupat pārdomājis, tā ka brigāde ir pilnā sastāvā.

—   Bet es taču, Savelij Makarovič, ne uz naudu, ne uz ko citu nepretendēju. Darīšu visu, ko liksiet! Es jūs nemaz netraucēšu.

—   Tā jau ir, tā jau ir .. .— Loškarevs izklaidīgi glaudīja bārdu, kaut ko savā prātā pārlikdams.— Tā jau ir, bet te vēl cits āķis.— Loškarevs. atkal pameta acis uz dēlu, un viņa skatienā un balsī jautās apmulsums un šaubu pieskaņa.— Vadzi, Nikolaj, varbūt . . . Puisis traki uzticams, būtu savs labums. . . Lai gan ir arī visādīgas aizķeršanās. Nu kamdēļ tu nerunā, ko domā?

—   Kas tur ko runāt?— Nikolajs nosodoši paskatījās uz tēvu.— Tu, tēvs, esi kā mazs bērns! Nu kur mēs viņu liksim?— Viņš nevērīgi pameta ar galvu uz Pāvela pusi.— Labs, uzticams puisis — nu un tad? Vai mazums labu un uzticamu vīru tev uzbāzusies — un kas no tā iznācis? Atceries vien!— Viņš to teica pikti, gandrīz ļauni, bet atjēdzies spēji apvaldīja balsi un tad samierinoši uzrunāja mulsumā piesarkušo Pāvelu:—Neapvainojies! Saproti: mēs nevaram tevi ņemt, pat ja gribētu,— ir daudz visādu «bet». Iedomājies, ka vienu ūdens spaini nes trīs cilvēki,— tu taču nenoliegsi, ka tas ir neērti! Un te ir tāpat. Mums paredzēts katram savs pienākums. Mēs esam trīs cilvēki, ceturtais — tas, kas atrod tīģermātes un tīģerēnu pēdas. Pēc tradīcijas mums šim cilvēkam vai nu jāsamaksā par pēdām pussimt rubļu, vai arī, ja viņš tā vēlas, jāpieņem brigādē, un viņam pienāksies tāda pati daļa kā mums.

—   Man nevajag nekādu daļu . . .

—   Es varu nakšņot atsevišķi pie sava ugunskura un jūsu brigādi netraucēt.

—   Tu, Pāvel, runā kā mazs bērns!— Nikolajs atkal iekaisa, un viņa sārtā, labi koptā seja kļuva stingra kā tiesnesim. — Mēs nevaram tevi ņemt. Ne-va-ram! Saproti? Ja uziesi tīģerēnu pēdas — lūdzu, piedalies ķeršanā, ja pēdu nav — nevar būt ne runas!

—   Tātad neņemsiet, Savelij Makarovič?— pieceldamies no sola, Pāvels klusā balsī pazemīgi uzrunāja Loškarevu.

—   Tā nu laikam iznāk, Pavluha … — Loškarevs pamāja bez stingras pārliecības.— Bet tu daudz nesūrojies, ka netiec pie tīģeriem, tāda piņķerēšanās vien sanāk .. . Un nenokar degunu, kazi viss vēl pagriežas . ..— Viņš gribēja vēl ko mierinošu teikt, bet aprāvās, uztvēris nikno dēla skatienu.

—   Nu labi, ja nedrīkst, tad nedrīkst,— nomākts sacīja Pāvels, iedams uz durvīm, bet pie sliekšņa, pašam negaidot, viņš pēkšņi mierīgā, pārliecinātā balsī paziņoja: — Jūs mani neņemat līdzi tīģeru medībās — tādas, protams, jums ir likumīgas tiesības. Bet jums nav tiesību aizliegt man sekot jums pa pēdām. Jūs iesiet ķert tīģerus, bet es iešu jums pa pēdām. Jūs nakšņosiet pie ugunssienas, bet es divdesmit metru attālumā no tās sakuršu savu uguni. Sekodams pa pēdām, es tik un tā redzēšu, kā ķerat tīģerus. Tā ka, Nikolaj Saveļjevič, paliksim katrs pie sava.— Pāvels zobgalīgi paskatījās uz Nikolaju.

—   Nu, vai zini. .. Tas ir vēl ļaunāk par puicisku izlēcienu!— Nikolajs apjuka un ar diviem pirkstiem pat atvilka no pazodes svītera augsto apkakli.— Tas ir bezjēdzīgi un muļķīgi. Un tev arī pietrūks dūšas, tas viss nav nemaz tik vienkārši, kā tu iedomājies. Klausies, tēvs, paskaties uz viņu: tāda lūdzēja, manuprāt, tev vēl nav bijis. Jauns, bet izmanīgs, turklāt — cik nekaunīgs! Pazudīsi taigā, nosalsi pie tā sava ugunskura. Saki tu viņam, tēvs . . .

—   Pag, pag, Nikolaj,— Loškarevs sadrūvējies pārtrauca dēlu.— Nesaērcini puisi, es viņu pazīstu no bērna kājas. Tu līdz šim tik mācījies un dzīvojies pa pilsētām, bet viņš ta visu laiku turējās pie tētuka, un viņa tētuks bija taidzinieks — maz bija tādu, kas tika viņam līdzi, es tāpat nevarēju ar viņu mēroties spēkiem. Pavļiks, āreče, jau stiepa mājās zvērādas, kad vēl nebija ne bises garumā. Tā ka nebūs pirmā reize, kad viņš pārlaidis nakti zem ciedrupriedes vai zem izgāzta koka saknēm.

—   Vai tad tu atbalsti viņa ideju, vai?

—  Ne jau par ideju es tev stāstu, bet par to, ka velti viņu tracini. Puisi vajag atvēsināt, bet tu tracini.

—  Kā tad es viņu tracinu? Tu pats viņu iekārdini, visādus avansus izraksti, labumus sasoli!

«Laikam pienācis brīdis man pacelt cepuri,» Pāvels nodomāja un, ar patiesu cieņu atsveicinājies no vecā Loškareva, bet Nikolajam tikai viegli pamājis, izgāja no istabas.

* * *

Klīda valodas, ka tīģeriene ar diviem mazuļiem manīta kaut kur Usurkas augštecē, Sudmalciema tuvumā. Uz turieni tad nu devās Savēlijs Loškarevs ar savu brigādi. Neviens no Sudmalciema iedzīvotājiem tīģerienes pēdas gan nebija redzējis, taču daudzi apgalvoja, ka viņa dzīvo tieši pie Svētavota. Sudmalciema iedzīvotāji ir taidzi- nieki — mežsargi un mednieki, un tie velti nerunās, ja jau apgalvo, tātad ir iemesls tā darīt. Tomēr baumas vajadzēja pārbaudīt. Līdz Svētavotam bija dienas divas, ko iet. Iepirkuši veikalā produktus, trīs tīģeru ķērāji kādā agrā, dzestrā rītā, pa piekaru tiltu pārgājuši pāri Usurkas upei, ienira meža biezoknī. Pēc pāris stundām ar maisu uz muguras, bisi plecā pār to pašu tiltu pārgāja vēl kāds cilvēks. Viņš soļoja zemu noliektu galvu, uzmanīgi lūkodamies uz pēdām, un ik pa brīdim apstājās un ieklausījās.

* * *

Divdesmit kilometri nav nekāds lielais attālums, ja ej pa līdzenu, atklātu vietu un nav nekāda nesamā, bet ar smagu maisu, piedevām vēl ar pamatīgu karabīni kā metāla lauzni plecā, rokā turot suņa saiti, kas nemitīgi ķeras aiz krūmiem un zariem, turklāt ja taka ved caur biezi saaugušu meža smalci, cauri kritalām krūšu augstumā, cauri dzeloņainu arāliju brikšņiem, ko vietējie sauc par turētājkoku, cauri juku jukām sakritušiem nozāģētiem un pussatrūdējušiem kokiem vecās mežrūpniecības saimniecības cirsmās, kādu tagad Usūrijas taigā netrūkst,— tādos apstākļos divdesmit kilometri šķitīs gari un grūti, un cilvēkam, kas nav pieradis pie iešanas, tie vispār būs īstas mokas.

Novembra vidus Sihotealina atzarojumos medniekiem ir pats labvēlīgākais laiks: naktīs neliels sals, bet dienā atkusnis, un sniegs nav dziļš. Sniegā skaidri saskatāmi visi pēdu nospiedumi gluži kā burtu rindiņas grāmatā. Ja proti lasīt meža ābeci, vari izlasīt jebkuru zvēra parakstu. Bet izlasīt nav grūti — grūti ir nostaigāt no augšējās līdz apakšējai rindiņai, no rīta līdz vakaram. Vēl grūtāk tikt galā ar nakti — pāršķirt nākamo lappusi, sagaidīt nākamo dienu. Pārgulēt nakti labā ziemas miteklī ir tīrā bauda, pārgulēt teltī nav visai ērti, tomēr ciešami, bet sagaidīt rītu pie ugunskura ziemā — vienas rūpes un raizes! Sadedzini grēdu malkas, visu nakti pussnaudā gan salīgi pievirzies tuvāk pie ugunskura, kad liesmu mēles noplok, gan, baidīdamies apdedzināties, atvirzies tālāk, kad no jauna malkas klēpja tas atkal iedegas, un tā grozies no viena sāna uz otru, pavērsdams pret uguni vai nu muguru, vai krūtis, un pa miegam brīnies, cik nakts ir bezgalīgi gara.

Nav noliedzams, ka pie ugunskura labi vis neizgulēsies. «Bet, ja neesi kārtīgi izgulējies, darbā no tevis nekādas jēgas,»—tā spriež vietējie mednieki, Tikai sibīriešu ugunssiena vai ugunssieviņa, kā taidzinieki to mīlīgi dēvē, ziemas salā var pa īstam sasildīt mednieku un dot viņam iespēju diezgan mierīgi izgulēties un atpūsties.

Sagatavot un aizdedzināt ugunssienu nav nemaz tik vienkārši — vajadzīga gluda, sausa ciedrupriede ar stingru, nesatrūdējušu koksni un stumbra apakšējo daļu bez zariem, turklāt ar noteiktu stumbra resnumu — ne lielāku par vienu aptvērienu. Tādu ciedrupriedi ir grūti sameklēt. Laiks jau ierīkot nometni, bet ceļā gadās vienīgi koki vai nu ar līku, vai iepuvušu, vai arī citādi bojātu stumbru. Pie tādas uguns ne tikai neizgulēsies, piedevām vēl nosalsi. Beidzot ugunssienai atbilstoša priede atrasta, nozāģēta un sadalīta divos četrus metrus garos baļķos — tad, ja jūs esat četri vīri vai tikai viens vai divi cilvēki, pietiek ar divmetrīgām pagalēm, kuras pēc tam aizvelciet līdzenā laukumiņā un uzveliet vienu virs otras kā sienu. Pēc tam atbalstiet baļķu galus ar gariem mietiem; lai virsējais nenogāztos, baļķu starpās no abām pusēm sabāziet labi .daudz sveķainu skalu un skaidu, aizdedziniet tos visus uzreiz un, kamēr tie iedegsies, kamēr lielām, vienmērīgām liesmām apņems visu augšējā baļķa aplievu, pa to laiku notīriet sniegu ugunssienas abās pusēs, trīs soļu attālumā ierīkojiet aizsegu no zariem vai brezenta gabala, iežogojiet uguni no visām četrām pusēm ar dažādiem jūsu rīcībā esošiem materiāliem: kritalām, sniega valni; pēc tam ar egļu zariem biezā kārtā noklājiet vietu, kur gulēsiet,— gar ugunssienu, starp liesmām un aizsegu, un tikai pēc tam var ķerties pie vakariņu gatavošanas un no jauna noņemties ar uguni, kas pa to stundu vai pusotrām stundām, kamēr jūs ierīkojāt nometni, no virsējā baļķa apakšas tik tikko sācis šaudīt vienmērīgas, stabilas liesmu mēles, kuras gan spēj dot gaismu, bet ne siltumu. Taču jums tas pagaidām nav arī vajadzīgs — jūs vēl neesat atdzisis pēc darba, bet, kad tas būs noticis, ugunssiena iedegsies ar trīskāršu spēku un spēs sasildīt nosalušu cilvēku. Vakariņu laikā jau varēsiet noaut kājas un sēdēt tūbas zeķēs, varbūt novilksiet pat mednieku jaku, kas šūta no rupjvilnas šineļu vadmalas, bet, ja tā notiks,— tas nozīmē, ka ciedrupriede sārtam pareizi izraudzīta un cilvēks var būt pilnīgi pārliecināts: ap pusnakti, kad visa aplieva apdegs un baļķi cieši pieguls viens otram klāt, jūs, izkāris gar aizsegu apavus, kājautus un cimdus, gulēsiet siltumā un mierā. Ugunssiena vienmērīgu, karstu liesmu deg stundas desmit. Tiesa gan, no apakšas, no sasalušās zemes pa apledojušo zaru starpām pie sāniem velk aukstums, un laiku pa laikam degunā lien kodīgi dūmi vai uzkrīt no uguns atlēkusi oglīte, nav izslēgts, ka nokrīt viss liesmojošais augšējais baļķis, bet eksistē taču pašaizsargā- šanās instinkts, un tāpēc pat miegā jūs neapzināti pavirzāties tuvāk aizsegam — drošs paliek drošs. Citiem sīkumiem jūsu nogurušais ķermenis gluži vienkārši nepievērš nekādu uzmanību. Gulēt! Tikai gulēt! Un, ļaujoties šai nepieciešamībai, jūs guļat kā zvērs — pusmiegā. Taigā citādi neguļ.

* * »

Savelijs Loškarevs pamodās ilgi pirms gaismas svī- das: nez kāpēc nevarēja gulēt, lai gan uguns dega vienmērīgi un karsti, bet tumšajās debesīs starp egļu zariem, ko no apakšas apgaismoja šaudīgās liesmas, mirdzēja spožas, skaidras zvaigznes, kas solīja dienā labu laiku.

Savelijam bija nemierīgi ap sirdi, it kā šī sezona — trīsdesmitā pēc skaita — nebūtu sākusies kā parasti, cilvēciski. Pa šiem gadiem bija noķerti trīsdesmit astoņi tīģeri. Savelijs vēl labi atcerējās, kā kopā ar tēvu un vectēvu gūstīja savu pirmo tīģeri,— nav ko liegties, uztraukums bija liels, zobs uz zoba neturējās, arī vēlāk bija diezgan visādu satraucošu piedzīvojumu, dažas epizodes šad tad vēl tagad rādās sapņos un liek nodrebēt. Jā, visādi ir gājis, bet tik savādu jutoņu, tādu dvēseles mulsumu kā patlaban Savelijs gan neatminējās. Kur tas radies? Vai tiešām priekšnojautas? Vai varbūt tāpēc, ka Savelijs iet ķert četrdesmito — liktenīgo tīģeri? Nē jau, nē, viņš netic skaitlim «četrdesmit». Ir taču bijis gan četrdesmitais lācis, gan četrdesmitais mežakuilis — tas viss ir blēņas!

Savelijs klusu piecēlās, uzvilka šineli, kam viens sāns bija apsarmojis, ar grūtībām uzstīvēja virs tūbas zeķēm sakaltušās briežādas ulas [1] , iegrāba kastrolī un tējkannā sniegu un, uzlicis tos uz virsējā, jau pa pusei sadegušā baļķa, sāka gaidīt, kad sniegs izkusīs un viņš varēs ķerties pie brokastu gatavošanas. Suņi Amūrs un Džeris, kas gulēja soļus četrus no liesmojošās ugunssienas, pēkšņi pacēla galvas, sasmailēja ausis un, gaisu ošņādami, sāka skatīties uz to pusi, no kurienes viņi vakar bija nākuši. Savelijs saslējās, ieklausījās un palika tādā saspringtā pozā tik ilgi, līdz suņi atkal nomierinājās.

«Droši vien staigā izjubrs vai rukši — kā redzams, tepat kaut kur ir cūku bars, visa paliene nomīņāta vienās pēdās. Bars liels, vajadzētu pārbaudīt, vai tam neuzglūn tīģeriene.» Savelijs mēģināja izprātot, kur un kā meklējama tīģeriene, bet nespēja koncentrēties, domas pajuka kur kurā kā skudras no gruzdošas pagales. «Es esmu tieši kā tāds gruzdošs nodegulis,» Savelijs nodomāja. «Trīsdesmit gadus skraidīju pakaļ tīģeriem, nu, vēl divus trīs paskraidīšu, bet ko pēc tam? Kam nodošu savu amatu?» Cauri liesmām Savelijs paskatījās uz jaunāko brāli Jev- teju, kas gulēja otrpus uguns. «Jevteika, kaut arī jaunāks, jau tagad, āreče, kādu palsenu bārdu uzaudzējis — sirms kā sesks.» Savelijs pagrieza galvu uz dēlu, kura guļvieta atradās līdzās tēvam šaipus uguns. «Tāpat Nikolajs, tiklīdz es aiziešu,— arī šis atmetīs manam amatam ar roku. Vīrs kā briedis, arī prātiņa pietiek, bet taidzinieks no viņa nav iznācis, tekalē pakaļ tēvam kā kucēns pavadā. Te vajadzīgs cilvēks, kas ir caur un cauri taidzinieks, kam tīģeru ķeršana tuvu pie sirds, bet nav taču tāda cilvēka, nav!»

Savelijs pārmetoši paskatījās uz dēlu, kas gulēja ar muguru pret uguni, un gādīgi uzklāja tam uz kājām tukšo lūku pinuma maisu.

No saviem pieciem dēliem Savelijs Loškarevs sevišķi augstu vērtēja vecāko, Nikolaju, un ne tik daudz par to, ka Nikolajs jau desmito sezonu palīdzēja tēvam ķert tīģerus, vairāk par to, ka zēnam bija pati grūtākā bērnība, tomēr, par spīti visam, viņš izsitās uz augšu, ļaudis, pabeidza institūtu un kļuva par galveno inženieri kaut nelielā, taču ļoti nozīmīgā uzņēmumā — sadzīves tehnikas remonta rūpnīcā! . . . Tiesa gan, arī visi pārējie dēli, izņemot jaunāko, kas vēl dienēja armijā, bija beiguši institūtus: viens bija skolotājs, otrs — ģeologs, trešais — darbu vadītājs, bet viņu amatus Savelijs uzskatīja kā pašus par sevi saprotamus, bez šaubām, priecājās par dēliem, kā jau tēvs, tomēr īsta, liela gandarījuma nebija. Taču ar Nikolaju Savelijs patiesi lepojās, viņš mazliet pat tā kā baidījās no dēla. Laikam šī bijība Savelijam bija radusies kopš tās reizes, kad apciemoja dēlu viņa greznajā dzīvoklī, pabraukāja viņa dienesta mašīnā pa pilsētu un pēc tam pa uzņēmuma teritoriju.

«Nu, tēvs, vai redzēji manu saimniecību?» Nikolajs toreiz jautāja ne bez lepnuma.

«Kā ta ne! Un tu no tiesas esi kungs un valdnieks pār visu?»

«Pār visu, pār visu, tēvs, vienīgi direktors stāv augstāk par mani. Bet slikts tas inženieris, kas nesapņo kļūt par direktoru …»

«Tāds, re, ir Savelija Loškareva vecākais dēls! Kā lai nelepojas . . . Bet, no otras puses, reizēm ir nepatīkami — neviens no dēliem nav gājis tēva pēdās. Smādē mednieka amatu? Uzskata par peļamu? Droši vien tā ir, uzskata par apkaunojošu — kā sētnieka amatu. Bet pablēņoties ar medībām šiem nekas nav pretī un medību trofejas arī neriebjas. Kā gan viņi var nievājoši skatīties uz manu darbu? Kāpēc Pāvels Kalugins labprāt iet tēva pēdās? Bet mani dēli ne. Vai Pāvels ir dumjāks par manu Nikolaju? Nē jau, nē! Pāvels nekādā ziņā nav sliktāks par Nikolaju …»

Ūdens sāka vārīties. Loškarevs satrūkās, iebēra kastrolī trīs paciņas zupas koncentrāta, sagrieza gabalu desas sīkos kumosos un iemeta virā. «Pienācis laiks modināt vīrus!»

—   Ei, āpši! Slienieties kājās! Vai vēl neesat pietiekami izsutuši, laiskojas pa migu, saproties, kā jaunkundzes. Tīģeri droši vien mūsu taku nopēdojuši no vienas vietas — gudro, kā manīgāk suņus aizstiept,— ir nu gan tīģeru ķērāji!

Ar sniegu mazliet aptīrījuši sveķaino ciedrupriežu dūmiem apkvēpušās sejas un noslaucījusi tās cits ar šineļa stērbeli, cits ar piedurkni, bet cits ar cimda virspusi, vīri steidzīgi ķērās pie brokastīm. Suņi, kam tika pasviests katram pa ceturtdaļklaipam maizes, norijuši savu daļu, skatījās nevis uz saimniekiem, kas vēl ēda, bet uz palienes lejasgalu. Rudais Amūrs pat nostiepa ķēdi: tur lejā notiek gan kas visai interesants!

—  Varbūt saoduši tīģerieni?— Nikolajs teica, jautājoši palūkodamies uz tēvu.

—  Kas to lai zina, radiņ,— brāļa vietā atbildēja Jevtejs, izskalodams bļodiņu ar tēju un iebāzdams maisā.— Kazi no tiesas viņa staigā, ko velti zīlēt. Ja būs viņa, kur šī dēsies, visviens iesim pa pēdām un noskaidrosim, bet, ja nebūs viņa, nu, tad nebūs viņa . . .

—  Ļoti saprotami jūs, tēvocīt, man paskaidrojāt,— Nikolajs smīnēdams padeva Jevtejam savu krūzi un pārmē- dīja:—«Ja būs viņa — tātad viņa, ja nebūs viņa — tātad nebūs viņa.»

Jevtejs klusēdams piepildīja brāļadēla krūzi ar tēju un, laizdams viņa zobgalīgo piezīmi gar ausīm, pagrieza pret brāli raupjo seju, kas gandrīz līdz acīm bija apaugusi ar sirmu bārdu.

—  Kā tu, Savelko, domā, ja nu mēs ietum uz Svētavotu nevis pāri palienei, bet caur Išimovas sedlieni, vai tas nenāktum lietai par labu? Varbūt tur ciedrupriežu pakājē salasījies pulka rukšu, un tā, skaties vien, mēs pastarpām uzņemam arī viņas pēdas. Izejam cauri sedlie- nei, un uzreiz skaidra bilde: ja viņa būs tur, tātad tur .. .— Jevtejs apklusa pusvārdā; viņa mazās, dziļi iegrimušās brūnās acis dusmīgi pašķielēja uz brāļadēlu.

—  Prātīgi teikts, Jevtejuško, prātīgi,— Savelijs piekrita.— Turp gan ilgāk jāiet, galā nonāksim dienu vēlāk, toties visas pakājes un upītes šķērsosim, kazi nokļūstam uz viņas pēdām.

Suņi atkal sāka ausīties, tāpat kā iepriekš, abi skatījās uz to pašu pusi. Izteikuši šajā sakarībā vairākus pieņēmumus, tīģeru ķērāji padzēra tēju un steidzīgi posās ceļā. Gaisma jau bija uzaususi, taču saule vēl slēpās tālu aiz sopkām, un sniegs izskatījās dzidri zils, bez ēnām, bet taiga visapkārt stāvēja tumša, nemīlīga un mēma, gluži kā iegrimusi smagās pārdomās, un cilvēkiem negribējās aiziet no karstās, patīkami liesmojošās uguns, no iesildītās, mājīgās vietas, kas uz vienu nakti bija kļuvusi it kā par daļiņu no dzimtā pavarda.

» « «

Pāvels atstāja savu ugunssienu, saulei lecot. Viņš gāja lēni, jo nebija kur steigties: tagad galvenais bija ievērot distanci, nepieiet par tuvu tīģeru ķērājiem, lai tie viņu nepamanītu, taču nedrīkstēja arī pārāk atpalikt no tiem. Viņš saprata, ka pie labākās gribas neizdosies ievērot vajadzīgo attālumu, agrāk vai vēlāk tīģeru ķērāji viņu izdzirdēs un ieraudzīs, taču gribējās, lai tas notiktu pēc iespējas vēlāk. Nē, viņš nebūt nebaidījās, ka vīri, pamanījuši sekotāju, mēģinās viņu padzīt: tie vairs nevarēs viņu ne aizdzīt, ne arī traucēt. Pāvelu mulsināja kas cits — viņš baidījās tīģeru ķērāju sejās ieraudzīt nicinājumu un ironiju. «Patiešām — vai tu neesi smieklīgs, Pāvel Kalugin? Vai pašlaik tu neesi kā spītīgs zeņķis, un vai tas, ko tu dari, ir labi un pieklājīgi?» Tā, mocīdamies šaubās, gan kaunēdamies, gan attaisnodams savu rīcību, Pāvels gāja un gāja pa tīģeru ķērāju pēdām, kas iegriezās gan biezā jaunu baltegļu briksnājā, gan līkumoja starp varenām ciedrupriedēm, gan gūlās kā gaiša līčloču lente baltajās, taisnajās traktoru izbrauktajās grambās, kas jau bija paspējušas aizaugt ar divus metrus garu bērzu un apšu jaunaudzi. Vecos izcirtumos koki bija vai nu pavisam jauni, vai pārauguši, gandrīz nekur nemanīja kuplos, gaiši zaļos ciedrupriežu cekulus, un varbūt tāpēc skrajais, caurredzamais mežs Pāvelam šķita nožēlojams un sērdie- nlgs; atsevišķi koki viņam atgādināja sašķiebušos telegrāfa stabus, aptītus ar sarūsējušu dzeloņstiepļu kamoliem. Tiesa, šeit bija gaisma un plašums, bet tas nevaldzināja ne zvērus, ne putnus: tie nejutās kā mājās šajā meža iecirknī, kurā it kā milzīgs dinozaurs šķita apgrauzis sulīgos, dzīvos dzinumus, bet pārējos, sliktākos, bez žēlastības saminis. Te bija neomulīgi, drēgns vējš vilka no visām pusēm; vecos izcirtumus labprāt apmeklēja tikai kāds izjubrs, mielodamies ar jaunajiem dzeloņainās arāli- jas dzinumiem, pie kuru ērkšķiem pieskaroties cilvēks sajūt svilinošas sāpes. No putniem uz izcirtumiem visbiežāk atlidoja dzeņi, viņu lietišķā kalšana te bija dzirdama gandrīz bez pārtraukuma — no saules lēkta līci, rietam. Ne jau velti, ne velti uz šejieni atlaižas meža dakteri dzeņi un kaļ, un kaļ, un kaļ. . .

Pavisam citādas izjūtas pārņēma Pāvelu, kad tīģeru ķērāju pēdas noveda viņu tīrā ciedrupriežu audzē. Te izskatījās gluži kā parkā un bija ko redzēt! Viss sniegs zem ciedrupriedēm mežacūku izrakņāts. Ir gan izjubru iegulēta vieta, gan smalkais stirnu pēdu raksts, gan baltkrūtainā lāča iemītas pēdas un visam pāri no priedes uz priedi — vāveru taciņas, ko šur tur šķērso vēl citu pēdu pāri. Sniegam pa virsu kā zelta zvīņas izbārstītas riekstu čaumalas. Šogad padevusies bagāta čiekuru raža, un ciedrupriede dāsni izkaisa savus augļus — ņemiet un ēdiet, kas var, nevienam nav liegts! Kā pelēkas kolonnas ciedrupriedes vareniem, divu aptvērienu resni m stumbriem tiecas augšup un debesu zilgmē sakļaujas kopā kā gaišzaļš, šalcošs telts jumts. Arī augšā valda jautrība, tur notiek lielas dzīres un neapklust putnu koris: līksmi un satraukti čirkstina riekstroži; tepat laidelējas sarkanīgie sīļi un raibie krustknābju pārīši; melngalvainās zīlītes, kaut ko meklēdamas, šaudās un lēkā priedes apakšējos zaros; turpat viņu tuvumā pa stumbru, ar nadziņiem čabinot mizu, augšup un lejup lietišķi tekalē veiklais dzilnītis. Vietvietām uz sārti pelēkajiem, saules apspīdētajiem stumbriem kā dzintara lāses spilgti liesmo sastingušie sveķi, un to vieglā, neuzbāzīgā smarža, sajaukdamās ar skuju smārdu, lītin ielīst ne tikai plaušās, bet, šķiet, plūst pa visu ķermeni, piepildot katru miesas audu, katru dzīsliņu ar vieglu, uzmundrinošu spēku, un gribas negausīgi elpot un elpot šo tīro gaisu un dzīvot mūžīgi.

Patīkami iet arī pa jauktu mežu starp slaidajām kļavām, zemajiem, ķeburainajiem ozoliem, resnajām, grumbuļainajām liepām, starp kurām kā gani sava ganāmpulka vidū zaļos apmetņos paceļas mūžvecas egles. Zvēru un putnu gan šeit mazāk nekā ciedrupriežu mežā.

Veca deguma vietā tagad sakuplojis vesels jaunu, slaidu bērziņu mežs. Kā ieej tajā, liekas, esi nokļuvis baltā karuselī!

Viegli un līksmi ir staigāt pa tīru, saules izgaismotu bērzu birzi. Sī birztala Pāvelam nez kāpēc atgādināja gaišmatainas zilaces meitenes smaidu.

Bet aiz bērzu jaunaudzes paceļas tumša sirmu baltegļu siena. So egļu klusajā biezoknī tikai retumis kā tieva sudraba šautra ielaužas saules stari. Šķiet, ka te nav nekādas dzīvības, tomēr, kā izrādās, tas ir tikai šķitums. Meža klusumā jaušams it kā noslēpumainu uzvilktu stīgu spriegums. Tās uzvilcis un noskaņojis lielais mūziķis, un kopējā taigas orķestrī tās spēlē savu kluso, bet skaidri saklausāmo melodiju. Pāvels ar katru miesas audu sajuta gan šo melodiju, gan orķestri.

Grūti tikt uz priekšu tādā mūžvecu baltegļu mežā. Sniega te nav gandrīz nemaz, tas viss palicis augšā — uz zariem. Kājas gurkstēdamas grimst sasalušajās sūnās. Ceļu aizšķērso kritušo koku stumbri un milzīgas, izgāztas saknes kā saspiesti, uz pakaļkājām pacēlušies zirnekļi. Zem plānas zemes kārtas tās atsegušas pelēku, tīru, gluži kā nomazgātu akmeņu slāni. Skaties un nevari vien nobrīnīties, kā milzīgā, četrdesmit metru garā baltegle, izpletuši saknes, ko tik tikko sedz plāna zemes kārtiņa, varējusi te nostāvēt ne desmitiem gadu, bet divus trīs gadu simteņus. Mēmais, milzīgais baltegļu mežs daudzus gadsimtus aug gandrīz uz kailiem akmeņiem. Un pat šajā zaļajā pasaulē, kur starp katru asnu notiek nemitīga, nežēlīga cīņa par vietu zem saules, milzīgie koki atbalsta cits citu. Sajā brālīgajā savstarpējā palīdzībā ir koku spēks.

Šķiet, baltegļu mežam nav ne gala, ne malas.

Grūti un neierasti cilvēkam iet pustumsā, viņu nomāc krēsla, nomāc klusums. Varbūt viņš ir atradinājies klausīties klusumu? Tajā dzirdamāks kļūst paša soļu troksnis, sirdspuksti, domu gaita; tas liek biežāk lūkoties apkārt un domāt par pagājušo, par šodienu, par nākotni.

Pāvels nevarēja ciest pilsētas troksni, viņam patika pasēdēt meža klusumā, paklausīties putnu dziesmas, vēja balsi koku zaros, strauta urdzēšanu, bet tāds klusums — smags, saspringts — viņu nomāca. Tāpēc, ieraudzījis starp egļu stumbriem baltus plankumus un saules gaismas joslas, Pāvels atviegloti uzelpoja un sāka soļot mundrāk.

Iznākušas no baltegļu meža, tīģeru ķērāju pēdas strauji nogriezās uz sopkas piekājes pusi un veda augšup. Te nu Pāvelam vairs neatlika laika pārdomām. Nogāze bija stāva, un kājas nemitīgi slīdēja. Ne visai smagā mugursoma ar katru soli kļuva jūtamāka, tās saites griezās plecos, sirds dobjie sitieni atbalsojās deniņos. Uz pieres izspiedās sviedru lāses, kļuva karsti un smacīgi. Pāvels attaisīja vējjakas augšējās pogas, gribēja novilkt arī cimdus, bet, ieraudzījis priekšā dzeloņaino eleiterokoku audzi, uzmauca tos vēl stingrāk rokā. Ap sopkas vidu tīģeru ķērāju pēdas aizstiepās gar nogāzi, šķērsodamas nelielas šauras ielejas un avotiņus. Vienā no tādām ieplakām saules pusē Pāvels apsēdās atpūsties, ar muguru atspiezdamies pret ciedrupriedi. Tīģeru ķērāju pēdas bija pavisam svaigas, un Pāvels nosēdēja apmēram stundu, kamēr viņam sāka salt. Līdz vakaram viņš bija spiests vēl divas reizes apstāties, jo tīģeru ķērāji virzījās pārāk lēni, acīmredzot viņus gausināja suņi, mantas un droši vien vēl kaut kas. Pāvels bija pienācis viņiem pārāk tuvu. «Interesanti, kā tas izskatās no malas? Cilvēki strādā, aizņemti ar savām rūpēm,» viņš sev pārmeta, «un es kā zaglis zogos tiem pa pēdām . . . Bet vai tad es kādu traucēju?»

Otra ugunssiena tīģeru ķērājiem neizdevās, tā negribēja iedegties, bet pēc tam augšējais baļķis pie apakšējā vairs blīvi nepiegulēja. Te vienā, te otrā galā izveidojās liela sprauga zaru dēļ, uz kuriem baļķis uzkārās kā uz dzelzs tapām, un slikti degošo koku laiku pa laikam vajadzēja pavilkt un, lādoties par dūmiem un karstumu, ar cirvi stipros zarus nocirst. Izrādījās, ka vieta nav līdzena, ugunij vienā pusē ir paugurs, bet otrā — ieplaka un nogāze. Paugura pusē būs karsti, bet nogāzes — auksti, toties no uguns uz pauguru stiepjas dūmi, jākrekšķ līdz apnikumam. Lai gan labākas priedes tuvumā nebija, vīri neriskēja doties tālāk, kur vīdēja vienlaidu meža masīvs, jo tajā nemanīja nevienas ciedrupriedes.

Beidzot uguns iedegās un viss bija sagatavots nakšņošanai. Uz zemē noklātiem baltegļu zariem stāvēja kastrolis ar koncentrātu zupu, maizes klaips, bļodiņas, divas krūzes. Tupēdams uz ceļiem pie kastroļa, Jevtejs ar trešo krūzi kā ar pavārnīcu salēja zupu bļodiņās. Nikolajs, atpogājis vējjaku, nepacietīgi vēroja Jevteja raupjo, dzīslaino roku lēnās kustības. Savelijs vēl turpināja nometnes labiekārtošanu — te ar kāju pierausa sniegu augstāk pie aizsega, te pameta sāņus no sniega izlīdušu smailu egles zaru, te iesprauda slīpi pret sārtu garu lazdas nūju, uz kuras sakārt žāvēšanai dūraiņus un kājautus, te pārbaudīja, vai karabines noliktas, kā nākas, vai starp baļķiem nav iekļuvis sniegs vai kāda draza.

— Savelko, beidz mīņāties!— Jevtejs uzsauca brālim. — Met mieru, atpūtini kājas. Zupa jau salieta — atdzisīs!

—  Mieru mēs, Jevtejuško, gūsim tikai viņsaulē, bet te, āreče, vēl gribu padarboties. Tomēr tas gan tiesa, ka nenāktu par ļaunu tagad ieturēties, rastos spēks kaulos.— Savelijs jau virzījās uz uguns pusi, bet šajā mirkli suņi pielēca kājās un, stingri novilkuši saites, sāka smilkstēt, pšņādami gaisu, un abi pavērsa ausis uz taciņas pusi. Arī cļienā viņi laiku pa laikam bija skatījušies atpakaļ. Jau kopš vakarvakara suņi izrādīja nemieru. Varbūt tiešām viņiem pa pēdām seko tīģeris? Pārāk ilgi gan viņš neatklāj savu klātbūtni — tīģeris noteikti būtu aizskrējis priekšā, bet šis iet tikai no muguras — kā lācis. Nē, tas acīmredzot nav ne tīģeris, ne arī lācis. Ķepainim vēl nav īstais laiks klaiņot, sniedziņš sasnidzis plānā kārtiņā, un visi čiekuri — lāča sātīgais ēdiens — augšā kokos. Bet kas tad viņiem seko, ja tas nav ne lācis, ne tīģeris? Savelijs piegāja pie resna oša, noņēma cepuri, piespieda ausi pie koka, pavēra muti, lai labāk dzirdētu, sastinga un tūlīt saklausīja vājus cirvja klaudzienus. Savelija seja atplauka.

«Ak tu blēdi! Bet vēl vakar, taisnību sakot, šaubījos . . . Nu, nu, redzēsim'» Savelijs atgāja no koka, māksloti stingrā balsī apsauca suņus un atgriezās pie uguns.

—   Nu, Savelko, ko saklausīji?

—  Neko. Apkārt viss klusu un mierīgi. Suņi tāpat vien sabijušies, lūr atpakaļ uz mājām. Turklāt mežā rukšu, ka biezs, izrakņājuši visu sopku!

—  Klusu un mierīgi, tu saki? Nu labs ir, ķeries pie ēšanas, zupa jau pavisam atdzisusi.

—  Tēvs, tagad tu gan sāc muldēt,— aizdomīgi palūkojies uz Saveliju, teica Nikolajs.— Kur tu redzēji rukšus? Un kuru sopku tie izrakņājuši? Kuilis un pāris sivēnu gājuši pa nogāzi, bet tu saki—«visu sopku izrakņājuši». Nē, suņi nejūt vis nagaiņus, pa mūsu taku droši vien nāk kāds zvērs. Varbūt kāds izsalcis lācis mums piesities un gaida izdevīgu brīdi?

—  Kas to lai zina, varbūt lācis, varbūt kas cits . . .— Savelijs, bārdā smīnēdams, paraustīja plecus un ar pārlieku steigu ņēmās drupināt maizi zupas bļodiņā.

Jevtejs, pašķielējis uz brāli, arī nez kāpēc pasmīnēja, bet biezās bārdas un ūsu dēļ to neviens nemanīja. Vienīgi viņa prāvais, gaļīgais deguns piesarka un mazliet savilkās, bet mazās ačeles zem biezajām uzacīm blēdīgi iespīdējās, taču acumirklī atkal norūpējušās pievērsās Nikolajam.

—  Tu, radiņ, šonakt liecies uz auss tuvāk pie uguns un karablni turi pa rokai. Tā būs drošāk. Pats zini, cik svītrainais kaķis ir nadzīgs, norauga, kura gaļa mīkstāka, un — caps! Un prom ir! Mūs, večukus, šis neaiztiks — priekš kam viņam,  lopiņam, tāds sīksts un kaulains uzkožamais, izlauzīs vēl zobus.

—  Tā es arī darīšu, tēvoci Jevtej,— Nikolajs nopietni atbildēja.— Ja tīģeriene tuvosies un suņi sāks riet, uzbliezīšu pāris reižu, lai pašam mierīgs prāts, bet jūs pa miegam nenobīstieties, tāpēc brīdinu jau iepriekš.

—  Koļa, nedari muļķības,— Savelijs dusmīgi pārtrauca dēlu.— Lai es tādu valodu vairs nedzirdētu! Domu par karabīni izmet no galvas. Tu uzbliezīsi, bet blakus ielejā varbūt ir tīģeriene ar saviem mazuļiem, sacelsi troksni, šie laidīs ļekas vaļā — ej nu tad dzenies pakaļ . . . Vai jau aizmirsi, kā dzināmies pie Sibičas?

—   Es taču pajokoju, tēvs, ko tu man uzbrūc?— Nikolajs, patiesi izbrīnījies, atkal aizdomīgi paskatījās uz tēvu — tik dusmīgs viņš reti bija. Nikolajs vairs pat neatcerējās, kad bija redzējis tēvu saniknotu, un labi zināja: ja tēvs dusmojas, tad tam ir nopietns iemesls. Jau no bērnu dienām viņš bija paturējis prātā, ka tādos brīžos tam labāk neko nejautāt. Tāpēc Nikolajs demonstratīvi apklusa. Padzēris tēju, viņš tūlīt nolikās gulēt, izvēlējies augstāko pusi, kur bija gan siltāk, gan . . . vairāk dūmu.

Nakts pagāja mierīgi. No rīta suņi vairs neskatījās atpakaļ uz takas pusi. «Acīmredzot zvērs ir atpalicis,» Nikolajs atvieglots nodomāja.

«Areče, sunīši jau pieraduši pie mūsu līdznācēja,» Savelijs, glaudīdams bārdu, apmierināts secināja. * * *

Nākamajā dienā pret vakaru trīs tīģeru ķērāji nokāpa līdz Svētavotam, pie tā uzgāja pamestu, bet dzīvošanai vēl derīgu ziemas mitekli un iekārtojās tajā. Sis bija izejas punkts, no šejienes viņiem jāmeklē tīģeriene ar mazuļiem, kuru pēdas kāds Sudmalciema iedzīvotājs vasarā bija redzējis vienā no šaurajām ielejām. Turklāt arī paši Loškarevi šajā apkaimē pirms diviem gadiem bija noķēruši vienu — pēdējo no tīģerienes bērniem — trīsgadīgo jaunuli, kurš svēra simt desmit kilogramus. Pēc Loškarevu aprēķina, tīģerienei, ja tā no šejienes nebija aizgājusi, jau pagājušajā gadā vajadzēja atkal būt grūsnai, un tagad tā noteikti te mīt kopā ar gadu veciem tīģerēniem. Tādus mazuļus viņa cenšas pēc iespējas mazāk vadāt apkārt un dzīvo nelielā teritorijā, tātad tīģeru ģimeni grūti atrast. Ja vien skaidri zinātu, ka tīģeriene ir tieši šajā apvidū, tad kā akmens noveltos no sirds, nebūtu vairs nekādu šaubu. Meklē — un agrāk vai vēlāk atradīsi, kas var būt vēl vienkāršāk.

Pēc vakariņām, kad Nikolajs izgāja no ziemas mītnes, Jevtejs klusā balsī pēkšņi brālim pajautāja:

—  Vadzi, Savelko, ko darīsim ar Pavluhu? Atkal viņš mokās ap savu uguni, vai nevajadzētu viņu paaicināt pie mums, ko?

—  Kas tev teica, ka tieši Pavluha nāk mums pa pēdām?

—   Kas teica, kas teica . . . Sudmalciemā pats redzēju viņu. Bet, kā suņi uz to pusi sāka ausīties, tā tūlīt apķēros, kas tur nāk. . . Domāju, vakar šis atstāsies no mums . . . Bet viņš jau neatkāpsies . . . Spītīgs . . . Ko mums iesākt, Savelko? Pa ausu galam dzirdēju, ka viņš par šito pašu ir pamatīgi saplēsies ar direktoru. Tas noteicis: ja aiziesi uz tīģeru gūstīšanu, atlaidīšu tevi un sasmērēšu darba grāmatiņu . . . Nu — ko stāvi kā ūdeni mutē ieņēmis?

—   Ko ta man teikt? Es ta neko, lai nāk vien mums līdzi. Tikai Nikolajs viņu nekādi nevar ciest. Vajadzēs ar viņu vēl parunāt.— Savelijs bažīgi paskatījās uz durvīm un klusākā balsī piebilda: — Tagad jau vēls, rīt apprasīšos, varbūt būs ar mieru.

—   Nikolajs, Nikolajs … — Jevtejs neapmierināts skaļi purpināja. — Tavs Nikolajs ir mūdzis.

«Tu pats esi mūdzis,» Savelijs aizvainots nodomāja. «Ar savu Pelageju sataisījis skuķus, un nu šim skauž.» Viņš to gribēja arī pateikt Jevtejam, bet ienāca Nikolajs, un brāļi, īgņodamies viens uz otru, sāka apklāt nāras ar egļu skujām, peļu sagrauztām šīs saimniecības segām, kuras smirdēja pēc pelējuma, un dažādām lupatām, kas taigas apstākļos bija īsts greznums. Sveci taupīdami, pie miera devās agri. Mājele, kaut maza un zema, bija silta. Krāsnī sprēgādamas sīca resnas, slapjas oša šķilas — ilgspēlējošās plates, kā Jevtejs tās sauca. Zaļas oša pagales patiešām spēj degt ļoti ilgi cieši aizvērtā krāsnī bez velkmes cauruma — šķilām no galiem tek ūdens, tas šņāc, puto, bet no apakšas karstums ir vienmērīgs — kausē kaut čugunu. Tādas «ilgspēlējošas plates» deg stundas divas, pēc tam jāpiemet vēl viena krāsns — un, rau, nakts ir pagājusi.

Viri pamodās ilgi pirms gaismas. Brokastojot Savelijs, vērsdamies pie Nikolaja, nedrošā balsī teica:

—   Varu derēt, ka mums pa pēdām nenāk ne tīģeris, ne lācis . . .

Nikolajs strauji nolika tējas krūzi un aizdomīgi ieurbās ar acīm tēvā.

—   Pavluha Kalugins mums seko. Matīju viņa uguni tuvējā ielejā — tur, kur auga vesels lērums sauso ciedru . . .

—  Tēvs, vai tu joko, vai?

—   Kamdēļ man jokot? No tiesas runāju. Tu nupat biji ārā, vai ta nemaz nejuti dūmu smaku? Vējš nāk tieši no tās puses.. .

—  Tātad viņš ar nekaunību nolēmis panākt savu . . .— Nikolaja acis ļauni samiedzās, apaļā seja, kas tagad vairs nebija sārta, bet pelēka no bārdas rugājiem un kvēpiem, kļuva priekšnieciski stingra.— Un tu, tēvs, kā redzu, vēl aizvien gribi būt liberāls pret šo nekaunīgo jauno cilvēku.

—   Kāds liberāls? Kas tā par valodu?— Savelijs pat bailīgi atskatījās uz durvīm.— Ko tu muldi par paša tēvu? Runā nezin ko . . . Un Pavluhu arī tu velti apsaukā par nekauņu — viņš ir zvēru mednieks — un viņam savs amats tuvu pie sirds, puisietis tikai grib sevi pārbaudīt. Kazi vēl iznāk kāds labums no viņa! Vai es pareizi teicu, Jevtej?

Jevtejs, bārdu plūkādams, drūmi klusēja, slēpdams ačeles zem nokarenajām uzacīm, un nevarēja saprast, kur viņš skatās. Viņš it kā bija iegājis sevī un neko vairs ne redzēja, ne dzirdēja — tā ar viņu notika, ja viņam kas ļoti nepatika, bet viņš visiem spēkiem pūlējās to neizrādīt.

«Kaut tik neizceltos skandāls,» Savelijs uztraucās, jau nožēlodams, ka bija sācis šo sarunu. Ar nepatiku viņš nodomāja par Kaluginu: «Patiešām, tā tik vēl trūka, lai viņa dēļ sāktos strīdiņš,»— bet dēlam samierinoši teica:

—   Nikolaj, neiekarsti, tu vēl esi jauns . . . visu vajag izlemt mierīgi, klusi un prātīgi.

—   Tu esi brigadieris, tad izlem!—Nikolajs aizkaitināts viņu pārtrauca.— Savārīji putru — tagad pats izstreb. Bet es domāju tā: jebkurai nekaunībai jādod pretspars! Viņš domā, ka ar nekaunību var panākt visu. Viņš domā: kas patīkams un vajadzīgs viņam, tas noteikti būs labs un patīkams arī sabiedrībai, piemēram, man. Es ciest nevaru tādus nekaunīgus cilvēkus! Un iegaumē, tēvs, ja jūs ar

Jevteju pieņemsiet viņu brigādē, es no tās aiziešu! Un tagad pietiks par to!

—   Nu, ja ne, tad ne, kamdēļ tu tā aizsvilies? Areče, es tāpēc vien sāku par to runāt, lai apspriestos . . .— Savelijs iztapīgi paskatījās uz Nikolaju un Jevteju.

—   Re nu, sen tā vajadzēja!— Nikolajs apmierināts pamāja, no jauna ķerdamies pie nelaikā pārtrauktās tējas dzeršanas.

Jevtejs sadudzis klusēja, vērdamies uz savām smagajām plaukstām, kas nemierīgi trīņājās pa avīzi, ar kuru bija apklāts galds. Sīs kustības nevēstīja neko labu. Savelijs saviebās. «No strīdiņa neizsprukt!»

Taču Jevtejs nesāka ne strīdēties ar Nikolaju, ne pārliecināt viņu, vienīgi dobjā balsī noteica:

—   Dikti augstu esi uzskrējis, radiņ, bet galviņa vāja — netur tādu augstumu, tamdēļ arī sirsniņa sarāvusies maza, maza . ..

—   Cienījamo tēvocīt, tā ir tīrā demagoģija,— Nikolajs nesatricināmā mierā iebilda.— Kur esmu uzskrējis, tā ir mana personiskā darīšana. Kā saka: «Brīvam ērglim augsts lidojums.»

—   Nu, protams, protams, tev, ērglim, no saviem augstumiem parocīgāk nolūkoties uz mums, pelēkiem, neaptēstiem večiem, bet vienu gan neaizmirsti: kas tevi pacēlis tādos augstumos.

—   Nu, labi, labi, puisieši… — Savelijs viņus apsauca, apmierināts, ka iztikuši bez skandāla.— Drīz svīdīs gaisma, tā ka labi ātri sakrāmēsimies. Suņus nav ko ņemt līdzi, atstāsim te. Es domāju, sāksim meklēt no tuvākā strauta: mēs ar Nikolaju iesim uz kreiso tērci, izsukstēsim to līdz ūdensšķirtnei un nokāpsim Batehina ielejā, bet tu, Jevtejuško, izpēti urgu labajā pusē, cik vari, ej gar to uz augšu. Pēc tam pamazītēm aizkļūsim arī līdz augšējām upītēm. Ja tik viņa tur ir — nekur no mums nespruks, uziesim viņas pēdas, kaut tik laiks negrozītos.— Un, baidīdamies, ka saruna atkal varētu pievērsties nevēlamam tematam, Savelijs sāka steidzīgi ģērbties.

Tīģeru ķērāji iznāca no ziemas mitekļa, gaismai austot. Jevtejs nesteidzās. Viņš ilgi bez vajadzības ar nazi drāza nūju, pēc tam, izņēmis no karabīnes aizslēgu, noberza to ar vējjakas malu, un, tikai kad Savelijs un Nikolajs nozuda no redzesloka, viņš pēkšņi kā atjēdzies uzmeta plecos mugursomu ar cirvīti un pārtiku un sāka steidzīgi soļot uz sopku pusi, taču ne uz upītes ieteku, kur viņam bija jāiet, bet daudz vairāk pa kreisi, uz to ieleju, nokurienes vējoja ugunskura dūmu smārds. ***

Četras sausas, gludas ciedrupriedes Pāvels Kalugins ieraudzīja uzreiz. Blakus tām auga jaunas baltegles, un turpat gulēja ar saknēm izgāzts koks. Labāku vietu ugunskuram nevarēja nemaz iedomāties. Taču vēl bija pārāk agrs, lai ierīkotu naktsmītni, un Pāvels ar nožēlu pagāja garām ideālajai nakšņošanas vietai. Tomēr pēc puskilometra viņš pamanīja vairākus vecus celmus tieši tādā resnumā, no kādiem parasti nozāģēti bajķi būdiņas celšanai. Pāvels sāka iet lēnāk, bet pēkšņi uzvēdīja dūmu smaka, un tūlīt cauri eglājam viņš ieraudzīja mājeli. Pārsteigts Pāvels pat sarāvās, pēc tam pieliecies kāpās atpakaļ, pagriezās un ātri, bažīgi apkārt skatīdamies, soļoja atpakaļ pie četrām ciedrupriedēm, priecādamies, ka ticis prom no būdiņas, neviena nemanīts, un ka netālu no tās gluži kā pēc pasūtījuma ir tik lieliska vieta, kur var nodzīvot, mazākais, četras dienas. Bet par to, ka te vajadzēs mitināties vismaz dienas četras, Pāvels nešaubījās. Droši vien tīģeru ķērāji būdiņu izveidos par bāzi, no kuras sāks meklēt zvēra pēdas, tātad arī viņam jāiekārto pamatīga nometne.

Nogāzis sauso ciedrupriedi un sazāģējis divos baļķos, Pāvels aizvilka tos pie izgāztā koka saknēm, sagatavoja ugunssienu un aizkūra. Pēc tam viņš sacirta žagarus un tievus, nokaltušus kociņus un sakūra milzīgu ugunskuru starp ugunssienu un izgāzto celmu. Kad zeme zem ugunskura bija sasilusi un vairs nekūpēja, viņš izsvaidīja degošās pagales, bet sīkās oglītes savāca un rūpīgi nomīdīja, tad uz šī melnā pelnāja noklāja egļu zarus, virs tiem no kārtīm un mietiem saslēja karkasu, kuru no augšas un sāniem apvilka ar celofāna plēvi, un iznāca tāda kā niša, kuras pamats un trešā siena bija izgāztā sakne. Tagad viņam bija mājīgs miteklis.

Pēc vakariņām Pāvels devās pie miera, apņēmies rīt vispirms aiziet uz būdiņu un uzzināt tīģeru ķērāju nodomus: ja suņi būs palikuši mājiņā, bet vīri aizgājuši bez tiem, tad viņi būs devušies nevis uz tīģeru ķeršanu, bet pagaidām tikai izlūkos — meklēt zvēru pēdas. Ja suņu pie būdas nebūs — Loškarevi vai nu devušies tālāk pa maršrutu, vai arī gatavojas jau ķert tīģerēnus, un tad

Pāvelam jāatstāj ugunssiena un jāseko viņiem. Bet ko darīt, ja tīģeru ķērāji devušies izlūkos? «Sēdēt cauru dienu pie uguns un gaidīt? Varbūt arī man doties meklēt zvēru pēdas? Ņemšu kaut vai to tuvāko strautu, kas redzams starp sopkām, pamatīgi izpētīšu, aiziešu pa ūdensšķirtni un pa ieleju nokāpšu tieši pie savas ugunssienas. Un, ja nu pēkšņi veicas — uzeju tīģerienes pēdas, tad man būs likumīgas tiesības piedalīties ķeršanā…»

Sī doma Pāvelam šķita brīnum jauka, un viņš aizmiga caurā miegā. Uguns dega mierīgi un vienmērīgi, bet viņš tik un tā pamodās trīs četras reizes un ar nūju to sabikstīja. Tikai pret rītu viņu, kā parasti, pārņēma dziļš miegs. Viņš gulēja cieši kā bērns, bet, kā viņam šķita, tikai vienu mirkli. Aiz muguras Pāvels atkal dzirdēja liesmu šņākoņu un uguns sprēgāšanu, saoda skuju paklāja smaržu, kas bija sajaukusies ar pelnu un atkusušās zemes smārdu, ar visu miesu un dvēseli sajuta uguns siltumu un aiz tā aukstās zvaigžņotās pasaules neaptveramo un biedējošo bezgalību. Un pēkšņi šajā pasaulē kaut kas it kā sakustējās un kā neskaidrs drauds savilkās pār galvu. Pāvels sarāvās, kā triecienu saņēmis, un, vēl atrazdamies uz miega un nomoda robežas, instinktīvas trauksmes pārņemts, pieslējās uz ceļiem, atvēra acis un, ieraudzījis pāris soļu no uguns kaut ko lielu un tumšu, tvēra ar roku pēc bises turpat uz skuju paklāja, bet jau nākamajā mirklī to nometa: viņa priekšā, ar krūtīm atspiedies pret nūju, smaidīdams stāvēja Jevtejs Loškarevs.

—  Liku gan, Pavelko, tev trūkties? Pa kluso gribēju bisi nospert un aizšmaukt, tomēr nekas nesanāca. Es tak piemānījos tik klusām, kā tu saodi? Kamdēļ nerunā? Negaidīji ciemiņus? .. . Bet večuks ir klāt, uzcienā tak viņu ar pēperkūkām un kompetēm.— Jevtejs noņēma karabīni un, pieslējis pie kritalām, pastiepa roku pārsteigtajam Pāvelam, kas saspringti klusēja.— Nu tad sveiks!

—  Sveicināts, Jevtej Makarovič!— Pāvels pavirzījās sāņus, atbrīvodams ciemiņam vietu un joprojām lūkodamies viņā ar saspringtu skatienu.

—  Pavelko, nebažījies, neba nāku tevi padzīt. Kur nu vairs! Paskat, kā ierīkojies!— Jevtejs, bārdu izslējis, atzinīgi aplūkoja nometni.— Jā, tu esi pamatīgi iekārtojies . .. Tādā pajumtē var pat bērnu laist pasaulē. Nu, kā tad būs, tēju dosi vai ne?

Jevteja mierīgais, rotaļīgais tonis, smaidošās acis, rāmās, drošās kustibas pārliecināja Pāvelu, ka ciemiņš patiešām nācis ar labiem nodomiem. Tāpēc viņš, iekšēji atvieglots, no mugursomas steidzīgi sāka likt uz skuju paklāja mājas desu, sviestu, cukuru, maizi, kaltētu gāju.

—  Oho, cik tu bagāts! Vai tev daudz provianta krājumā?

—   Dienām divdesmit vajadzētu pietikt.

—   Are, kā! Bet mums iznāks dienām desmit, ne vairāk.. Nu labi, kad savu pieveiksim — ķersimies pie tavējā. Kazi neliegsi, kad nāksim no tevis aizņemties?

—   Laikam jau būs jādod, ja labi palūgsiet,— arī Pāvels mēģināja jokot, ieliedams Jevtejam tēju. Viņš vēl joprojām neuzticīgi lūkojās uz ciemiņu. «Jevtejam Makarovi- čam kaut kas ir aiz ādas,» puisis bažīgi domāja. «Stiepj gumiju, nezina, no kura gala sākt, būtu teicis uzreiz.»

—   Laba tējiņa, Pavelko! Citronliāna ir mēlei tīkama, es to dzeru ar prieku. Šorīt agri bijām kājās, bet tēju neiznāca padzert, kā pieklājas . .. Radiņš nodzina man visu ēstgribēšanu, sadevu viņam pa ļipu . ..

«Tā, sākas, nu jau ir tuvāk būtībai!» Pāvels atkal saspringa. «Tūlīt atklās kārtis …»

—   Nu tad tā . . . Ielej man vēl puskrūzīti tējas . . . Savelko šorīt provēja aizlikt labu vārdu par tevi: sak, nenāktu par ļaunu, ja mēs pieņemtu Kaluginu. Bet kur nu!— Jevtejs saviebās.— Radiņš i dzirdēt negrib, griež tik snuķi sānis, gluži kā sprāgusi žurka viņam būtu pie nāsīm piegrūsta … Ir nu gan cilvēks! Bet es varu matīt, kamdēļ viņš baidās pielaist tevi pie zvēru ķeršanas . .. Lai nu, lai, tomēr pēc viņa prāta nekas nesanāks! Savelijs — tas nenostājas pret tevi, bet viņš jau sen ir zem Nikolaja tupeles. Kā aizbrauca pie dēla uz pilsētu, bet tam dzīvoklī ir gan čīkstošs parkets, gan kristāli un paklāji, gan mašīna, kā tik viņam nav! Aizgājis vēl pie viņa uz darbu — nu ir snuķis gaisā lepnumā par dēlu, ne vārdiņa vairs nerunā viņam pretī. Tamdēļ arī šorīt… — Jevtejs izdzēra tēju, iebāza krūzi mugursomas kabatā, ar lielo plaukstu cienīgi noslaucīja ūsas, saglauda sirmo bārdu un, mazliet padomājis, stingrā balsī noteica:—Nē, tā jau nu nebūs, kā viņš grib. Bet tu, Pavelko, no sava neatkāpies . . . Man rādās, mums ar radiņu būs vēl viena runāšana — stiprāka par šorītējo. Pagaidām kādas naksniņas pārlaid vēl pie savas ugunssieviņas . . . —Jevtejs pameta ar aci Pāvelam, kas kļuva manāmi mundrāks.— Areče, kā sasildījusi tev sānus — tā izlaidies, ka bisi tikko nenogulēji. Skaties tu man, citreiz nosperšu, ne gailis nedziedās pakaļ. Nu, ko mēs abi darīsim — sēdēsim vai iesim meklēt tīģeri?

—  Nav ko sēdēt — jāmeklē!— Pāvels pasmaidījis pielēca kājās un steidzīgi sāka vākt kopā ēdamo.

—  Āre, šis nemaz nav nobijies! Kur ta taisījies meklēt, ja nav noslēpums?

—  Kur? Skaidrs, kur,— jāsāk ar tuvākajām tērcēm. Gatavojos doties, re, uz to tur, kas pa labi.— Un Pāvels ar roku norādīja uz to pusi, kur bija jāiet Jevtejam.

Jevtejs pārsteigts pasmīnēja, saglauda bārdu un eksami- nētāja tonī atkal noprasīja:

—  Bet kamdēļ tieši uz to? Kamdēļ ne uz šito vai uz to tur? Tās abas ir tuvāk.

Pāvels pasmaidīja, apjēdzis, ka Jevtejs viņu pārbauda.

—  Pie tām, Jevtej Makarovič, manuprāt, nav ko līst. Tās taču sākas mežrūpnieku cirsmās. Viņi katrā ziņā būtu manījuši pēdas, un tas nāktu zināms visam Sudmalcie- mam. Vispār tās upītes, ja vajadzīgs, var pārbaudīt pašas pēdējās.

—  Nu, labi, labi, tev galviņa mazliet strādā… — Jevtejs apmierināts pamāja, sliedamies kājās.— Iesim ar uz tavu upīti. Divatā mums būs vieglāk visu izsukstīt.

Kā izrādījās, strauta ietekas rajons bija drūms, ar plašu, purvainu palieni, kas biezi bija apaugusi ar ievām un alkšņiem. Taču pēc laika paliene sašaurinājās, sākās jaukts mežs, un vienā vietā līdzenumu šķērsoja mežacūku pēdas. Loškarevs pagāja divsimt metrus pa taciņu, uzmanīgi to aplūkodams.

—  Tādām tekām, Pavelko, garām nepaej,— viņš pamācīja. — Tīģeris iecienījis rukšu takas. Viņš noiet pa iemīto stidziņu, bet pēc viņa aizrikšo rukši un visu izmīda — un no tīģera pēdām vairs nav ne smakas! Ja matīsi kaut cik iemītu taku, visādā ziņā paej pa to līdz pirmajai vējlauzai vai vietiņai, kur taka izzūd. Rukši kritalai vienmēr apiet apkārt vai lec pāri, vai izlien pa apakšu, bet tīģeris, lielskungs, kritalai mūžīgi uzliek priekšējās ķepas. Kaķis paliek kaķis, tamdēļ jau tam piemīt visas kaķa ieražas.

Līdz pusdienai pēddziņi izpētīja vēl vienu mežacūku taku, trīs vietās šķērsoja izjubru pēdas un pie pašas iztekas ieraudzīja vilka pēdas.

—  Teitan mums, Pavelko, tīģeri neredzēt kā savas ausis,— ar piedurkni gurdi noslaucīdams slapjo pieri, Jevtejs īgni noteica un pameta ar roku uz vilka pēdām. — Kur mīt dižā kaķene, vilks nerādās. Viņa šito nešķīsteni obligāti nozūmēs, ies tam pa pēdām, kamēr saplosīs vai padzīs uz citu rajonu. Mums ciemā suns trenkā kaķi, bet mežā viss notiek otrādi: kaķis iznīcina suņu sugu. Tomēr rajonu ap upīti mēs pārmeklēsim — visādi var gadīties. Lai vēlāk nebūtu nekādas šaubīšanās, allaž jāpārbauda līdz galam. Neizmeklētie stūrīši pēc tam tev nejaus mierīgi gulēt, grauzīs sirdsapziņu: «Ak, kamdēļ neizsukstīju, varbūt taisni tur svītrainais ievilcies?» Mūsu darbā, Pavelko, jābūt akurātiem.

Upītes iztekā tīģera pēdu nebija. No augstienes, kur atradās ūdensšķirtne, cauri ciedrupriežu mežam varēja saskatīt zilganā dūmakā tīto Imanas ieleju, bet vairāk pa kreisi vīdēja Svētavota līkums, un virs tā pacēlās Armīna kalna baltais kupols.

—  Esam gan augstu uzrāpušies,— Jevtejs apmierināts noteica.— Bet laiks aizskrējis nemanot, tagad vajadzēs parikšot.

Viņi atgriezās pa kreiso atradzi — Jevtejs skaidroja, ka tīģeriene varētu dzīvot arī atzarojumā un lejā pie upītes nemaz nenokāpt, lai lieku reizi sevi nenodotu.

Pie Pāvela nometnes abi nokāpa pa krauju, šauru nogāzi jau puskrēslā. Jevtejs gribēja palīdzēt sakurt uguni, bet Pāvels kategoriski atteicās.

—   Nu, ja pats, tad pats,— Jevtejs labsirdīgi piekrita un sūdzējās:— Šoreiz nez kamdēļ pieguru, skrienot tev pa pēdām,— tu jau nesies kā jauns briedis. Rīt došu tev stiept šo štrumentu.— Viņš piesita ar roku pie karabī- nes.— Un maišeli ar, bet savu ieroci tu pametīsi te — nav ko vazāt līdzi lieku kravu.

—  Esmu ar mieru, Jevtej Makarovič, nest uz muguras ne tikai karabīni, bet arī jūs pašu.

—   Paskat, kāds kārdinātājs!— Jevtejs apmierināti pasmējās un jokodams padraudēja ar pirkstu.— Pielūko, rīt neaizgulies, citādi nosperšu bisi, nudien nosperšu! Labi, tagad iešu.— Un, mazliet sakumpis, gluži kā lācis gāzelēdamies, Jevtejs devās prom.

Pāvels, kas večuku līdz šim lāgā neieredzēja īgnā rakstura un drūmā izskata dēļ, tagad godbijīgi un ar cerībām skatījās uz viņa plato, salīkušo muguru.

* * *

—   Nu, kā ta mūsu vajātājs tur saimnieko?— Savelijs sagaidīja brāli ar jautājumu.— Atvaļinājumā vēl nepošas?

Ziemas miteklis bija karsti sakurināts, smaržoja svaigi vārīta tēja un grauzdēta maize.

—  Bet tu, kā redzu, sen jau esi mājās,— knibinādams no ūsām lāstekas, Jevtejs teica.— Kazi svītraino uzgāji?

—   Ko nu par svītraino! Šodien nez kamdēļ briesmīgi piekusu,— Savelijs apjucis nomurmināja, steidzīgi noņemdams no sienas virs krāsns savu šineli, kurā sviedri jau bija izžuvuši.— Un muguru lauž — droši vien uz laika maiņu . . .

—   Velti, Savelko, tu sūksties par laiku,— Jevtejs zobgalīgi pārtrauca brāli.— Kļūstam veci, brālīt, un no tā ceļas visādas vainas.

Jevtejs gausi pakāra virs krāsns dūraiņus, šineli, pēc tam krekšķēdams saspringti ņēmās atraisīt ulu saites.

—  Nu, Jevtejuško, matīji Pāvelu vai ne?

—   Es tak saku, brālīt, ka kļūstam veci,— it kā nedzirdējis jautājumu, Jevtejs turpināja savu domu.— Pāris sezonu vēl pačīkstēsim, paskraidīsim pakaļ tīģeriem, bet ko pēc tam? Pēc tam smiltis birs no mums.

—   Uz ko tu, Jevtejuško, tēmē?— Savelijs piesardzīgi jautāja.— Skatos, vairs neesi ne savā ģīmi. Vai nav kas pa prātam?

Novilcis ulus, Jevtejs vienās tūbas zeķēs aizgāja pie galda un paņēma krūzi, kurā Savelijs tūlīt pakalpīgi ielēja tēju.

—   Zini, bračiņ, uz ko es tēmēju,— Jevtejs, skaļi strēbdams karsto šķidrumu, domīgi turpināja.— Visu savu mūžu mēs abi ķeram tīģerus, parēķini — kādi tik ļautiņi nav bijuši mūsu brigādē — šodien viens, rīt cits, bet kurģ no viņiem ir pārņēmis mūsu arodu? Neviens! Tāpēc ka šo arodu nevienam neesam vēlējuši, it kā baidīdamies nodot, un tagad mūsu mūžs jau iet uz galu, bet pēcnieka nav, paši aiziesim no šīs pasaules — un nebūs, kas iet mūsu pēdās.. .

—   Bet, Jevtejuško, vai Nikolajs nav pēcnieks?

—   Kas viņš par pēcnieku?!— Jevtejs pat atgrūda krūzi un nervozi ielaida pirkstus bārdā.— Tavs Nikolajs ir atgriezts rieciens!

—  Kamdēļ tad atgriezts?— Savelijs apvainojās.

—   Neņem ļaunā, brālīt,— Jevtejs teica pieļāvīgāk.— Es pats priecātos, ja redzētu radiņu pēcāk turpinām mūsu darbu, mūsējo dinastiju, bet vai ta tu pats neredzi: tas nav viņam pie sirds, vienīgi mantkārība viņu te piesaista, tu stāvi un krīti par tīģeriem, bet viņš tev kā piektais ritenis vai kā sunīti» saitē.— Jevtejs brīdi klusēja, aplūkodams uz galda savas lielās, dzīslainās rokas.— Savelko, nesirdies, bet Nikolajs patiesi ir kā jauns, iecirtīgs ērzelēns tev saitē piesiets: tu viņu ved uz vienu pusi, šis velk uz otru, parāda raksturu: ja jau barvedis suņu barā, tad noteicējs pār savu saimnieku arīdzan . . .

—   Negvelz aplamības,— Savelijs nepārliecinoši iebilda.— Kāds viņš man noteicējs? Tā tik vēl trūka . . .

—   Kā ta nav noteicējs? Cikreiz nav bijis tā: tu uz vienu pusi, šis uz otru — un pārvelk tevi. Un kas tur iznācis?— Jevtejs pārmetoši pavērās brāli un stingri noteica:— Savam dēliņam esi zem tupeles, uz viņa inženiera vārdu skaties kā uz svētbildi — no apakšas, bet savējo arodu neturi nekādā vērtē, sevi pazemo. Dēlam būtu jājūt bijāšana pret tevi, bet ne otrādi! Un caur to tev pašam nākas ciest, ka neesi pratis saglabāt dēla cieņu pret sevi.

—   Kas vēl nebūs — es neprotot glabāt cieņu pret sevi?— Savelijs nevarīgi aizstāvējās.— Tu gvelz aplamības.— Noņēmis no krāsns katliņu ar strebjamo, viņš nolika to brālim priekšā uz galda un mēģināja ievadīt sarunu citā gultnē.— Āreče, labāk iestreb zupiņu, Jevtejuško, kamdēļ mums sākt strīdiņu. . . Rādās, ka esi pieguris, pa biežņu staigājot?

—  Kas nu nav, tas nav,— Jevtejs, zobgalīgi smīnēdams, noteica un zīmīgi paskatījās uz pārsteigto Saveliju.

—  Atkal tu, Jevtejuško, met cilpas kā zaķis. Saki skaidri un gaiši — vai šodien nekur negāji, sēdēji pie Kalugina?

—  Kamdēļ ta negāju? Gāju, bračiņ, gāju . . . Tikai ne pa meža biezokni, bet pa gatavām pēdām, knapi varēju Paškam tikt līdzi. Izturīgs, sātans, kā briedis. Uzrāpāmies līdz pašai strauta iztekai. Pavēroju maķenīt Pāvelu, un, āreče, ko tev teikšu, bračiņ: šis puisietis dienās būs īsts tīģeru ķērājs, piemini manus vārdus!

—  Tas vēl stāv zvaigznēs rakstīts — pats taču atceries, cik ļautiņu brigādē bijis un neviens nav noturējies . . .

—  Bet mēs nevienu jau ar neturējām! Un sevišķi centīgos pat atstūmām, atceries vien . . .— Jevtejs nosodoši pagrozīja galvu.— Izgājis no prāta, vai, bračiņ? Ir nu gan tev atmiņa . . .

—   Bet tu, Jevtejuško, tāpat grēkoji šai ziņā.

—  Nemaz nenoliedzu — vai nu tas maz bija kāds grēks? Toreiz vēl nebija laiks izjaukt dinastiju, bet tagad gan mūsu arods jānodod drošās rokās.— Jevtejs, bārdu plucinādams, zīmīgi klusēja un pēkšņi ar nelokāmu apņēmību, gluži kā dzīdams naglu slapjā kokā, teica:— Vai nu radiņš to grib, vai ne, bet Pāvels būs tīģeru ķērājs!

—   Vai ta es esmu pretī? Lai nāk brigādē! Lai nāk!— Savelijs sirsnīgi māja ar galvu.— Es ta neko, vēl tik jāpierunā Nikolajs . . . Tikai tā, Jevtejuško . . .— Savelijs ieklausījās — aiz durvīm līksmi iesmilkstējās suņi.— Tur jau viņš ir, kā vilku piemin, vilks klāt.— Savelijs izskatījās apmulsis un satraukts.— Tu, Jevtejuško, pagaidi, ne- belz kā ar cirvi, runā ar viņu mīlīgāk, bez skandāla,— pieklusinājis balsi, Savelijs steidzīgi lūdza.— Kazi vēl pāris dieniņu pagaidīt? Pavļiks grūtības neizturēs, aizies pats ar labu, un beigta balle . . .

—  Tu, bračiņ, nemaz neizlokies!— Jevtejs pikti pārtrauca Saveliju.— Kā nav kauna iztapt dēlam!

—   Ek, dari, kā zini!— Savelijs, arī aizsvilies, atmeta ar roku.— Kā gribat, tā dariet — lai notiek kas notikdams!

—   Nelien starp divām ugunīm, tad nekas nenotiks!

Laukā atskanēja soļi, večuki tūlīt apklusa, saspringti

lūkodamies uz durvīm. Ienāca Nikolajs, gurdi nopurināja sniegu no cepures, iesāņus paskatījās uz sabozušos tēvu un tēvoci un vienaldzīgi jautāja:

—   Ko jūs abi piepūtušies kā tītari — droši vien atkal risinājāt pasaules problēmas?

—   Mums pietiek pašiem savu zemes rūpju,— Jevtejs pikti nopurpināja, aizgriezdamies pie loga. Izšķirošo sarunu ar brāļadēlu viņš nolēma atlikt uz nākamo dienu. Radagabals ir noguris, lai atpūšas, izguļas. Rīts gudrāks par vakaru.

Bet arī otrā dienā saruna nenotika. Vai nu vainojams bija Nikolajs, kas pārāk ilgi nogulēja un, steidzīgi pabrokastojis, ne vārda neteicis, aizgāja pa savu maršrutu, vai arī pats Jevtejs, kas nebija sagatavojies šai sarunai, bet, Savelijam par prieku, strīds neizcēlās.

—   Tev, Pavelko, vajadzēs vēl vienu naksniņu pavadīt pie ugunssienas,— Jevtejs vainīgā balsī paziņoja.— Apstākļi pagaidām neļauj. Savelijam nav nekas pretī, bet Nikolajs i dzirdēt negrib par tavu ienākšanu brigādē. Cik ņoprotams, bez nopietnīgas runāšanas neiztiks.

—   Jevtej Makarovič, ja jūs manis dēļ gatavojaties strīdēties, tad velti to darāt, goda vārds, velti,— Pāvels iebilda.— Es varu nakšņot pie šīs uguns visu laiku, kamēr ņoķersim tīģeri

—- Nemaz nešaubos, ka tu esi panesīgs, ne jau par to ir runa, Pāvel. Runa ir par to, ka jāparāda manam radiņam viņa īstā vieta..Un vēl — pienācis laiks mums ar Saveliju nodot savu arodu — tīģeru ķeršanu — drošās rokās, bet kur ta ir šīs rokas? Tur jau tas joks, ka šo roku nav, tās jāsameklē. Tamdēļ sākās viss strīdiņš. Mūsu pusē ir taisnība — un mums abiem tā jāaizstāv. Viss ļaunums uz zemes — lai tas būtu liels vai mazs — nāk no vienas saknes, un, ja nemetīsi tam līkumu, bet karosi ar to, katrā ziņā tevi sitīs un gānīs. Bet, ja ļaunumam iesi ar līkumu, tad ne sasmērēsies, ne kāvienu dabūsi — būsi tīrs, visiem ērts, tāds nevienam nekaitē, bet no tāda nevienam nav arī nekāda labuma.— Jevtejs viltīgi paskatījās uz Pāvelu no spuraino, dusmīgo uzacu apakšas.— Nezinu, kā tādu cilvēku sauc mācīti vīri, bet mūsu valodā tas ir — sūds āliņģī. Man, Pavelko, patīk nemiera gari, kuri stāv un krīt par taisnību! Es tavu tēvu Ivanu labi pazinu. Taisnīgs vīrs bija, lai viņam debesu valstība, vienmēr cēlās par patiesību, tamdēļ jau aizgāja pirms laika . . . Un tu, kā redzu, ej tēva pēdās. Tādā pašā vīzē dzīvo tik uz priekšu. Ar kokiem, āre, tas pats: no dziļām saknēm izaug stiprs stumbrs, un dzīve tam raiba kā dzeņa vēders — te vēji plosa, te lietus kapā, bet koks tik iečīkstas un stāv par spīti negaisam, toties tam tiek pulka saules. Taisnība gan — vētra pirmām kārtām izgāž tādu koku, un zibens to sadedzina pirmo, bet te, Pavelko, ir jāizraugās viens no diviem — kas vairāk pie sirds . . .

Todien Jevtejs Loškarevs pārsteidza Pāvelu, jo bija neparasti valodīgs. Sarunājoties viņi it kā viegli un nemanot izpētīja bezvārda upītes rajonu. Neatraduši tur tīģeru pēdas, abi mednieki pa atradzi nokāpa pie Pāvela apmetnes. Tikai te, pie dūmojošās, izdegušās uguns, abi sajuta nogurumu.

—  Piekusu gan, pat kauliņi smeldz!— Jevtejs atzinās un ierosināja:— 2igli nogāzīsim tur to sauseni, sazāģēsim; un tad es iešu.

—  Ejiet atpūsties, Jevtej Makarovič, es pats visu izdarīšu,— Pāvels mēģināja iebilst, bet Jevtejs klusēdams paņēma zāģi un devās pie nokaltušās ciedrupriedes.

Minūtes četrdesmit pagāja, kamēr viņi nogāza nolūkoto koku, nozāģēja no tā divus divmetrīgus baļķus, atvilka pie ugunskura, sameistaroja no tiem ugunssienu un aizdedzināja.

—  Tā, nu gan ar visu pārējo tiksi pats galā,— Jevtejs apmierināts teica un, draiski piemiedzis aci, atzinās:— Es gan veikli izmanījos . . . Nikolajs ar Saveliju tur, ziemas puteklī, arī zāģē un skalda malku un pie viena vāra vakariņas, bet es pavadu laiku pie tevis, tagad aiziešu pie visa gatava. Areče, kā izgrozījos . . .

—  Jā, Jevtej Makarovič, to jūs veikli izdarījāt!— Pāvels pasmaidīja. — Apmainījāt pastalas pret vīzēm.— Un nopietni piebilda:—Paldies, Jevtej Makarovič, ar priedi es būtu ķēpājies vismaz stundu, pusotras.

—  Tātad iznāk, ka vieglāk dzīvot komūnā? Tā jau ir, Pavelko, dalīta bēda ir tikai pusbēda. Nu labi, neņem pie sirds, gan jau izdzīvosies arī komūnā. Šodien parunāšu ar radagabalu . . . Un kā vēl parunāšu . . .

* * *

Savelijs baroja suņus un laiku pa laikam nepacietīgi paskatījās uz to pusi, no kuras vajadzēja parādīties brālim, beidzot ieraudzīja viņu, atviegloti uzelpoja, bet tūlīt dusmīgi saviebās: «Tātad atkal gājis ar Kaluginu. Cik spītīgs! . . . Tās nelaimes vien vēl trūka! Ķēpa ar to Pāvelu …»

Jevtejs, pūlēdamies slēpt nogurumu, gāja uz būdiņu, kā pašam likās, mundrā solī. Taču tas viņam acīmredzot slikti padevās. Savelijs sagaidīja br'Sli, līdzjūtīgi vaicādams:

—   Nū, Jevtejuško, vai šodien stipri pieguri?

—  Šodien bija tāpat kā vakar,— Jevtejs zīmīgi atbildēja, piesliedams karabīni pie sienas.

—   Un kazi rīt būs tāpat kā šodien?

—   Nē, bračiņ, rīt viss būs citādi,— noraidīdams rotaļīgo toni, Jevtejs sapīcis atteica.

—   Vadzi, Jevtejuško, Nikolajs teica, ka Matjuhina strauta apkaimē manījis daudzas rukšu teciņas. Kazi tur apmeties tīģeris?

—  Tad pārbaudiet ar Nikolaju rīt to rajonu, bet mēs ar Pāvelu izsukstīsim līdz galam šo pusi. r

Pāvela vārdu Jevtejs ar nolūku izrunāja skaļi, tā, lai dzirdētu Nikolajs, kas atradās būdiņā.

Vakariņas tīģeru ķērāji ēda saspringtā klusumā. Dūmojošās kvēpenītes vājā liesma apgaismoja tumšo loga kvadrātu, no rupji aptēstām oškoka šķilām sameistaroto galdu, alumīnija bļodiņas uz tā, emaljētās krūzes, rupjmaizes sausiņu kaudzīti, celofānā ietītu gabalu sviesta, paciņu rafinētā cukura. Savelija melnā bārda šajā vārgajā gaismā mirdzēja gluži kā Barguzinas sabuļa āda, bet Jevteja sirmā bārda izskatījās zaļgana kā sūna uz kokiem. Nikolajs, jau noskuvies, zemu noliecis galvu pār bļodu, akurāti un nedzirdami strēba karstu buljonu, zagšus šad tad palūkodamies uz tēvoci. Viņš bija dzirdējis pēdējo Jevteja un tēva sarunu un, pazīdams tēvoča iecirtīgo dabu, gatavojās asai vārdu pārmaiņai, nolēmis nevis aizstāvēties, bet uzbrukt. Jevtejs uztvēra radinieka skatienu, sarauca pieri un, mērcēdams sausiņu tējā, nolēma sākt ķildu pēc vakariņām.

—  Tēvocīt, tu skalo maizīti ar tādu izskatu, it kā nespētu atrisināt grūtu uzdevumu,— atklāti smīnēdams, Nikolajs teica.

—  Kad padzeršu tēju, tad, radiņ, kopīgi risināsim manu uzdevumu,— Jevtejs savaldīgi atbildēja.— Pie viena arī Saveliju iesaistīsim mūsu uzdevumā.

—  Tu, tēvocīt, esi sācis izteikties alegorijās . ..

—   Vadzi, Nikolaj, man rādās, tu arī šodien nesalāpīsi savus ulus,— Savelijs mēģināja novērst dēla uzmanību. — Sniegs, skaties, salien apavos, tamdēļ tev zeķes mitras . . .

—   Es, tēvocīt, domāju, ka tu esi taisns cilvēks,— Nikolajs turpināja tikpat zobgalīgi, laizdams gar ausīm tēva vārdus,— bet izrādās, ka esi intrigants. Vai tik tu netaisies likt mums ar tēvu atrisināt uzdevumu par Pāvelu Kaluginu? Es dzirdēju, ka tu runāji par viņu . . .

Jevtejs strauji atgrūda neizdzerto tējas krūzi, ar plato plaukstu norausa drupatas no galda un, saraucis uzacis, nikni paskatījās uz brāļadēlu.

—   Pirmām kārtām tu, radiņ, nedižojies manā priekšā ar pārgudriem vārdiņiem, visādām tur aligorijām, intrigām — paturi tos pats sev, bet ar mani runā krievu valodā un dari to ar cieņu. Visvisādus svešzemju vārdus iemācījies, bet ar vecākiem cilvēkiem vairs runāt nemāki.

—   Tas, tēvocīt, neattiecas uz lietu . . .

—   Nē, attiecas gan, mīļo radiņ?— Jevtejs ar sērkociņu nervozi sakārtoja vaskā ieslīgušo kvēpenītes dakti. Uguntiņa uzliesmoja un dūmoja vēl stiprāk.— Tur tavā fabrīķī kazi neattiektos, bet teitan, pie mums taigā, uzvedies kā cilvēks . . .

—  Ko nozīmē — uzvedies kā cilvēks? Vai es izturos nekaunīgi?— apvaldīdams balsi, Nikolajs jautāja. Arī viņš atstūma savu krūzi ar neizdzerto tēju, viņa apaļā seja saspringa, piesarka, acis samiedzās, skatiens kļuva skaibs. Viņš paliecās nedaudz uz priekšu, plati iepletis elkoņus, ar krūtīm atspiedās pret galdu un it kā mēģināja ar acīm ieurbties tēvoča cietajā pierē, tomēr vairīdamies skatīties tā mierīgajās, bargajās acīs.

—   Tā tik vēl trūka, lai tu nekaunīgi uzvestos! Pietiek, ka nupat atklāti ņirdzi par mani. . .

—   Es par tevi neesmu ņirdzis . . .

—   Pietiek jau ar to,— Jevtejs nelokāmi turpināja,

—  ka brigādē tu sevi turi par direktoru, izvirzi pirmajā vietā un par sevi domā vairāk nekā par darbu.

—   Tēvocīt, tā atkal ir tukša retorika, runā par lietas būtību . . .

—   Nu, nu . . .— Jevtejs pasmīnēja.— Retorika, lietas būtība . . .

—   Klausies, Jevtej Makarovič!— Nikolajs nervozi ar pirkstiem pabungoja pa galdu.— Tu, lūdzams, nepārmet man par zināšanām, bet, ja nesaproti elementāru vārdu nozīmi, vaino pats sevi — vajadzēja mācīties, nevis velnu dzīt. . .

—   Nikolaj, ko tu runā!— Savelijs dusmīgi iejaucās.

—   Mēs ar Jevteju jau no desmit gadiem kolhozā darbadienas pelnījām.

—   Paga, paga, Savelko,— Jevtejs pārtrauca brāli, brītiņu klusēja, ar pirkstiem plūkādams bārdu, un beidzot ierunājās samierinošā tonī:—Tu, radiņ, apjēdz vienu lietu: taiga nav ne pilsēta, ne fabriķis, tur ir savi likumi, te — savi. Tur satiec cilvēku: «labdien» un «sveiki!», var arī nesasveicināties nemaz, bet te ir māmuja taiga. Te mums vajag citam citu aizstāvēt, nežēlojot savu dzīvību. Bet, ja starp mums nav vienprātības un saticības, tad vairs nevar paļauties cits uz citu. Un ar tādiem vilku likumiem cilvēks taigā nevar izdzīvot. Tas nebija domāts tev,— Jevtejs nomierināja Nikolaju, pamanījis viņa sejā neapmierinātu grimasi.— Es tēmēju uz to, ka taigā visas svarīgas lietas jāizspriež draudzīgi, bez ķīviņiem.

—   Nu, nu! Tagad, tēvocīt, pastāsti mums par Pāvelu Kaluginu,— Nikolajs dzēlīgi teica.— Ļoti sen neesam par viņu neko dzirdējuši. Patiesībā tev vajadzēja sākt ar viņu.

1  — Es ar tevi gribu runāt nopietni un pa labam!— Jevtejs nīgri saviebās.— Bet tu atkal nevari valdīt savas dusmas. Nu tad klausies, ko tev teikšu. Pašku Kaluginu vajag iesaistīt brigādē. Es jau divas dienas eju taigā ar viņu un domāju tā: no šī puisieša iznāks īsts tīģeru ķērājs! So sezonu viņš varētu padzīvot brigādē bez savas tiesas, lai pārbauda sevi, mēs arīdzan viņu vērosim, un tad jau redzēs. Cik ilgi mēs ar tavu tēvu vēl skraidelēsim pa taigu, dzīdami pēdas tīģerim, bet kas mūsu darbu darīs tālāk? Vai tu viens ar mednieku tuteni iesi pret tīģeri? Iznāk, ka jāņem sakarīgs māceklis. Bet Paška Kalugins ir dzimis mednieks, man liekas, no viņa iznāks lietaskoks.— Jevtejs jautājoši paskatījās uz Saveliju.— Nu, Savelko, vai tev nekas nav pretī?

—   Nē, nē, viņam nekas nav pretī!— Nikolajs izgrūda. — Tikai es — vienīgi es esmu pret! Lai tas Kalugins te nerādās ne tuvumā!

—  Mani, radiņ, pirmām kārtām interesē nevis tavējās, bet tava tēva — mūsējā brigadiera domas: viņš ir brigadieris, noteicējs, un tev jāpadodas vairākumam,— Jevtejs mierīgi paskaidroja.

—   Nu, ja tu, tēvocīt, esi tik principiāls, tad teikšu savu pēdējo vārdu.— Nikolajs atkāpās no galda, sabužināja matus, sakoda zobus tā, ka vaigos izspiedās puni.— Tēvs! Kā brigadierim tev paziņoju: ja jūs šo nekauņu pieņemsiet brigādē, es savākšu savas mantiņas un aiziešu uz Sudmalciemu. Izvēlieties: vai nu es, vai Kalugins. Tas ir mans pēdējais vārds!

—  Nu gan ieņēmis galvā!— Savelijs steidzīgi sāka vicināt roku.— Attopies jel!— Viņš gatavojās vēl ko bilst, taču Jevtejs viņu pārtrauca.

—  Tad nu tā: lai arī viss jūk un brūk, tak uzklausi mani. Jau trīsdesmit gadu mēs abi ķeram tīģerus, vai ne? Pareizi! Un nekad neesmu tev licis darīt pēc mana prāta, lai arī reizēm bijusi tāda vēlēšanās. Taču tu esi brigadieris, bet disciplīna mūsu arodā ir likums. Šodien, man šķiet, te tiek noskaidrots ļoti svarīgs jautājums, dzīves jēga — ja ne mūsu abu, tad vismaz manējās noteikti, tamdēļ teikšu tā. Ja rīt pat Pāvels netiks pieņemts brigādē, tad es kopā ar viņu aiziešu no taigas.— Jevtejs paskatījās uz Nikolaju.— Tas ir mans pēdējais vārds! Bet tev, Savelko, dodu laiku apdomāt manu lūgumu līdz rītam, un rītā ar skaidru galvu teiksi atbildi. Un tagad došos pie miera, šodien nez kāpēc esmu stipri nopūlējies.— Un, piecēlies no galda, viņš devās uz savu guļvietu.

—  Nu gan izrunājāmies . . .— Savelijs apmulsis teica un nogaidoši palūkojās uz dēlu.

Taču Nikolajs klusēja, viņš izskatījās apvainojies un reizē arī apjucis.

—  Jā, izrunājāmies,— Savelijs atkārtoja un sāka novākt no galda traukus un ēdamo, lai paglābtu no uzmācīgajām pelēm.

Vīri devās pie miera smagā klusumā. Tikko Savelijs nopūta kvēpeni, tumsā visapkārt sarosījās peles, viena pārskrēja Savelijam pār kāju, viņš jau gribēja izlamāties, bet aprāvās, aiz pretīguma saviebās un satriekts nopūtās.

Zem ledus monotoni čaloja upīte, krāsns, piebāzta ar zaļām oškoka šķilām, sīca, taigā no sala sprēgāja zariņi. Katrs troksnis bija skaidri dzirdams, un ilgi šajā vakarā nevarēja aizmigt tīģeru ķērāji, kurus bija satraukusi asā, atklātā saruna, katrs bija pārliecināts par savu taisnību un bija ar mieru to aizstāvēt.

Naktī uzkrita neliels sniedziņš. Pirmais pamodās Jevtejs. Labu laiku pāri pusnaktij viņš bija sabāzis malku izdzisušajā krāsnī, bet tagad tajā vairs nemanīja nevienas oglītes. Ūdeni spainī klāja ledus kārtiņa. Jevtejs salauza skalus, sabāza tos krāsnī un virs tiem krustu šķērsu salika tievas ciedrupriedes pagalītes. Pēc brītiņa skārda krāsniņa kurējās rūkdama un izstaroja karstumu. Sarāvušies no aukstuma, Nikolajs un Savelijs zem saviem šineļiem sāka grozīties, izstiepa kājas pret patīkamo siltumu. Arā pie mājeles piesietie suņi, sajutuši dūmus, nepacietīgi iesmilkstējās. Jevtejs, uzlicis uz krāsniņas tējkannu un kastroli ar ēdamo suņiem, izgāja no būdiņas. Gaisma tikko sāka svīst. Tumšā taiga, ar vieglu, pūkainu sniega villaini segta, izskatījās kā sastingusi. Lielais, melnraibais medību suns, ieraudzījis saimnieku, stingri nostiepa saiti un, mīņādamies ar priekškājām, luncināja ritenī saliekto asti un klusu, bet līksmi ierējās.

—   Džeri, mierā! Es tev gan . . .— ar mākslotu stingrību Jevtejs apsauca suni un piegājis skopi to paglaudīja.— Nu, Džerīt, tev gribas paskraidīt? Nedrīkst, draudziņ, par tevi nevar būt drošs — kā sāksi skriet zvēram pakaļ, tā dienu nevarēsi apstāties, es tevi pazīstu. Vai — vēl trakāk — nonāksi tīģerienei zobos. Nē-ē, draudziņ, tad jau labāk tupi vien pie saites, tā būs mierīgāk gan tev, gan man.

Tikko Jevtejs bija nozudis aiz durvīm, Savelijs, paslē- jies uz elkoņa, iebukņīja Nikolajam sānos.

—   Nikolaj, ē-ē, Nikolaj! Celies, kamēr Jevtejs ārā, mums jāaprunājas. Vai guli, vai? Mosties, ka tev saka!

Nikolajs pagriezās uz muguras un samiegojies neapmierināti atsaucās:

—   Jā jau, jā, esmu pamodies . ..

—   Nu tad klausies, ko saku. Mums jāapspriežas, kā rīkoties. Ko darīsim? Jevtejam savā ziņā taisnība, vajadzēs piekāpties. Lai Kalugins nāk brigādē, ko? Kā tu, dēliņ, domā? Savādāk brigāde izjuks. Būs kauns no cilvēkiem, teiks — divi brāļi saplēsušies. Mēs tak esam kā uz delnas, tā ka jāuzvedas piedienīgi . . . Kā tu domā, dēls? Vajadzētu gan piekāpties Jevtejam . . .— Savelijs pieglai- mīgi un lūdzoši skatījās uz dēlu.

—   Dari, kā zini, tēt,— Nikolajs apjucis atbildēja.— Tu esi brigadieris, kā teiksi, tā būs.— Un aizvainots piebilda:— Gan es šo nekauņu kaut kā piecietīšu, velns ar viņu! Tevis dēļ piecietīšu. Patiešām, vēlāk visādi sāks runāt. . .

—   Nu paldies dievam, dēliņ,— Savelijs iepriecināts māja ar galvu un steidzīgi, gluži kā baidīdamies, ka Nikolajs nepārdomā, sāka aut kājas.

Ienāca Jevtejs.

—   Kāds ārā laiciņš, Jevtuha? Naktī pa miegam tā kā sadzirdēju sniegu krītam.

—  Tā jau ir,— Jevtejs atbildēja, pētoši lūkodamies uz smaidošo brāli un manīdams, ka situācija ir mainījusies. — Sniegs maķenīt piesedzis vecās pēdas un visādas drazas.

—  Tas, Jevtuha, mums taisni kā pēc pasūtījuma! Jaunā sniegā arī zvēru pēdas jaunas, vieglāk ieraudzīt.

—  Tā jau ir, Savelko, pietrūkst vienīgi tāda mazumiņa — pēdu nav

—   Nav liela bēda, vēl tak neesam meklējuši, kā nākas. Visviens — kaut kur tās parādīsies.

—  Meklēsim, kur tad šīs dēsies, gan jau atklāsies . . .— Jevtejs uzmeta acis guļošajam Nikolajam.— Celies, radiņ, pietiek sust — brokastis jau gatavas.

Nikolajs gausi nometa šineli, tikpat gausi, gluži kā piespiests, ķērās pie apģērba. Brokastu laikā viņš demonstratīvi klusēja kā ūdeni mutē ieņēmis, bet, ja vajadzēja atbildēt uz Jevteja vai Savelija jautājumiem, tad darīja to ļoti īsi un atturīgi, gluži kā nez kādu laipnību izrādīdams.

«Nu padižojies, padižojies, radiņ, ja tik tava dižošanās nekaitē darbam,» Jevtejs domāja, priecādamies, ka izdevies visu nokārtot mierīgā ceļā. Vai brāļiem, kas draudzīgi nodzīvojuši mūžu, vecumā pēkšņi visu vajadzētu aizmirst un sastrīdēties — ļaudīm par apsmieklu? Un kā dēļ? Vai Pāvela dēļ? Nikolaja dēļ! Viņš ir savtīgs patmīlis — baidās no Pāvela, ka tas pēc pāris gadiem nepārņem vadību tīģeru ķērāju brigādē, tad viņam, Nikolajam, lai dievs nedod, parādīs durvis. Tētiņa paspārnē ir gan silti, gan droši, turklāt var arī komandēt. «Ak, radiņ, radiņ. . .» Jevtejs ar nožēlu pašķielēja uz Nikolaju, neviļus nopūtās, bet, apjēdzis, ka tā var apvainpt brāļadēlu, sāka sūdzēties par sāpēm mugurā:

—  Krustos iemetusies krika.— Un, vēlreiz nopūties, tagad jau liekulīgi, nodzēsa kvēpenītes liesmu.

—  Pareizi!— Savelijs piekrītoši pamāja brālim.— Jau sen uzaususi gaisma, bet šī, nolādētā, tik kūp un kūp, kvēpi kņudina nāsis.— Vakardienas strīdu Savelijs nepieminēja.

Jevtejam arī bez vārdiem bija skaidrs, ka brālis ar Nikolaju acīmredzot paguvuši apspriesties un nolēmuši pieņemt Pāvelu brigādē, bet var gadīties, ka viņi abi tomēr ir pret Pāvelu un Jevteja klusēšanu uzskata par piekrišanas zīmi. Lai izkliedētu šaubas, Jevtejs, noklepojies saujā, piesardzīgi jautāja Savelijam:

—  Kādi tev, Savelko, šodien plāni? Mēs ar Pāvelu vēl pārbaudīsim šo pusi, pārmeklēsim tālās upītes apkaimi, bet kur iesiet jūs ar Nikolaju?

—  Kur ta citur, ja ne uz Jevseja strautu. Vēl iemetīsim aci arī šajā pusē.

—   Labs ir, labs ir. . .— Jevtejs apmierināts pamāja.

Izgājis no mājiņas, Jevtejs aizturēja brāli un klusu, tā,

lai nedzirdētu Nikolajs, kas bija piegājis pie suņiem, palūdza:— Paklau, Savelko, ja nu tu atgriezies paagrāk, aizej pie Pāvela ugunskura, tas ir tepat blakus. Pagaidi mūs tur, padzersim tēju. Man bail par Pāvelu. Kaut viņš ir bezkaunīgs, tomēr pārmēru bikls — un nebūt nav mazāk lepns par tavu Nikolaju. . . Ja nu līdz puiša ausīm nonāk ziņa, ka tu esi pret viņu, tad viņš ne par kādu naudu nenāks uz brigādi.

—   Nu ko tad šim vajag, rakstisku ielūgumu, vai?— Savelijs saērcināts jautāja.

—  Tu neskaisties, Savelko, nav neviena, uz ko skaisties. Ja nolēmi Pāvelu pieņemt, tad viss jāizdara cilvēcīgi.

—   Ko ta vajag? Vai es ko saku?!

—  Vajag, Savelko, izdarīt tā,— Jevtejs miermīlīgi turpināja.— Vakarā aizej pie viņa uguns un uzaicini Pāvelu: sak, nāc, Pāvel, pie mums uz ziemas mājokli, pietiek slapstīties, tā būs mierīgāk gan mums, gan tev. Un tas ir viss, bračiņ… Nu, vai izdarīsi šitā?

—   Būs vien jādara, ja jau tavs Pāvels tik kautrīgs,— Savelijs burkšķēdams apsolīja.— Ir nu gan labais kautreklis, nav vārdam vietās — visus sacēlis kājās, salaidis matos, ej

nu vēl viņu pierunā. . . » * *

Pēc Jevteja gaitas un bārdainās sejas Pāvels jau iztālēm redzēja, ka večukam ir labs noskaņojums. «Vai tiešām viņš vienojies ar brigādi?» puisis domāja.

Bet Jevtejs, tuvodamies ugunskuram, nolēma vispirms Pāvelu pamocīt, uzreiz neatklāt patiesību un visiem spēkiem pūlējās savaikstīt neapmierinātu, stingru seju. Taču lūpas šķobījās nodevīgā smaidā, kas savilka ūsas un bārdu, piešķirot sejai visai apmierinātu izskatu. Beidzot apjēdzis, ka neizdosies Pāvelu apmānīt, Jevtejs atmeta ar roku un, plati, atklāti smaidīdams, jau iztālēm pavēstīja:

—   Padanco nu, padanco, tīģeru ķērāju kandidāti

—   Vai tiešām esmu pieņemts, Jevtej Makarovič?— Pāvels priecīgi iesaucās.

—   Pieņemts, pieņemts! Kā lai nepieņem tādu brašuli!

—   Un Nikolajs arī piekrita, neko neiebilda?

—   Arī Nikolajs piekrita, kur šim sprukt,— Jevtejs uzbudināts turpināja, taču, pamanījis Pāvela neticīgo skatienu, piebilda:— Nu, sākumā kārtības labad maķenīt patielējās, taču vēlāk bija ar mieru.

—   Bet Savelijs Makarovičs, kā viņš reaģēja?

—   Nu, Savelko no visas sirds! Viņš jau no sākta gala turēja tavu kanti, bet vakar Nikolajam pateica: «Sito puisi nedrīkst atstumt, vajag pārbaudīt viņa izturību, no viņa jāiznāk īstam tīģeru ķērājam!»—Sev par pārsteigumu, Jevtejs meloja tik aizrautīgi, ka ne vien pārliecināja Pāvelu, bet arī pats sāka ticēt saviem vārdiem.— Tagad viņi — Nikolajs un Savelijs — pārbaudīs tavu sīkstumu. Pārbaudīs visādi: gan ar darbiem, gan vārdiem, kazi ar pārmetumiem. Ja izturēsi, pacietīsies — paliksi brigādē, neizturēsi — aizlaidīsies prom, krustu nemetis, nu — ej ar dievu! Savelijs tieši tā teica: «Senāk meistari sita mācekļiem ar lineālu pa galvu un plēsa viņus aiz ausīm, tomēr vajadzēja paciest.»—Jevtejs vairs nesmaidīja, bet pētoši skatījās uz Pāvelu, kas sāka ausīties.— Ja nu tu, Pavelko, no tiesas gribi būt tīģeru ķērājs, tad uzklausi manu padomu: savu lepnību pievaldi, vienalga, lai ko tev teiktu,— paciet klusēdams. Izturies ar cieņu, nezemojies, tikai stāvi klusu. Klusuciešana ir zelts! Taisnība ir sakāmajam: savs laiks salasīt akmeņus — un savs laiks tos izmētāt. Tagad tev laiks klusēt un salasīt akmeņus. Vai saprati?

—  Visu sapratu, Jevtej Makarovič!— Pāvels nomākts pamāja un ar rūgtumu nodomāja: «Tātad Jevtejam manis dēļ iznācis krietni pacīnīties ar Loškareviem. Vai tiešām arī Savelijs bijis pretī?»

—  Ko tu, Pavelko, tā sadrūmi? Ja esi ķēries pie arkla, tad velc!

—  Nē, es nesadrūmu, tikai nodomāju: vai es pārāk nekaunīgi netiecos uz mērķi?

Tas ir teicami, ka tev radušās tādas domas!— Jevtejs nopriecājās.— Tad jau laikam pats vēl svārsties? Ka tevi nelabais! Pavelko, tu esi zīdainis, īsts pienapuika. . . Sākumā ieskrējies un meties ūdenī, bet kad izlīdi no ūdens un attapies, ka bikses slapjas. . . Tak peldi jel! Areče, uz to upi. . . — Jevtejs, labsirdīgi nosmējies bārdā, ar roku norādīja uz tālā strauta pusi, kur viņiem abiem vajadzēja iet.

Drīz virs tumšajām sopkām parādījās saule — un snaudošā taiga nopūtās, it kā atvērās un nosalusi pavērsās pret sauli; visur jau pulsēja dzīvība, kas izpaudās arvien skaļākās un skaļākās putnu balsīs. Diena bija žilbinoši koša, silta, pat sniegs zem kājām nečirkstēja, bet mīksti, pavasarīgi gurkstēja.

* * »

Savelijs Loškarevs ar dēlu atgriezās mājiņā un ilgi domāja: iet pie Pāvela vai ne? Sākumā bija iemesls aizkavēties: viņš zāģēja malku, baroja suņus, atnesa ūdeni no upītes. Taču Jevtejs nenāca, visi darbi jau bija padarīti, un Savelijs negribīgi devās uz Pāvela apmetni. No uguns bija palikuši tikai dūmojoši nodeguļi. Savelijs tos sarausa kopā, un tie acumirklī karsti uzliesmoja. Brigadieris apskatīja Pāvela apmešanās vietu un domās neviļus viņu uzslavēja: «Labu kaktiņu izraudzījies, velns tāds!»

Sāka krēslot. Savelijs uzlika tējkannu uz oglēm, atraisīja Kalugina mugursomu, izņēma no tās cukuru, sausiņus un nenoturējās, neaplūkojis mugursomas saturu. Tur atradās viss nepieciešamais pieredzējušam taidziniekam. «Proviants dienām divdesmit, ne mazāk,» Savelijs apmierināts konstatēja un, vēlreiz apskatījis nometni, bija spiests atzīt, ka Pāvels pamatīgi iekārtojies.

Kalugins ar Jevteju pārradās mijkrēslī, kad Savelijs, pietiekami ilgi jau sēdējis un dzēris tēju, sāka uztraukties.

Ieraudzījis Saveliju, Jevtejs pasmaidīja un apmierināts klusu teica tā kā Pāvelam, tā kā sev:

—  Āreče, mūsu pulkam ieradušies palīgspēki.

—       Labvakar, Savelij Makarovič!— pieiedams Loškarevam pavisam tuvu, Pāvels nedroši sveicināja.

Savelijs manīja Pāvela nedrošību, un tā viņam glaimoja.

—       Labsvakars! Āreče, kā satiekamies. . . Es jūs nevarēju sagaidīt, padzēru tēju.— No biezo uzacu apakšas Savelijs skatījās uz Pāvelu.

Puisis izturējās bikli, taču ar cieņu.

—        Nu, vīri, dzeriet jūs arī, žēl izliet zemē, pēc tam iesim uz māju.— Savelijs mirkli vilcinājās.— Tīģeru ķērājs Kalugins te iekārtojies ērti, bet vai miteklis nav par šauru?

Jevtejs noguris apsēdās pie ugunskura un ielēja tēju krūzē un tējkannas vākā. Pasniedzis krūzi Pāvelam, viņš maziem malkiem sāka dzert no vāka un uzmundrinoši pameta acis uz piesardzīgi klusējošo Pāvelu.

—       Jevtejs, kā rādās, jau būs pavēstījis: mēs vakar nolēmām pieņemt tevi brigādē. Palūkosim, iznāks vai neiznāks no tevis tīģeru ķērājs. Ja tu pēc visiem punktiem mums derēsi, tad nākamajā sezonā pieņemsim tevi brigādē kā pilntiesīgu locekli, ja nederēsi, tad vaino pats sevi. Bet pagaidām būsi tāds kā vērotājs.— Savelijs, pētoši paskatījās uz Pāvelu.— Vai piekriti?

—   Protams, piekrītu!— Pāvels dedzīgi atsaucās.

Savelijs pagriezās pret brāli.

—   Nu, Jevtejuško, vai svītraino nemanījāt?

—   Nav ne smakas!

—       Rīt būs jāpārvācas uz Antonavotu. Paskatīsim vēl tur. Kā domā, vai pa dienu paspēsim aiziet līdz Artjo- mova ziemas miteklim?

—       Aiziesim, ja no rīta agrāk dosimies ceļā,— Jevtejs pārliecināts sacīja, izšļakstīdams sniegā tējas biezumus, un slējās kājās.

Savelijs arī piecēlās un pamāja Pāvelam.

—   Savāc savu maišeli, un iesim!

Pie mājiņas viņi piegāja jau dziļā tumsā. Suņi sāka riet, bet Savelijs tiem sakliedza, un troksnis apklusa. Pie durvīm Savelijs tīšām skaļi un nevietā teica:

—  Tu, Pāvel, nebaidies no suņiem, viņi mums pavisam rāmi! Mugursomu pakar uz naglas, lai peles netiek klāt.

Savelijs plaši atvēra no liepas šķilām taisītās spraugai- nās durvis un, zemu pieliecies, iegāja dzeltenās gaismas četrstūrī.

—  Areče, mēs atvedām vēl vienu tīģeru ķērāju!— Savelijs uzsauca nedabiski mundrā balsī.

Nikolajs sēdēja pie galda un grieza katlā sīpolu. Uz tēva vārdiem viņš nereaģēja, nepacēla pat galvu.

«Nūja, sākas,» Pāvels sērīgi nodomāja un skaļā balsī sveicināja.

Nepaceldams galvu un nepārtraukdams darbošanos, Nikolajs negribīgi atņēma sveicienu, un īsajā, it kā vienaldzīgajā atbildē Pāvels gandrīz fiziski sajuta slēpto nelabvēlību.

—   Cik labi, ka esam majas!— Savelijs iesaucās, apmierināts ar ārēji mierīgo satikšanos.— Ģērbies nost, Pāvel, sēdies pie galda, tūlīt ēdīsim vakariņas. . .

* * »

Tīģeru ķērāji pamodās krietni pirms rītausmas, nodomājuši paagrāk iziet no mājiņas, bet, kamēr pabrokastoja, pabaroja suņus, sakārtoja mugursomas, kamēr sagatavojās,— laiks bija aizsteidzies, un viņi izgāja, tikai saulei lecot. Neliels sals viegli apsvilināja seju, uzmundrināja vēl lāgā nepamodušos miesu. Vīri soļoja cits aiz cita zosu gājienā, ko noslēdza Pāvels, vezdams Džeri. No rīta Pāvels bija pieteicies Jevtejam palīgos, un Jevtejs labprāt atdeva suni. Vest to pavadā pa meža biezokni nebija viegli, te zars iecērt dzīvniekam pa purnu — un tas palec zem kājām, te aizķeras pavada. Turklāt Džerim bija paradums rūpīgi apostīt visas ceļā redzamās pēdas.

—  Pavluha, tu daudz neceremonējies ar to slīmestu!— nepagriezdams galvu, Jevtejs ieteica.— Parausti viņu pāris reižu, kā nākas. Citādi pa garo dienu viņš tev tā noriebsies, ka pāries visa gribēšana ķert tīģerus. Blēdīgs suns! Galvenais — nepalaid vaļā, pēc tam vairs rokā nedabūsi.

Pusdienas laikā tīģeru ķērāji šķērsoja tumšu palienes mežu un iegāja kuplu ciedrupriežu zonā. Drīz viņi ieraudzīja svaigas cilvēka pēdas un vecus, ar sveķiem notecējušus iegriezumus priežu stumbros.

—   Artjomova taciņa,— Jevtejs nešaubīdamies teica un norāva cepuri no sasvīdušās galvas.— Maķenīt atvilksim elpu un tad kātosim uz ziemas mitekli. ..

—   Tas, Jevtejuško, nav tik tuvu. . .— Savelijs uzmanīgi piebilda, ar patiku nomezdams mugursomu un iztaisnodams plecus.

—   Būs kilometri pieci seši. Līdz tumsai paspēsim.

—   Jāpaspēj,— Savelijs izklaidīgi noteica un pētoši palūkojās uz Pāvelu.

Pāvels viņa vērtējošos skatienus bija uztvēris ne vienu reizi vien, un tie viņu mazliet kaitināja.

Pa sasalušajām cilvēka pēdām bija vieglāk iet. Drīz tās noveda uz taciņas. Pa labi un pa kreisi no tās bija uzstādīti slazdi Sibīrijas caunām, gadījās arī no satrunējušiem celmiem un saknēm saslietas lamatu būdiņas. Taciņa vijās gar upīti pie sopkām, kas bija biezi apaugušas ar eglēm un balteglēm, bet gar krastu šaurā joslā stiepās tīrs ciedrupriežu mežs, ko no vienas vietas bija izraibinājušas vāveru un Sibīrijas caunu pēdas un izrakņājušas mežacūkas. Katrā slazdā par ēsmu bija nodīrāta vāvere. «Daudz vāveru saķēris,» Pāvels nodomāja, «ja ēsmai liek nevis pusi, bet veselu zvēriņu.» Kādā slazdā tīģeru ķērāji pamanīja dzīvu Sibīrijas caunu. Ieraudzījusi nākam cilvēkus, cauna kā rūsgans zibens gribēja nozust zem kritalām, taču pie mietiņa piesietā trosīte spēcīgi parāva to atpakaļ. Zvēriņš sāka mežonīgi raustīties, pūlēdamies atbrīvot pakaļējo kāju no slazda, tomēr metāla loki to turēja stingri. Sakliedzis uzbudinātajam, smilkstošajam Džerim, Jevtejs piegāja pie caunas. Tā negaidot skaļi un griezīgi iespiedzās un metās virsū cilvēkam. Ar kreiso roku Jevtejs pastiepa dūraini, cauna acumirklī ieķērās tajā. Jevtejam tas vien bija vajadzīgs. Ar labo roku viņš satvēra zvēriņu aiz kakla, pēc tam, nometis cimdu, sagrāba aiz krūtīm, lai gan dzīvnieks mežonīgi raustījās un skrāpējās, tad ar pirkstiem sataustīja mazo, izmisīgi pukstošo sirsniņu, stipri saspieda un brītiņu paturēja, kamēr tā apstājās. Pakāris ļengano zvēriņu uz apakšējiem koka zariem, zem kuriem atradās slazdi, Jevtejs sakārtoja mizu būdiņu, ko cauna bija izjaukusi, uzstādīja tajā slazdus, nomaskēja ar sausām lapām, kuras sagrābstīja zem kritalām, un, apmierināti saglaudis bārdu, teica:

— Tagad peles caunu neapgrauzis, bet slazdā iekritis cits zvērs, un labi vien būtu.

Jevtejs visu bija veicis ātri un precīzi. Slazdos iekļuvušos sabuļus un caunas Pāvels piebeidza tādā pašā veidā. To darot, viņu pārņēma neliels riebums, taču slazdā noķerto dzīvnieku cita — humānāka — nogalināšanas veida gluži vienkārši nebija.

Reiz kāds pazīstams neprofesionāls mednieks, redzot, kā Pāvels ātri apstādināja sirdsdarbību slazdā noķertam sabulim, nosauca viņu par barbaru. Velti Pāvels mēģināja pierādīt, ka tas ir tāds darbs. Sis paņēmiens ir sens un dod iespēju iegūt nesabojātu ādiņu. Galu galā nešausi noķerto zvēriņu ar šauteni. Pēc nedēļas Pāvels ar šo mednieku bija gājis pa iecirkni. Ieraudzījis slazdā iekļuvušu sabuli, tas bija sācis zvēriņu nikni bradāt ar kājām, lūkodams trāpīt uz kakla. Sniegā iemītais sabulis izlocīdamies skrāpējās un koda. Tad mednieks sagrāba to aiz kakla un, piepūlē tumši piesarcis, sāka žņaugt. Sabulis atņirgtiem zobiem, izvalbītām acīm gārdza, ar nagiem skrāpēdams vateņa piedurknes, pūlējās piekļūt pie rokas, kas žņaudza kaklu, un galu galā tas arī izdevās. Mednieks iekliedzās, palaida zvēriņu vaļā, un tas negaidīti veikli aizvilka slazdu uz vējlauzu. Mednieks, rupji nolamājies, panāca sabuli, uzmina tam ar kāju un ar šautenes laidi ņēmās sašķaidīt tam galvu. Vakarā, pretīgumā viebdamies, viņš stundas divas ņēmās ap šo sabuli, ar nazi skrāpēdams asiņainas gļotas no ādas. Zvēriņa ķermenis bija vienos asinsizplūdumos, āda notraipīta ar asinīm. Uzstiepdams ādu uz rāmja, mednieks nosodoši paskatījās uz Pāvelu un prātoja: «Es jūs, medniekus, tomēr nesaprotu. Kā gan var nogalināt zvērus katru dienu? Dienu no dienas! Beidzot tas sāk noriebties. Neņem ļaunā, bet jūs man atgādināt miesniekus. Turpretī neprofesionāls mednieks ir pavisam kas cits — tīrs, veselīgs azarts. Tur viss attaisnojams. Bet, ja zvērs jānogalina bez azarta, tikai naudas dēļ, piedod man, tā ir dzīvnieka mocīšana!»

Pāvels nemēģināja runāt pretī medniekam, kautrējās viesi aizvainot. Tomēr jāpiebilst, ka šis cilvēks nodeva medību saimniecībai nevis piecus sabuļus, kā bija rakstīts līgumā, bet tikai divus un četras pašas tumšākās un kuplākās ādiņas aizveda un uzdāvināja sievai. Šoreiz viņam, riebeklim, nemaz nederdzās miesnieka guvums.

Artjomova ziemas miteklis atradās stāvas nogāzes pakājē uz nelielas, ar sīkām eglītēm apaugušas terases; zem tās, ledū kalts, skaļi urdzēja šajā vietā neaizsalstošais Antonavots Virs būdiņas apsnigušā jumta stīdzēja zilgana dūmu strūkliņa. Nogurušie tīģeru ķērāji sarosījās un sāka soļot ātrāk. Pāvels gaidīja ierejamies Artjomova suni — tā pēdas bija visur: gan ap būdiņu, gan uz taciņas. Taču suns nerēja.

«Vai tiešām neko nejūt? Paļaujies nu uz tādu sargu! Droši vien guļ patrepē …»

Taču arī tur suņa nebija, un tikai vēlāk, kad tīģeru ķērāji, piegājuši pavisam tuvu pie būdiņas, sāka noņemt mugursomas un piesiet savus suņus, iekšā atskanēja apslāpēta riešana. Tūlīt nočīkstēja ar izjubra ādu apsistās durvis — un tajās vienlaikus pabāzās balts suņa purns ar labsirdīgām acīm un sirmiem sariem apaugusi, dziļu grumbu izvagotā Artjomova seja ar mazajām, niknajām ačelēm. Melnie mati uz viņa galvas vijās gredzenos un slējās uz visām pusēm.

— Ko taisa troksni? Riktīgie hunhūzi . . . Nu, sanāk iekšā!— Artjomovs noburkšķēja un nozuda aiz durvīm.

Suns ostīdams kādu brīdi šķobīja mitro purnu, tad klusu ievaukšķējās un, droši vien uzskatīdams, ka pienākums izpildīts, arī nozuda.

Pāvels, kas Artjomovu bija redzējis tikai mednieku sanāksmēs, uz kurām tie reizi gadā sabrauca no visiem iecirkņiem, bet daudz dzirdējis par viņa ķildīgo raksturu, tagad ieinteresējies gribēja večuku iepazīt tuvāk un tāpēc nepacietīgi skatījās uz Saveliju, kas stāvēja pie durvīm.

Būdiņas baļķu sienas bija nomelnējušas un stūros mazliet satrunējušas mitruma un laikazoba ietekmē, bet ar ciedrupriežu skaidām segtais jumts dzintaraini svaigi spīdēja, acīmredzot tas bija apjumts šajā rudenī.

Pa kreisi no durvīm uz koka tapām, kas bija iedzītas baļķu spraugās, karājās slazdi, celofāna maišelis ar ēsmu, divdesmit astotā kalibra šautene, vara vadu ritulis un jauns petrolejas lampas cilindrs. Soļus desmit no būdiņas atradās malkas grēda, masīvs steķis ar nepārzāģētu, sausu oškoka šķilu, bet mazliet tālāk uz četriem augstiem celmiem pacēlās neliela, pārtikas produktiem paredzēta nojume ar dēļu jumtu; lai nojumē neiekļūtu peles, ap katru pamatnes baļķi bija aptīta un pienaglota skārda sloksne. «Saimniecisks vecis,» Pāvels atzinīgi nodomāja, ātri pārlaidis acis apkārtnei.

Ziemas miteklī bija karsti un šauri, jo lielāko telpas dalu no sienas līdz sienai aizņēma vienlaidu nāras; pa kreisi no durvīm pie maza lodziņa stāvēja galds, pa labi bija dzelzs krāsns. Virs tās pie griestiem bija piekārtas divas divmetrīgas kārtiņas apģērba žāvēšanai; apkvēpušajās sienās, kur no spraugām nokarājās sūnu kumšķi, viscaur bija iedzītas lielas naglas, bet uz tām sakārtas mantas kā vecu lietu tirgotavā. Kā tik tur nebija! Lupatas, tējkanna, pavārnīca, katliņi, vadu rituļi, ķēdes slazdiem un daudz kā cita. Virs nāru galvgaļiem uz koka ķīļiem ierīkotos plauktos stāvēja pulvera paciņas, kartona kārbas, maisiņi, misiņa čaulas. No nāru apakšas bailīgi izlīda saimnieka šunelis.

—   Vesels, Ničipor!— Savelijs sasveicinājās ar saimnieku, bez kautrēšanās noņēma no nārām emaljētu tver- tnīti ar ūdeni un nolika pie sliekšņa.

—   Vesela, vesela, Loškarevu saime! Apsēdieties, kur patīk, vienīgi teitan ne,— mājokļa saimnieks ar roku parādīja sev aiz muguras; tur bija izstiepts guļammaiss un pārklāts ar sarkanu flaneļa segu. Sasveicinājies ar visiem, Ničipors (Pāvels paspēja ievērot) īpaši pamāja Jevtejam, un Jevtejs viņam tāpat atbildēja. Redzēdams Pāvelu nedroši mīņājamies pie sliekšņa, Ničipors panācās šaipus galda un, vērīgi ieskatīdamies puisī, vaicāja Jevtejam:

—   Dzi, vai šis tik nav mana biedra nelaiķa Kalugina dēliņš, kas pie mums ieklīdis?

—   Tas pats ir, Pavelko Kalugins,— Jevtejs apstiprināja, pogādams vaļā šineli.— Kur tev lampa? Gaismu vajadzētu, citādi ne vella neredz, kur apsēsties!

—   Ak tā gan, tā gan . . .— Ničipors joprojām bez kautrēšanās aplūkoja Pāvelu, un viņa saltas, dzēlīgās ačeles strauji atkusa, izstarodamas labestību.— Ak tā gan, tātad dēliņš, ko?— Viņš izbrīnījies nogrozīja izspūrušo galvu un nedroši pastiepa roku.'— Sveiks, Pavļik!

Pāvels, mazliet apmulsis, neizpratnē sirsnīgi paspieda medniekam roku, nojauzdams, ka tūlīt atklāsies kaut kas tāds, kas smalkā pavedienā sasaistīs tēvu ar šo nīgro vīru . . .

Taču Ničipors, kura askētiskā seja staroja sirsnībā, pašķobīja lūpas, laikam gatavodamies Pāvelam ko teikt par tēvu, bet pēkšņi paskatījās uz citiem, it kā saplaka un ar nožēlu smagi nopūtās.

—   Iekārtojies, Pavļik, jūties kā mājās . . .— Un, atgriezies pie galda, Ničipors apsēdās agrākajā vietā.

«Dīvains virs,» Pāvels nodomāja, «taču viņā kaut kas slēpjas.»

—  Iedegsi lampu — vai tāpat tupēsim nokrēsli?—Jevtejs vēlreiz atgādināja Ničiporam.

—   Iebrūk te, saproties, saceļ troksni un tad vēl komandē,— Ničipors noburkšķēja puspajokam, pusnopietni, tomēr lampu tūlīt iededza un, pavaicājis, vai tīģeru ķērāji ēdīs vāveru gaļu, nolika uz galda lielu, apkvēpušu kastroli, bļodiņas, krūzes, izņēma divus apaļus plāceņus, sausiņus, sviestu, cukuru un divlitru burku ar brūklenēm.— Tīģerus meklējat, vazājaties pa svešām tekām, zvērus baidāt, tīrais negals ar jums . . . Krūzes gan būs tikai tris, sadabū- jiet vēl divas savējās, vienas bļodiņas arīdzan pietrūkst, un karote vēl vajadzīga. Ir nu gan nemierīgi ļaudis! Neaizmirstiet pabarot savus suņus, man tur pie griestiem karājas saišķis ar vāverēm. Četras atļauju izvārīt. . .

Lampas gaismā Ničipors savā pusaizpogātajā pelēkajā kreklā, kas atsedza tumsnējas, spalvainas krūtis un ko viduklī apjoza siksna, pie kuras ādas makstī karājās neliels duncis, ar melno, čigānisko matu ērkuli un dziļo grumbu izvagoto, cietiem, sirmiem bārdas rugājiem apaugušo seju izskatījās pēc aktiera, kas bez jebkāda grima varētu filmās tēlot noziedznieku vai pirātu. Kalsns, stiegrains, mazliet sakumpis, neliela auguma, viņš gan runāja, gan kustējās strauji, tomēr kustības bija aprautas un arī sakāmais netika izteikts līdz galam. Mehānismam kustību tā droši vien ierobežo stingras atsperes. Tieši tāda atspere ienāca prātā Pāvelam,zagšus novērojot Ničiporu. «Smags raksturs,»— tā par viņu runāja mednieki. Ilgāk par sezonu neviens nevēlējās medīt kopā ar Ničiporu, tomēr visi atzina, ka viņš ir gan taisnīgs, gan augstākajā mērā kārtīgs.

Tīģeru ķērāji izņēma savus produktus un salika uz galda.

—  Tas nu nebija vajadzīgs!— Ničipors teica.— Ēdamais jums vēl noderēs, kas zin, cik ilgi būs jādauzās pa taigu, bet man produktu papilnam, turklāt mājās arī no slotas- kāta var izvārīt zupu. Tā ka bāz vien, Nikolaj, Savelija acuraugs, visu atpakaļ maisā.

Viņš to pateica mierīgi, bet tik stingri un nelokāmi, ka Nikolajs nekavējoties visu steidzīgi salika atpakaļ mugursomā. Pāvels ievēroja, ka runājot Ničipors cenšas vairāk skatīties uz Jevteju, dažreiz arī uz viņu, Pāvelu, bet Savelijam un Nikolajam it kā neveltī nekādu uzmanību. «Tas viss nav bez iemesla,» Pāvels nodomāja. Vēl viņš paguva ievērot, ka Nikolajs, kurš ar visiem runāja mazliet augstprātīgā tonī, pret Ničiporu izturējās uzsvērti pieklājīgi, lielākoties klusēja. Mājiņas saimnieks Pāvelam iepatikās arvien vairāk.

Vakariņu laikā, pļāpādams par visu ko, Jevtejs uzmanīgi ierunājās par tīģeriem:

—  Vadzi, Ničipor! Vai taisnība, ko ļaudis runā: pagājš- vasar tavā iecirknī raktuvju milicis ar pistoli esot šāvis tīģerēnam? It kā tīģeriene ar mazo pārpeldējusi upi augštecē, bet milicis tieši tur makšķerējis, nu, un šis sācis bliezt virsu, kad svītrainie viņa tuvumā rāpušies krastā. Viens it kā ievainots . . . Vai tā bija?

—  Muļķības! Bija pavisam citādi. Ir nu gan ļautiņi!— Ničipors nogrozīja galvu.— No oda iztaisa ziloni. Milicis ta bija kumpānijā, kopā ar lieciniekiem, visi iedzēra, un tīģeris, pats tēviņš, ne jau mātīte,— tiesa gan, no viņas puses iegāja upē, taisījās peldēt pāri uz šito krastu. Milicis ar ieroci blieza gaisā, lai zvērs nedomā pārpeldēt uz šo pusi. Nu, šis, protams, aizmuka atpakaļ vilkukārklos — un ar to dieviņu! Un tas ir viss. Samuld velns zin ko!

—  Tātad tā nemaz nebija tīģeriene?— Jevtejs ar nožēlu jautāja.

—   Nē, nebija vis .. .

—  Tā-ā . . . Nu, bet, Ničipor … tā sakot, tu pats … Šogad tīģerieni neesi matījis?

—  Tīģerieni?— Ničipors viltīgi paskatījās uz Jevteju, izvilka no kabatas tabakmaku, bez steigas satina no avīzes gabaliņa smēķi pirksta resnumā un, labsajūtā miegdams acis, aizkūpināja.

—  Kazi ne pašlaik, vismaz vasarā vai kaut rudenī manīji pēdas, ko?— pēc krietna klusuma brīža Jevtejs uzmanīgi atkārtoja.— Kaut kur šai rajonā viņai jābūt.

—  Kamdēļ tu domā, ka jābūt?— Ničipors kā blēņodamies palaida uz Jevteja pusi tik kuplu dūmu, ka vecais mednieks steidzīgi sāka vicināt roku un gribēja sadusmoties, bet attapies tikai nicīgi saviebās.

—  Kamdēļ jābūt, tu prasi? Tamdēļ, ka mežsaimnieki redzējuši viņas pēdas pirms sniega. Stāsta, ka manīts nozūmēts ruksis. Un gala izvazāta uz visām pusēm. Pieaudzis tīģeris gaļu neizvazā, tā dara tikai jaunie — iznāk, ka gājusi māte ar tīģerēniem. Te ir mierīgi, te apmetušies rukši, tātad arī tīģerim jābūt, saprotams, ja vien nav aizbaidīts.

—   Edz, edz, ka jums viss salikts pa plauktiņiem . . .—- Ničipors pārlaida tīģeru ķērājiem zobgalīgu skatienu. — Jābūt — rauj kaut vai no elles laukā! Un ko tad, ja šim jābūt, bet šis neuzskata par pienākumu te būt? Vai esat šo piesējuši, ko? Nav tīģerienes šajā iecirknī, tātad aizgājusi . . .— viņš to pateica tādā tonī, it kā priecātos, ka tīģeriene ir prom.

—   Mēs tak, Ničipor, par velti negribam, maksātu piecdesmit rubļus,— Savelijs piesardzīgi atgādināja.

—  Ta ta nauda!— Ničipors nicīgi atcirta, pat nepaskatīdamies uz Saveliju, bet, tāpat kā iepriekš, uzrunādams Jevteju:—Tu, Jevtej, mani pazīsti. Melot nemāku. Tīģeriene tik tiešām nav krustojusi manas takas. Rudens pusē uz mednieku kailceļa bija diezgan trokšņaini, kazi tāpēc viņa nogriezās uz strautu augštecēm, par to negalvoju. Tas pirmām kārtām, bet otrām kārtām — tu tak zini, ka ar tīģeriem es mierīgi sadzīvoju un, ja arīdzan zinātu, par piemēru, kur šī mājo, tad vienalga jums to neteiktu, lai arī kā tevi, Jevtej, cienīju. Aizpērnā gadā man iznāca tāds misēklis — kā vecs lempis izpļāpājos Maškinam par tīģerieni ar jaunuļiem, bet Maškins darīja to zināmu jums. Un kas no tā iznāca? Jūs noķērāt tīģerēnus manā iecirknī un paši aizlaidāties uz mājām, bet tīģeriene pēc tam pāris nedēļu vilkās man pa pēdām, un ap manu ziemas mītni bija iemītas apledojušas taciņas. Kādu nakti izgāju no būdiņas mazajās darīšanās, stāvu, skatos uz mēnesi, priecājos, te uzreiz no sāniem, soļus piecpadsmit no manis — kā-ā ierēcas! Es vienā rāvienā sastingu kā sālsstabs. Būdiņā iespruku, nepabeidzis darāmo, turklāt no šiten tāda rēciena uzreiz savajadzējās iet ari lielajās darīšanās.

Ničipors to stāstīja tik atklāti, ka Pāvels neviļus iespur- cās, arī pārējie pasmaidīja.

—   Nu, nu! Jums prieki un smiekli!— mājas saimnieks pikti pamāja.— Bet mums, medniekiem, pēc jūsu sekmīgā ķēriena jāspēlē ar tīģerieni paslēpes. Pieņemsim, ar prātu es saprotu, ka mani viņa neaiztiks, vēl nav bijis tāda gadījuma, bet, no otras puses,— nekādas drošības arī nav: šodien neaiztiek, bet rīt izlec no kritalām un — ar to dieviņu .. . Man nevajag ne jūsu piecdesmit, ne piecsimt rubļu. Meklējiet vien pēdas paši, un, jo tālāk no maniem īpašumiem jūs tās uziesiet, jo mierīgāk būs man.— Ničipors naidīgi pašķielēja uz Savelij u un Nikolaju.— Ta ka, cienījamie tīģeru ķērāji, neņemiet ļaunā, bet nevaru būt jums ne palīgs, pat ne padomdevējs. Mamuļa taiga, kaut arīdzan paplucināta, tomēr vēl ir liela diezgan, kājas jums stipras, ejiet vien un meklējiet. . .

—   Mēs jau skraidām, meklējam, nevienam uz kakla nesēžam,— Savelijs aizvainots nopurpināja.

—   Vai ta es jums ko pārmetu?— Ničipors nikni savilka uzacis un pat nospieda degošo smēķi pret palodzi.

—   Nu, es tāpat nevienam nepārmetu, kas vēl nebūs!— Savelijs kašķīgi noteica, pieceldamies no galda un apsēzdamies uz nārām.

—   Jūs, Ničipor Matvejevič, patiešām veltīgi dusmojaties uz mums,— Nikolajs gāja tēvam palīgā.— Vai mēs vainīgi, ka jāstaigā pa svešiem medību ceļiem un jāķer zvēri svešos medību laukos? Mēs priecātos, ja nevajadzētu traucēt medniekus, bet kā piespiedīsi tīģerieni iet pa neitrāliem meža iecirkņiem, un tādu taigā arī nemaz nav: katrs strauts ietilpst kāda mednieka iecirknī. Tā ka mēs esam spiesti apgrūtināt citus, bet jums jāpacieš . . .

—   Tu, Nikolaj Saveļjevič, esi uz nepareizām sliedēm . . .— Ničipors saērcināts sarauca pieri.— Ne jau par paciešanu mums ar tavu tēvu bija runa. Mēs runājām par gluži ko citu.— Ničipora lūpas savilkās tikko manāmā nicīgā smīnā, kuru viņš tūlīt it kā nodzēsa, ar raupjo plaukstu pārvilkdams pār sarainajiem vaigiem un zodu.— Kur jums vajag, tur ejiet -—taiga, lai slavēts dievs, nav privāta iebraucamā vieta, jums savs darbs, man — savs, un tīģeri tik tiešām ar rīksti nepārdzīsi neitrālā zonā; saprotams, jūsu vazāšanās ļembastu rada un zvērus baida. Bet no mežrūpniekiem jezga ir miljon- reiz lielāka — un pat viņi jāpacieš! Jā, jā, ko darīsi, jāpacieš!— Ničipors sadrūma, brīdi sēdēja sabozies, tad paņēma no palodzes neizsmēķēto kazaskāju, pielika uguni un, lēni, it kā negribīgi ievilkdams un izpūzdams dūmus, pakratīja galvu.

—   Ničipor, vai tad arī tevi mežrūpnieki sāk traucēt?— Jevtejs līdzjūtīgi vaicāja.

-— Hm, traucē . . .— Ničipors rūgti pavīpsnāja.— Ja jau tikai traucētu . . .— Steidzīgi ievilcis pāris dūmu, Ničipors iemeta ižsmēķi krāsnī un, pagriezies pret Jevteju, dedzīgi jautāja:— Vai tavā iecirknī, no kura aizgāji, tevi netraucēja?

—   Nu-ū, atradis, ko salīdzināt!— Jevtejs sagrozījās, iekārtodamies ērtāk uz klucīša un nolikdams uz galda savas lielās rokas.— Ir gan ko salīdzināt! Tur, mīļais draugs, man visu tā iztīrīja, ka mans ziemas miteklis tagad rēgojas celmu vidū kā siena kaudze nokoptā pļavā — visas ciedrupriedes ir prom!

—  Tā, tā, tā, tev visas priedes ir prom!— Ničipors iedegās, arī novietodams savas nelielās, dzīslainās, līdz elkoņiem atrotītās rokas uz galda.— Tev aizveda visas ciedrupriedes? Bet man no augšteces sākas kailcirte! Zāģē visu pēc kārtas. No augšas pļauj mūsu mežrūpnieki, bet no sāniem piezogas Tjušenskis. Tikai lejasgala iecirknis, pa kuru jūs nupat nācāt, pagaidām vēl palicis dzīvs. Kad izcirtis arī tur, vajadzēs iet bodē par sargu vai pārvākties pie viņa.— Ničipors pamāja uz Pāvelu.— Viņam tur upes augšgalā mežs ir sīks, bez ciedrupriedēm, uz turieni mežrūpnieki vēl nestiepj savas ķepas.

—  Arī uz turieni jau stiepj, Ničipor Matvejevič,— Pāvels teica.— Ziemas ceļu izcirta, bet visu iecirkni pagājušo vasaru mežu ierīcības ekspedīcija sadalīja kvadrātos.

—  Jā, starp citu, tie paši mežu ierīkotāji tur sarīkoja arī ugunsgrēku,— Jevtejs atcerējās.— Veselu mēnesi dzēsa. Labi, ka uznāca lietus un palīdzēja. Nevīžīgi ļautiņi!

—  Tas tiesa. Sadzinuši taigā visādus draņķus — glābiņa vairs nav!— Savelijs dedzīgi piekrita brālim, atkal apsēzdamies pie galda.— Kas tur ir tais ekspedīcijās? Lielākoties visādi klaidoņi. No visas pasaules dzenas uz taigu, bet uzvesties tajā nemāk.

—   Ko nu runāt par nemācēšanu,— Ničipors nikni pārtrauca Saveliju.— Negrib! Negrib mācēt! Skaties, kas tur darās! Kur mēs, mednieki, senāk taisījām mājiņu? Redzamā, izskatīgā vietā, lai blakus būtu ūdens. Bet tagad? Visi ziemas mitekļi, kas celti pie upes un braucamiem ceļiem, ir piegānīti. Aizejot no mītnes, traukus nomazgāji, apgāzi uz mutes, grīdu izmēzi, iekurus atstāji pie krāsns, sausu malku un arī grēdu kurināmā sagādāji nākamajai sezonai. Atgriezies — mēslu visapkārt, cik uziet, malka sadedzināta, traukos — kas cepts un vārīts, tas arī palicis. Tagad ej uz savu mājiņu un domā: nu labi, lai jau ko nosper, lai sadedzina malku, salauž nāras, kaut vismaz mājiņu nebūtu nosvilinājuši! Platonovam pērn nodedzināja — upes krastā stāvēja, zvejnieki tur allažiņ apmetās, un še tev! Nāras sadedzināja malkā, arīdzan jumtu noplēsa malkai. Naktī šie atbrauc ar laivu, pa tumsu biezoknī līst negribas, bet te pa rokai sausas šķilas. . .— Ničipors ar nožēlu nogrozīja galvu.— Un pats zini, ka tādu maitu reti izdodas pieķert nozieguma vietā. Viņš labi saprot, ka dara cūcības, tamdēļ uzmanās.

—  Tev taisnība, Ničipor, taisnība,— Savelijs, nepacietīgi gaidīdams, kad tiks pie vārda, māja ar galvu.— Aizpa- gājšgad es ar gribēju uzbūvēt ziemas mājokliti upes krastā, bet noskatījos uz Vlasova mitekli — iebraucamā sēta! Pat baļķus būdas stūros aptēsuši iekuriem, ar konservu bundžām un pudelēm piemētājuši visu apkārtni — nav kur kāju spert! Tamdēļ savu mitekli uztaisīju patālāk no upes, baltegļu biezoknī — vieta drūma, neparo- cīga, toties tur miers un kārtība.

—  Bet pie manis, vīri, pagaidām šai ziņā ir rāmi un klusi,— Jevtejs teica, labsirdīgi pasmaidīdams.— Jaunajā vietā, upīšu iztekās, paldies dievam, nav ne zemes ceļu, ne ūdens ceļu. Ekspedīciju teka ir veca, pa to reizreizēm staigā tūristi, mājiņā gan apstājas, bet — kulturāli ļaudis, paši sarūpē malku, aizejot visu sakopj un atstāj, kā bijis. Patīkami, nav ko teikt! Tagad pat trepes ierīkoja pie upes. Mana mājiņa stāv kraujā uzkalnā, bet upīte tek lejā: pēc ūdens jāiet pa slidenu taku. Tad šie izdoba pakāpienus, iedzina mietus un pie mietiem piestiprināja margas, kur pieturēties. Šoruden aizeju uz ziemas mitekli — tur tīrs! Viss nomazgāts, bet uz naglas virs nārām karājas sarkan- punktains pupturis. Labi, ka mana vecene nenāca līdzi, citādi būtu šito mantu ieraudzījusi — tad gan no viņas dabūtu pa mizu!— Jevtejs plati pasmaidīja.

—  Tad viņa būtu tev knābusi līdz kapa malai,— Savelijs piebilda.

—  Skaidrs kā diena,— Jevtejs piekrita.— Veča man ir ugunīga, nav vārdam vietas.

—  Jā-ā, jocīgi gan . . .— pēc neliela klusuma brīža Ničipors noteica, izbrīnā galvu grozīdams, un apklusis pārlaida visiem pētošu skatienu, it kā pārbaudīdams, vai viņam izdevies ieinteresēt klausītājus, un, pārliecinājies, ka ir izdevies, atkārtoja:—Jocīgi gan, jocīgi…

—   Par ko tu runā?— Jevtejs nesaprata.

—  Par to pašu. Es brīnos. Sākām ar nopelšanu, bet beidzām ar slavas dziesmu.— Ničipors, saraucis pieri grumbās, pārsēdās uz zema bluķīša tuvāk krāsnij.— Tamdēļ ari saku: tas ir jocīgi. Kaut kāda kaitniecība! Nesen lasiju vienu rakstiņu avīzē, rakstnieka uzvārds gan nav palicis prātā. Drukājums saucās—«Ciedrupriežu aizsardzībai». Labi raksta, jēdzīgi, bet labuma nekāda — ciedrupriedes kā iznicināja, tā joprojām iznīcina. Bet rēķi- nums tak te pavisam vienkāršs.— Ničipors apsēdās uz kluča ērtāk.— Pirmām kārtām — kas tad ir ciedrupriede? Laba slaucama govs — tā, edz, ir ciedrupriede! Bet atcerieties, kad mums bija ciedrupriežu meži, cik daudz rukšu te mājoja — bariem vien! Visas sopkas bija izrakņātas. Ražīgākos gados noķērām pa simt vāverēm dienā. Cik bija kažokzvēru, cik nagaino — un visus baroja ciedrupriede. Cik vēl riekstu savāca? Divas trīs tonnas tīru sēklu cilvēks vienā rudenī nodeva pieņemšanas punktā! Kā ciedrupriedes iznīcināja, nozuda arī zvērādas. Un bodēs vairs neredzēja riekstu. Tirgū par glāzi prasa pusrubli, gribi — ņem, gribi — skaties. Ražīgā gadā viena ciedrupriede dod piecus maisus čiekuru. Ir aprēķināts, ka vienā gadā priede ar riekstiem atmaksā visas savas koksnes vērtību. Vienā gadā! Bet ciedrupriede dod čiekurus trīssimt gadu! Un, ja vēl pieskaita kažokzvērus un tos nagaiņus, kurus baro ciedrupriede,— cik tas iztaisīs? Sie gan stāsta, ka nozāģēto vietā stāda jaunas priedes. Kā tad, stāda gan!— Ničipors aizdedza apdzisušo smēķi un nospļāvās pie krāsns.— Desmit priedes nozāģē, vēl desmit kāpur- nieki salauž, no desmit divas augšgala krautuvē pazaudē, divas lejas krautuvē sapūst un buldozeri aizšķūrē kopā ar zemi, vēl divas vai trīs pludināšanas laikā aizsprostojas kādā līcī. Citas varbūt arī nonāk līdz fabrīķim, bet tur tāpat nezin cik aiziet atkritumos. Viņi, protams, divdesmit nozāģēto vietā iestāda piecīti jauno, vēl piecīti pieraksta, ka iestādīts, bet cik no šī skaita vēlāk nokalst? Un raža ilgi jāgaida. Tamdēļ arī iznāk, ka ciedrupriede ir slaucama govs, bet mēs — liela ģimene, kas dzer pienu, ēd sviestu un krējumu, un te kāds no malas nolemj mūs pabarot ar gaļu, iegāž govij pa pauri, nu ēdam gaļu līdz vemšanai, drīz būsim to apēduši — un mums vajadzēs staigāt pa pasauli ar ubaga tarbu.

—   Jā, patiesi!—Jevtejs rūgti izsaucās.

—   Nu kā to lai saprot?— Ničipors pārlaida visiem jautājošu, neizpratnes pilnu skatienu.— Kamdēļ tā iznāk? Zinām, ka zāģējam zaru, uz kura sēžam, zinām, ka zars lūzīs, tomēr zāģējam! Kāpēc mēs to zāģējam? Pēc kā pavēles? Vai tā nav kaitniecība?—Tagad Ničipors prasīgi un nikni skatījās uz Jevteju.

—  Kamdēļ tu, Ničipor, man vaicā?— Jevtejs drūmi pasmīnēja.— Virs manis tak laikam ir augstāka priekšniecība. ..

* * *

Pirmais pamodās Savelijs. Viņš tā sakurināja krāsni ar sveķaino ciedrupriedes malku, ka gulētāji uzreiz nometa visu, ar ko bija apsegušies, pat Ničipors samiegojies izrausās no sava guļammaisa un, pakasījis kailo muguru, ierāvās nāras kaktā, kur vilka vēsāks gaiss. Pāvels, nu jau pilnīgi pamodies, uzmeta skatienu līdzās guļošā Ničipora mugurai un ieraudzīja tās labajā pusē rētu pakava lielumā, bet mazliet augstāk, kur Ničipors bija pakasījis, vēl divus baltus plankumiņus. Viņš nevarēja atraut acis no rētām, līdz Ničipors pagriezās uz muguras un atvēra acis.

Brokastu laikā Ničipors nomākts klusēja.

—   Ko tu, Ničipor, jau no paša rīta tik saskābis,— Jevtejs ierunājās.— Sliktu sapni redzēji vai sailgojies pēc savas Matrjonas?

—  Ek, kāda tur Matrjona!— Ničipors atvairījās.— Mugura nez kamdēļ atkal sākusi smelgt, bet šodien jātiek uz tālīno medību taku — kilometri divdesmit turp un atpakaļ. Vajadzētu aiziet arī uz tuvīno, tur gan biju aizvakar, bet tālīnajā nav būts dienas piecas — ja būs iekritusi Sibīrijas cauna, peles apgrauzīs. Tamdēļ prātoju: uz kurieni iet?

—  Veselība nav loterijā vinnēta. Ej uz tuvīno — un beigta balle,— Jevtejs deva padomu.

—  Tad tā arī darīšu,— Ničipors kļuva žirgtāks.— Un, ja paagrāk atgriezīšos, uztaisīšu lielajam cirvim kātu, citādi dienas paiet vienā steigā, nav laika to sameistarot.

Ar roku braucīdams krustus, sāpīgi viebdamies, viņš uzslējās kājās un sāka ģērbties. Arī tīģeru ķērāji posās ceļā. Tumsa aiz lodziņa jau kļuva zilgana.

. . .Diena, kaut apmākusies, bija svilinoši auksta. Jevtejs, izprašņājis Ničiporu, uzzināja, ka tam ir trīs medību takas — viena gar centrālo strautu un divas gar lielākajām urgām, kuras ietecēja centrālajā tikai no vienas — kreisās puses. Antonavota augštecē notiek kokmateriālu sagatavošana; ūdensšķirtnes kreisajā pusē, Ničipors stāstīja, arī mežrūpniecības saimniecība spiežas virsū, kluss un neskarts stūris palicis vienīgi labajā pusē, no turienes centrālajā strautā ietek četri nelieli strautiņi, tie tad nu jāpārbauda. Un vispirms viņiem viss šis apvidus jāsaņem kā spīlēs, Tāpēc Jevtejs ieteica Savelijam sākt ar pašu zemāko strautu un to pārbaudīt, bet pats ar Pāvelu devās uz vistālāko. Ja tīģeriene mīt šajā trīsstūri, tad jau rit mednieki noteikti redzēs viņas pēdas. Ja pēdu nebūs, tātad jāšķērso cirsmas un tīģeriene jāmeklē Oračonkas krastu nogāzēs.

Strauta paliene, kā izrādījās, bija biezi noaugusi krūmiem, un starp ciņiem zem sniega segas žļakstēja purva ūdens. Pāvels nogriezās tuvāk pie sopkas nogāzes, kur stiepās biezs vecu lapegļu mežs. Vētra tur bija sagāzusi kokus krustām šķērsām, un caur mežu iešana bija vēl grūtāka. Toties te nebija jābaidās iekrist ūdeni un samērcēt kājas. Tiesa gan, draudēja citas briesmas — varēja paslīdēt uz kritalām un krītot uzdurties uz zara, kas tik ass kā kaula šķēpele. Taigā vienmēr jābūt uzmanīgam, gatavam uz visu. Ja redzi, ka kritala ir slapja, ar lieliem zariem, apej tai apkārt, ja vari, bet, ja nevari,— sargājies pats.

Pāvels gāja pa vējlauzu lēnām un uzmanīgi. Viņš saprata, ka tā pasargās ne tikai sevi, bet arī savus biedrus: ja paslīdēs kāja, var uzdurties tur uz tā smailā zara — un beigta balle, esi ārā no ierindas, visai brigādei sagādāsi nepatikšanas.

Pāvels pavērās atpakaļ uz Jevteju. Vecais taidzinieks, kurš, iespējams, ne reizi vien bija skatījies nāvei acīs, virzījās pa nolaideno vējlauzu ar tik saspringtu uzmanību, it kā baidītos uzkāpt uz minas.

Beidzot viņi no tumšā baltegļu meža iznāca gaišā, tīrā, mežacūku izrakņātā ozolājā. Iešana kļuva vieglāka.

—  Jevtej Makarovič! Es gribēju jums ko vaicāt. Artjo- movam uz muguras redzēju lielas rētas. Vai nezināt — viņš bija karā?

—  Kā nu nezināšu!— Jevtejs noņēma cepuri un pieglauda no sviedriem mitros matus.— Mēs abi kādu laiku strādājām ekspedīcijā, vairākas reizes vācām čiekurus, vienā brigādē bijām namdari, iznāca celt mājiņas medību saimniecībai. Karā viņš bijis, tik tiešām. Aizgājis līdz pašai Berlīnei, bijis izlūks. Viņš tak ar tavējo tētuku kādu laiku kopā karojis, vai ta Ivans tev neko neteica?

—  Varbūt teica. . .— Pāvels paraustīja plecus.— Tikai visi vārdi un uzvārdi man galvā sajukuši. Turklāt skaidrā prātā tēvs karu nekad nepieminēja ne ar pušplēstu vārdu, pat filmas par karu nevarēja skatīties, toties iedzēris par karu vien runāja. Bet vai nu iereibušu kāds klausīsies kā normālu cilvēku. Vēl jo vairāk tāpēc, ka dzērājus es vispār ciest nevaru.

—  Tiesa, tiesa, nedzērušam ar piedzērušu nav pa ceļam!— Jevtejs zobgalīgi pamāja.— Nu, bet vai vakar ievēroji, kā Ničipors nopriecājās par tevi?

—  It kā. . .

—  «It kā!» Es tak pazīstu Ničiporu. Viņš kautrējas. Bet kamdēļ viņš vakar tev veltīja īpašu uzmanību? Reiz, kad mēs ar tavu tētuku iedzērām, viņš stāstīja, kā ievainoto Ničiporu pēc izlūkgājiena stiepis uz muguras pie savējiem. Laikam uzdūrušies slēpnim, es lāgā nesapratu — abi bijām kunga prātā. Šodien paprasi, lai Ničipors pastāsta. To gan nesaki, ka es iedomājos, saki: tētuks šo notikumu pieminēja. Par sevi viņš diez vai ko teiks, tādai sarunai vajadzīga īpaša noskaņa vai gadījums, bet dēlam par tēvu — to nu gan viņam vajag visādā ziņā, tu tik labi neatlaidīgi palūdz, neatkāpies no viņa. . . Ei, Pavelko!— Jevtejs pēkšņi iesaucās.— Kamdēļ tu tik mudīgi nesies pāri rukšu takām?

Pāvels sarāvās un atskatījās — aiz muguras tiešām bija palikusi mežacūku iemīta stidziņa.

—   Es tak tev teicu: pa visām iestaigātām tekām jāiet tik ilgi, kamēr tā izzūd. Ja nu te tīģeris gājis? Kur teciņa pagaist, viņa pēdas būs redzamas.

—   Jevtej Makarovič, es nemaz nepamanīju,— Pāvels vainīgi atzinās.— Aizsapņojos.

—   Tā jau skatos, ka esi aizsapņojies. Domā, ka sargāšu tevi no aizmugures? Un ja nu es tāpat lāgā neieskatos, tāpat aizsapņojos? Nē, mans mīļais tīģeru ķērāj, tā nu neiet!— Jevtejs runāja nopietni, mazliet saskaities, un Pāvels gluži labi saprata, ka pelnījis stingrāku rājienu. — Vienu gan tu stingri liec aiz auss: mūsu kopīgā darba panākumi tagad atkarīgi no mums katra. Nevienas pēdas, kuras kaut maķenīt šķiet aizdomīgas, nedrīkst palaist neizpētītas. Sis galu galā ir atbildīgs uzdevums. Tīģerus Maskavai tak pasūtījušas ārzemes, bet Maskava — Piejūras novadam, Piejūras novads — mūsu medību saimniecībai, bet tā — mums. Iznāk, ka esam kā uz delnas, visiem acu priekšā. Ja nenoķersim tīģerus — bārt jau mūs nebārs. Kad nav — nav! Bet kauns būs no medību saimniecības, tiem savukārt — no novada, novadam — no Maskavas, bet Maskavai — no ārzemēm. Jūti, uz ko tēmēju?— Jevtejs vaicāja jau miermīlīgi.

—  Saprotu. Jevtej Makarovič, viss atkarīgs tikai no mums.

—   Tieši tā, Pavelko!

Mežacūku iemītā taka, pa kuru gāja mednieki, pēc metriem simt izbeidzās, tīģeru pēdu šeit nebija.

—   Viss kārtībā, pārbaudījām,— Jevtejs apmierināts konstatēja.— Tagad sirds mierīga, tālāk iesim pa saviem maršrutiem.

Taču drīz viņi uzdūrās vēl kādai takai, pēc tam iznāca nogāzē, kq no vienas vietas bija izrakņājušas mežacūkas, te vajadzēja apmest vismaz pusotra kilometra lielu līkumu. Tad viņi pārbaudīja vēl divas takas. Taču upīte bija īsa, un dienas vidū tīģeru ķērāji jau nonāca pie ūdensšķirtnes. Ziemas mītnē viņi atgriezās pa atzarojuma augšējo daļu.

Uz klints pūta stiprs vējš un bija auksti. Kāpjot sakarsušie mednieki nedaudz patīksminājās par plašo panorāmu, taču baidījās saaukstēties, tāpēc steigšus devās lejup uz klints pakāji. Tagad līdz palienei viņiem bija jāiet pa nolaidenu un garu nogāzi; tīrajā ozolu audzē šur tur bija redzamas mežacūku un izjubru pēdas, vietumis bija skrējušas vāveres un Sibīrijas caunas. Bija tik vilinoši kāpt lejā pa skrajo, parkam līdzīgo ozolu audzi, ka Pāvels jau gribēja naski doties lejup, tiešā ceļā uz ziemas mītni, bet Jevtejs norādīja uz lespedēzām apaugušo kalnu grēdu.

—   Pa grēdu, Pavelko, pa grēdu—tur zvēri mazāk staigājuši, kazi uziesim svītrainā pēdas, vieglāk būs ieraugāmas. Turies vairāk gar krūmmalu.

Kalnu grēda noveda tīģeru ķērājus tālu sānis no ziemas mītnes, taču saule virs sopkām vēl stāvēja augstu. Iecerētais maršruts bija veikts, bet sākt jaunu vairs nebija nozīmes, tāpēc vajadzēja vien virzīties uz māju pusi. Atgriezdamies tik agri, Pāvels jutās it kā vainīgs. Tā ar viņu notika vienmēr arī kažokzvēru medībās. Tas laikam bija mantojums no tēva, kas allaž no ziemas mītnes medībās bija izgājis rītausmā, bet atgriezies nokrēslī.

Priekšā jau bija redzama mājiņa. Pāvels paskatījās pulkstenī. Tas rādīja trīs.

•— Šodien laikam ne tikai mēs vien esam noslamstījušies,— teica Jevtejs, nākdams Pāvelam aiz muguras.— Nejūti dūmu smaku? Vai nav Ničipors?

Ničipors viņus sagaidīja ar zobgalīgu uzrunu:

—   E-ē, zeļļi, kam tik vēlu atnācāt, pusdienas jau garām. Tagad došu jums tikai vakariņas. Bet, vispārīgi ņemot, ar tādu darbu kā šodien jūs vakariņas arīdzan neesat pelnījuši. Kamdēļ tik agri pārnācāt? Vai pēdas uzgājāt?

—  Pats atvilcies vēl agrāk par mums un pusdienas jau paspējis notiesāt. Tev vajadzētu strādāt kantorī par ekonomistu,— Jevtejs jokoja.

—  Tas būtu man pats piemērotākais amats,— Ničipors piekrita, likdams uz galda katliņu ar rīsu biezputru, kas bagātīgi bija pārlieta ar kausētu sviestu.— Ķerieties pie ēšanas, uzkodīsim palaunagu, es pie reizes ar iestiprināšos, vēders pavisam pielipis pie mugurkaula: no paša rīta nekas nav baudīts.— Viņa balss tonis bija reizē gan burkšķīgs, gan sirsnīgs; zem sirmajām, spurainajām uzacīm slēptās acis skatījās vēlīgi. Viņš laikam bija pārnācis sen, jo bija paguvis izvārīt biezputru, sacirst malku un iztēst cirvja kātu, kas tagad karājās pie griestiem virs krāsns.— Sakiet nu atklāti — kas jūs spieda tik agri atgriezties?— viņš vēlreiz jautāja, mazliet saintriģēts, kāpēc Jevtejs izvairās no atbildes.— Atradāt svītraino, vai?

—   Neko neatradām, Ničipor Matvejič,— Pāvels steidzās nomierināt mednieku.— Gluži vienkārši izķemmējām visu strauta rajonu, nokāpām lejā pa atzarojumu, uz mājām gan bija vēl tā kā par agru, bet uz citu strautu arī nepagūtu, tāpēc bijām spiesti ierasties uz palaunagu.

—  Un paldies dievam, ka neatradāt,— Ničipors no sirds nopriecājās.— Es šodien tāpat pārnācu tukšām rokām. Trāpījās gan viena cauna, taču šī atstāja ķepu slazdā un aizskrēja uz trim kājām.

—  Atradis, ko nožēlot,— Jevtejs teica, sēzdamies pie galda.— Smirdošs sesks izmucis! Šodien viņš tev izspruka, bet rīt citā slazdā, iekritīs ar visām trim — tikpat šo noķersi. Āreče, ja sabulis izsprūk no slazda un aiziet, tad gan žēl! Tas, blēdis, ja vienreiz slazdā iekritis, nākamajā reizē ies tam ar līkumu, tikai uz tecinās viņu var saķert.

—  «Smirdošs sesks!»—Ničipors pārmēdīja.— Vai sen jau esi sabuļu mednieks? Visu mūžu Sibīrijas caunas ķēri pa simt, pa divsimt, nu tikai otrais gads, kopš pārgāji uz sabuļu iecirkni, pārdesmit sabuļus noķēris — nu sāk lielīties un Sibīrijas caunas nonievāt.

Dienas gaismā Pāvels redzēja, ka Ničipora mati nav viscaur tik tumši, kā likās vakar. Šodien viņa galva izskatījās kā apsarmojusi.

Cik labi pēc saltas, taigā pavadītas dienas dzert saldu, karstu tēju mājīgā, siltā ziemas mītnē, atbalstoties ar elkoņiem uz dēļu galda, sildot pie krūzes plaukstas un lūkojoties pa aizsvldušu lodziņu, aiz kura neskaidri redzamas pār upītes krauju nolikušas spurainas egles izplūdušās kontūras. Krāsnī klusi sprakst sveķainās ciedrupriedes šķilas, nesteidzīgi raisās sarunas pavediens.

Padzēris tēju, Ničipors atspiedās ar muguru pret nāru malu, saraudzīja tabakmaku, satina kazaskāju un ar svētlaimīgu izteiksmi sejā aizsmēķēja.

«Pats piemērotākais brīdis viņu iztaujāt,» Pāvels nodomāja, bažīgi palūkodamies uz durvīm. «Kamēr nav Savelija un Nikolaja, viņš varētu pastāstīt, bet, ja ieradīsies tie abi, kautrēsies.» Pāvels jau bija sadūšojies, bet Ničipors viņu apsteidza:

—  Vadzi, Pavļik! Pasaki man — kā tev izdevās ielauzties Loškarevu dinastijā? Kā Savelijs ar dēliņu uzņēma tevi savos tīģeru ķērāju kaujas ratos? Tas nemaz neizskatās pēc viņiem, sevišķi pēc dēliņa ne.

Pāvels īsi pavēstīja Ničiporam, kā viss noticis. Jevtejs viņa stāstījumā šo to papildināja.

—  Ak tā tu izdarīji! Nu vareni, Pavļik, tu esi ziķeris!— Ničipors patiesi sajūsmināts uzslavēja Pāvelu un, pagriezies pret Jevteju, kas bija pārsēdies uz nārām, līksmi jautāja:— Vadzi, Jevtej! Vai tev nebija bail ievilkt Pāvelu brigādē? Viņš, Pavļiks, tak gluži savā tētukā atsities, stūrgalvīgs kā āzis! Tik tiešām viņš tagad sašķels jūsu dinastiju kā dzelzs ķīlis koka bluķi. Vai nebūs žēl?

—   Lai šķeļ, ka tik darbam neskādē.

—  Tiesa, tiesa!— Ničipors apmierināts māja ar galvu un, vērīgi paskatījies uz Pāvelu, nopūzdamies secināja: — Jā, puis, par uzņēmības trūkumu tu nevari sūdzēties, nav ko teikt, gluži kā tēvs. Tas bija sirds cilvēks, ari dēlu labu izaudzinājis.— Ničipors ātri ievilka pāris dūmu, pirksti, kas turēja kazaskāju, viegli drebēja.

—   Ničipor Matvejič! Tēvs reiz man ieminējās, ka esot cīnījies vienā daļā ar jums un jūs pat it kā kopā gājuši izlūkos,— Pāvels uzmanīgi ierunājās.— Vai jūs nevarētu man pastāstīt, kā tas notika?

—   Vai neko vairāk viņš tev neteica?

—   Nē, vienīgi pieminēja to.

—   Bija tā, Pavļik, bija. . . Karojām kopā ar tavu tēvu. Tiesa, neilgi, tikai mēnešus trīs, līdz mani ievainoja, tad liktenis mūs izšķīra. Nu, bet trīs mēnešus priekšējās

līnijās — tas jau ko nozīmē! Ilgs un smags laiks. Reizēm tur pat nedēļa ir kā mūžība.— Ničipors stāstīja negribīgi, sevi pārvarēdams.— Ar tavu tēvu, manu mīļo Pavļik, bijām nevis vienā karaspēka daļā, bet pat vienā vadā, vienā nodaļā, un tavs tēvs toreiz bija nodaļas komandieris. . .

—  Pagaidiet, Ničipor Matvejevič,— Pāvels pārtrauca runātāju,— tādam gadījumam par godu jāiedzer. Man mugursomā ir blašķe ar spirtu, tūlīt paņemšu.— Pāvels atnesa pudeli un pārsteigtā Jevteja un Ničipora acu priekšā veikli salēja krūzītēs tiem abiem pa simt gramiem, sev tikai simboliski iepilinādams krūzītes dibenā.

—   Varbūt pagaidīsim Loškarevus,— Ničipors bikli ieteicās, jau ņeihdams trauku rokā.

—   Pietiks viņiem ari,— Pāvels viņu nomierināja. — Pilna blašķe spirta, es paķēru līdzi drošības pēc, ja nu pēkšņi kas notiek. ..

—  Tas ir prātīgi,— Ničipors uzslavēja Pāvelu, pamieg- dams Jevtejam ar aci,— tagad mēs ar tavām drapltēm paārstēsim vecās kaites.

Uzkozdams izmērcētu sausiņu, Ničipors apmierināti smaidīja un jokodams padraudēja Pāvelam ar pirkstu.

—  Ak tu pavedinātājs, ka tevi jupis! Mums ar Jevteju piegāza pa puskrūzei, bet sev iepilināja kā zāles.

—   Es taču nedzeru, Ničipor Matvejič!

—   Labi jau, labi, Pāvel!— Ničipors atkal sameklēja tabakmaku un avīzes strēmelē iebēra kārtīgu devu pašaudzētās tabakas. Kādu laiciņu viņš klusēdams pīpēja un, savilcis uzacis, koncentrēti aplūkoja savus no smēķiem nodzeltējušos pirkstus.

Jevtejs gausi sūkāja sausiņu, atzinīgi paskatīdamies gan uz Pāvelu, gan domās iegrimušo Ničiporu.

—   Tu saki, ka tēvs neko sīkāk tev nestāstīja?

—   Viņam nepatika atcerēties karu.

—  Tas tiesa,— Ničipors pamāja.— Vai tad patīkami atminēties šo nolādēto karu? Nē, bračiņ, tās ir smagas atmiņas. Tavējais tēvs karu dabūja izbaudīt tik pamatīgi, kā nevienam nenovēlu. Bieži vēl redzu nolādētās ainas sapņos. . . bet runāt par to ir grūti. Are, tu prasīji, lai pastāstu, bet man taisni kā tāds kamols iespriedies rīklē.— Ničipors skumji pasmaidīja, novilka kažokādas bezroci un nometa uz nārām. Palicis vienā kreklā, viņš turpināja:— Labi, ka iedomājies kaklu ieeļļot, tagad arī valoda raisīsies.

Tavs tēvs Ivans bija kautrīgs, ar savu varonību nedižojās, sevi nekā neizcēla, strādāja līdz savai pēdējai mūža dienai.— Ničipors uztraukts saņēma rokas uz ceļiem, mazliet paliecās uz priekšu.— Jūs domājat, ka īsts varonis ir tikai tas, kam zvaigzne pie krūtīm? Nē-ē-ē, ne tikai. Ja iedomātos apbalvot visus, kas karā nopelnījuši šo augsto apbalvojumu, tad varoņu būtu desmitkārt vairāk. Daudz . tādu varoņu dzīvo klusi, nemanāmi. Krūtis it kā ordeņo-; tas, bet kautrējas prasīt sev kaut mazākos atvieglojumus. Turpretī cits karu tikpat kā nav redzējis, pirmajā dienā nonācis hospitālī, staigājis pa komisijām un tagad, skaties tik, sit sev pa krūtīm un prasa, lai šo sevišķi ievēro . . .

Tavs tēvs man frontē izglāba dzīvību.— Ničipors atlieca muguru, atbalstīdamies pret nārām, un nedaudz uzbudināts turpināja:— Mēs stāvējām aizsardzībā. Mūsu nodaju sūtīja pēc mēles. Tas bija ierasts uzdevums. Mēs zinājām pat drošu ceļu pie vāciešiem — caur slīkšņainu purvu. Dienā izlienam cauri šim dūkstājam un esam jau friču aizmugurē, līdz tumsai sēžam ozolainē, apskatām visu, kas vajadzīgs, pēc tam lūkojam tuvoties ierakumiem. Purvs staigns, friči tam tikpat kā nepievērš uzmanību. Un tā, pie slīksnāja pierāpojuši, gujam krūmos, ieklausāmies — viss it kā būtu klusu, mierīgi. Dienu pirms tam bija uzkritis pirmais sniegs, tāds pūkains. Viss it kā mierīgi. Izlienam no krūmiem purvā rindā cits aiz cita, paslēpjamies aiz kūdras kaudzes. Pielienam pie tās — tālāk purvs tīrs kā balta galddrāna. Tiesa, staigns tas bija: slīkšņas, muklāji, bet pa vidu bieza sūnas sega. Dažkārt lien pa to, sūna zem tevis ieliecas, bet iztur, nu, tātad tur mēs arī rāpojām. Skaidrs, novārtījies purva rāvā kā cūka, tomēr galvenais, lai būtu dzīvs. Ta nu palūkojamies — tai pusē viss tā kā pa vecam. Jārāpo uz priekšu, bet Ivans, tavs tēvs, paceļ roku: «Stāviet, puiši! Man tāda nelaba jušana, kaut kas man tur nepatīk, it kā būtu paslēpies tīģeris un lūkotos uz mani.» Puiši viņam pārmet: «Necel paniku, komandieri Tur neviena nav. Lienam ātrāk pāri pie fričiem — nav patīkami te miklumā gulēt…» Nu, bet Ivans saka: «Pagaidiet! Vispirms pārlīdīšu es viens, pa- došu signālu, tad lieniet jūs.» Bet man nu ļoti gribējās parādīt savu varonību.— Ničipors pakratīja galvu un pasmīnēja.— Nav jau nemaz tik grūti izrādīt varonību, ja zini, ka tur, tai pusē, nekā nav ūn tavai dzīvībai nekas nedraud . . . Nu, es Ivanam tik neatlaidīgi uzbāzos ar savu kandidatūru, sak, komandierim jāpaliek pie savas nodaļas vīriem un tamlīdzīgi. Vārdu sakot, devos ceļā. Biju norāpojis jau pusi purva. Ar sevi varen apmierināts! Paveros atpakaļ — puiši skatās uz mani, bet man tas dikti iet pie sirds, to jau man tik vajadzēja — āre, kāds es esmu! Nu, tātad rāpoju, smaidu savā nodabā, pat galvu neslēpju, negribas ar ģīmi sniegu art, ostīt purva rāvu, blenžu uz ozolaini — vai vēl tālu?— tad pēkšņi kā sāk bērt ložmetējs no turienes! Ložu saceltie sniega stabiņi izaug turpat deguna priekšā. Slēpnis, ka tevi nelabais! Iegrūžu ģīmi purva rāvā, guļu un nekustos, pat acis nemirkšķinu. Stīvs no bailēm, lūdzu dievu. Ko tu neteiksi, ne agrāk dievam ticēju, ne tagad ticu, bet toreiz murmināju: «Dievs kungs, palīdzi!»—ar krūtīm atspiedies pret galdu, Ničipors nicīgi nospļāvās un, balsi pieklusinājis, turpināja:—Visapkārt, dzirdu, spindz lodes, tā sulīgi, žļakst vien, it kā bērni ar žagariņiem sistu pa ūdeni. Un viena lodīte apsvilināja mani, iedzēla labajā kājā mazliet virs ceļgala. Guļu un nekustos, baidos atklāt, ka esmu dzīvs. Vēl viena trāpīja kreiso plecu. Nu, domāju, beigas ir, ložmetējnieks tagad piešausies un iztaisīs mani par sietu. Dieviņu vairs nepiesaucu, pats velns te vairs nelīdzēs. Guļu un gaidu nāvi. Te dzirdu, ložmetējs apklust. Es jau viņiem kā uz delnas, laikam nosprieduši, ka esmu nošauts.

Tā mēs atklājām friču jauno ugunspunktu. Bet mums bija pavēlēts neiesaistīties cīņā ar pretinieku, sevi nenodot. Mūsējie arī domāja, ka esmu beigts. Viņiem bija jāatiet, citādi var gadīties, ka vācieši ar mīnmetējiem sāk apšaudīt visu purvu. Turklāt jāpaziņo tak par ugunspunktu, šo spraugu izmantoja arī citi izlūki. Ivans puišus aizsūtīja prom, bet pats palika, lai novērotu vāciešus un tumsā raudzītu mani aizvilkt un apglabāt sausumā kā cilvēku.— Ničiporam pēkšņi uznāca klepus. Izkāsējies viņš noslaucīja seju, piegāja pie krāsns, sastumdīja kurtuvē malkas šķilas, uzlika uz plīts tējkannu.— Tūlīt jāpārnāk Savelijam ar dēliņu, būs nosaluši, lai sasildās ar karstu tēju.— Viņš atkal apsēdās iepriekšējā vietā un gurdi turpināja:—Guļu purva vidū friču ložmetējam uz grauda. Kāja deg kā ugunī, plecs sastindzis kā koks, asinis tek, purva rāvas un asins smaka šķebina dūšu. Kļūstu arvien vārgāks, prātā tikai viens: nedrīkstu kustēties. Tā līdz naktij guļu purva rāvā, ar vienu aci redzu, ka pie debesīm iedegušās zvaigznītes. Pēkšņi jūtu: kāds mani velk aiz veselās kājas — tā stingri, sāpīgi. Tad sagrābj aiz ievainotās, ka tevi jupis! Ievaidējos. Ivans gārdz man pie auss: «Dzīvs, Ničipor?» Bet man pār vaigiem nevaldāmi tek asaras. Uzreiz kļuva tik viegli! Gribu Ivanam pateikt labu vārdu, bet balss pazudusi. Un tā gribas dzīvot! Viņš aizvilka mani līdz purva malai, un tur mūs friči ieraudzīja. Palaida raķetes. Ivans lien uz mežu, bet ložmetēju kārtas visapkārt kapā krūmus.

Atjēdzos zemnīcā. Skatos, puiši apsaitē Ivanam roku, marle vienās asinīs. Kā izrādās, viņš, pats būdams ievainots, stiepis mani, bet nav pametis . . . Tāds bija tavs tēvs, Pāvel. Kāpēc es tev to visu stāstīju? Lai tu par savu tēvu vairāk zinātu, lai lepotos ar viņu.

Aiz durvīm atskanēja soļi un Savelija kāsēšana.

Ničipors aprāvās, tad ierunājās kā priecādamies:

—   Āre, Loškarevi klāt gan!

Savelijs un Nikolajs arī nebija manījuši tīģeru pēdas. Nākamajai dienai atlika vairs visai neliels loks. Apspriedušies mednieki secināja, ka tik nelielā iecirknī tīģeriene netupētu, agrāk vai vēlāk viņa iznāktu no tā izlūkos — vēl jo vairāk tāpēc, ka šajā iecirknī, pēc Ničipora vārdiem, ir pavisam maz zvēru, turklāt visu rudeni tur uzturējusies ekspedīcija.

—  Viņa jāmeklē Usurkas krasta nogāzēs,— Savelijs ierunājās bez pārliecības.— Tur taiga vēl ir mazāk skarta, tamdēļ tur mierīgāk nekā te, un es dzirdēju, it kā vienrocim Voščanovam tīģeris aizstiepis divus suņus.

—   Nu gan tu, bračiņ, šauj pār strīpu!— Ničipors pasmīnēja.— Tas notika augustā, un vēl nemaz nav zināms, kas aizstiepis viņa suņus: tīģeriene, tīģeris vai varbūt lācis . . .

—  Alga viena — nav dumu bez uguns,— Savelijs īgni atcirta.— Aiziesim uzprasīsim vienrocim, viņš pastāstīs. Viņš nav noslēgts, ne arīdzan sabozies un sevī ierāvies kā ūpis.— Savelijs zobgalīgi paraudzījās uz Ničiporu.

—  Taisnība, Loškarev! Ivans Ivanovičs patiešām ir atklāts, nekaitīgs cilvēks, tamdēļ visiem izdevīgs: ja viņam sit pa vienu vaigu, viņš pagriež arī otru.

—  Ak, esi nu gan tu dzēlīgs vīrišķis, Ničipor!— Savelijs bija patiešām sašutis.— Es tavam Voščanovam savu mūžu pat neviena slikta vārda neesmu bildis, bet tu man piesien velns zina ko!

—  Sliktu vārdu neesi teicis, bet labu arī ne,— Ničipors asi atbildēja un turpināja:—Vismaz reizi kāds no jums, večiem, būtu uzstājies sapulcē! Izdabājat, baidāties pateikt vārdu pretī . . .

—  Vai tad no tavām runurr. atlec kāds labums?— Savelijs aizvainots jautāja.— Daudz esi padarījis? Un nav nemaz vēl zināms, vai tavējo Voščanovu vajag vai nevajag attaisnot. Viņš pats savu cieņu pazaudējis.

—  Protams, protams, viņš pazaudējis, un jūs viņam nevis palīdzat atgūt cieņu, bet vēl ņirgājaties par viņu. Vienrocis! Labāk tad dzīvot ar tukšu piedurkni nekā ar tukšu sirdi!— Ničipors sirdīgi noteica un šajā vakarā vairs nerunāja ne vārda.

Otrā ritā pirms aiziešanas Jevtejs uzmanīgi palūdza:

—.Vadzi, Ničipor! Ja nu tīģeriene ar mazajiem uzrodas tavos iecirkņos, dari to zināmu Sudmalciemā, ko?

—   Nenāk ne prātā, Jevtej! Man jūsējais arods nepatīk, uz manu palīdzību neceriet. Meklējiet paši!

Atvadoties viņš sniedza roku tikai Jevtejam un Pāvelam, bet Savelijam un Nikolajam vienīgi pamāja ar galvu: «Palieciet sveiki!»

—   Ūpis! īstens ūpis! Un vēl ļaudis kritizē!— Savelijs sašutis teica, iedams projām no ziemas mītnes.

Pēc stundām trim Artjomova taka izveda tīģeru ķērājus no neskartās taigas milzīgā izcirtumā, kur starp celmiem un buldozeru izgāztām siekstām kaila un sērdie- nīga stāvēja ziemas mītne. Soļodams visiem priekšgalā, Savelijs nogriezās no takas un, apgājis mājiņai apkārt, veda brigādi pa vecu pievedceļu uz pamalē zilgmojošo pāreju, ko tāpat krustām šķērsām bija izraibinājušas baltas izcirtumu linijas un kvadrāti.

—  Jā-ā, apcirpuši gan Artjomovu!— Savelijs apstājies izbrīnā skatījās apkārt un nogrozīja galvu.— Aizpērn te vēl slējās vareni ciedru meži … „

Neviens neko neteica, un viņš, uzsviedis maišeli uz muguras, klusēdams devās tālāk.

Iet pa tīru pievedceļu, ko klāj plāns sniedziņš, ir daudz vieglāk nekā pa mežu, kur cilvēks nav spēris kāju. Taču šis vieglums ir mānīgs. Tā pietiek pusstundai vai stundai. Bet, ja pa tādu ceļu ej ilgi, dzirdi, kā zem kājām vienmuļi gurkst sniegs, un pa labi un pa kreisi redzi ikvienam īstam taidziniekam nomācošo panorāmu: plašos, tukšos klajumus, kas gluži kā piebārstīti ar tūkstošiem celmu, izrautām saknēm, vēl jaunu vai jau pāraugušu un tāpēc kokmateriāliem nederīgu koku puduriem, apvērsto zemi un velēnas juku jukām ar siekstām un zariem, ko buldozeri sastūmuši gar malām,— tad tas noteikti radīs drūmu iespaidu un gludais, apsnigušais ceļš šķitīs bezgala garš un zaimojoši plats, šeit tik neiederīgs, gluži kā pūžņojoša brūce tīrā, veselā miesā.

Tikai pievakarē tīģeru ķērāji nonāca līdz pārejai un kokmateriālu transportēšanas ceļam. Vēl stundu pa to ejot, viņi nokļuva pie zemnīcas, pie kuras klusi bija sastinguši divi oranži treileri un viens koku iekrāvējs. Turpat tuvumā uz sliecēm stāvēja iegarens vagoniņš un uz četriem resniem klučiem balstījās zils autofurgons. Aiz furgona rēgojās melna cisterna, bet aiz tās uz tumšā, blīvā taigas fona neskaidri vīdēja kokmateriālu grēdas. Asi smaržoja skujas un dīzeļdegviela. Zemnīca bija milzīga, ierakta sopkas nogāzē, ieeju tajā gluži kā priekškars uz skatuves aizklāja brezents. Zemnīca bija nesen ierīkota. Sienas un griestus blīvi klāja kārtis, kuru apaļie gali, ar zemēm apbiruši, pustumsā vizēja zeltaini kā dzintars. Tādā zemnīcā, kas ziemā aizstāja siltu garāžu, brīvi var novietot apmēram desmit treilēšanas traktorus. No zemnīcas skursteņa vēlās dūmu mutuļi. Dūmi stīdzēja arī virs vagoniņa dzelzs skursteņa, nogurušajiem cilvēkiem solīdami ja ne mājīgumu un ērtības, tad vismaz siltumu un patvērumu.

Pie vagoniņa durvīm gulēja neliels krancis īsām kājām, iztālēm pamanījis nākam cilvēkus, tas ierējās un metās pretī, bet pēkšņi, bailēs smilkstēdams, it kā tam kāds būtu uzšāvis ar pletni, panikā iespruka starp sliecēm. Vagoniņā uz rējieniem neviens neatsaucās.

«Sargs droši vien ir zemnīcā, tāpēc mūs nedzird,» Pāvels nodomāja, taču maldījās.

Mājiņas saimnieks sēdēja pie dēļu galda un lampas gaismā lasīja grāmatu. Kad tīģeru ķērāji, iegājuši iekšā un padevuši labvakaru, bez liekas kautrības novilka virsdrēbes un pakāra šineļus uz naglām tuvāk pie čuguna krāsniņas, no kuras dvesa karstums, viņš, klusēdams to pavērojis, beidzot nolika grāmatu un bez izbrīna vaicāja:

—  Kā jūs te gadījāties? Klausos, ka mans Bobītis rej zem vagona, un domāju, ka atbraucis Jevstigņejevs, bet izrādās, tie esat jūs.

—  Būtu vismaz pavaicājis, kas mēs tādi esam,— teica Savelijs, pieiedams pie galda un apsēzdamies uz sola.— Kazi razbainieki atnākuši tevi aptīrīt — āre, visiem pa ieročam arīdzan . . .

—  Kas tur ko prasīt?— Mājiņas saimnieks sarosījās, nolika rokas uz galda kā skolnieks un pavēra bezzobaino muti platā smaidā. Pēc izskata viņam varēja būt gadu piecdesmit. Šaurā, kalsnā seja, kaut arī bija tīri noskūta, šķita neveselīgi pelēka, nogurusi un pietūkuši, zem blāvi pelēkajām acīm nokarājās maisiņi.— Kas tur ko prasīt? Ja būsiet razbainieki, man jūsu žēl, tāpēc ka man nav ko zagt, esat alojušies — man visa manta mugurā!— Viņš pašķielēja uz savu netīro svīteri, ar tumsnējo, putna kājai līdzīgo roku pārvilka pār pliko, sirmām pūkām ierāmēto galvu un, bezrūpīgi pasmējies, bez dižošanās, taču ar lepnumu atkārtoja:—Man visa manta mugurā! Laupiet!

Viņš to pateica tā, ka nevienam nebija šaubu: viņam tiešām visa manta mugurā. Pāvels pārlaida acis vagoniņa iekārtojumam, ja vien to varēja nosaukt par iekārtojumu: pa kreisi no durvīm — čuguna krāsniņa, pa labi kaktā — mazgājamais trauks, zem tā uz nemizota egles kluča nolietota bļoda. Dziļāk telpā — četras dzelzs gultas, kam pārsegtas sarkanas, ar mazutu notraipītas segas, kurām daudzās vietās izdedzināti caurumi. Virs segām uzmesti pelēki spilveni un eļļas plankumiem izraibināti vateņi. Starp gultām pie sienas vienā rindā nolikti nakts- skapīši, uz tiem kaudzīte nosmulētu grāmatu, avīzes, žurnāli, radiouztvērējs, bieza stikla glāzes, emaljētas krūzītes, apkaltušas maizes gabali.

—  Nu, ko darīsiet, brāļi razbainieki? Atņemsiet mantu, vai kopā padzersim tēju?— pacietīgi nogaidījis, līdz viesi visu apskata, saimnieks jautāja ar iepriekšējo lepnumu un apmierinātību sejā.

—  Labi jau, labi, neaiztiksim tavu mantību, apžēlosimies par tevi,— Savelijs noteica, zobgalīgi aplūkodams piekvēpušo mitekli.— Padzersim tēju, pārlaidīsim nakti un ar dievpalīgu atkal pazudīsim. Vai tu apsargā zemnīcu? Kāds tad tavs godavārds? Tu man rādies tāds kā redzēts.

—  Tev nu gan, tētuk, caura galva!— saimnieks nosodoši noplātīja rokas.— Aizpērn tu ieradies pie manis Mohovā. Atbrauci ar uaziku, mūsu iecirkņa priekšnieks arī bija līdzi . . . Izprašņāji par tīģeru pēdām. Naudu par pēdām solīji.

—  Trūcīgi gan tu dzīvo, puis,— Savelijs pārsteigts sacīja, aplūkodams nokvēpušās sienas, no kuru spraugām nokarājās pakulu vīkšķi.

—  Nē-ē, tētuk,— saimnieks pasmaidīja,— mantas man ir vairāk, nekā tu domā.— Viņš līksmi pamāja uz loga pusi.— Visa mana bagātība, tētuk, ir ārā. Paveries pats, ja vārdiem netici. Zemnīca ir mana, traktori mani, bet taiga nav mērīta, un zvaigznes nav skaitītas. Vai tā nav manta?

—  Ja tu tā rēķini, tad jau tiesa gan.— Savelijs pasmīnēja.

—   Bet kā citādi, tētuk, kas gribēsi būt, tas būsi.

Savelijs nogrozīja galvu un zobgalīgi jautāja:

—  Ko tad tu aukstumā dižojies ar kirzas zābakiem? Velteņus droši vien esi nodzēris, vai ne?

—  Man ir lieliski zābaki. Kam man velteņi? Es kurinu zemnīcu, bet traktori tur uzvandījuši dubļus, vai tad ar velteņiem lai tur rādos? Skaidrs?

—   Skaidrs … — Savelijs negribīgi piekrita.

—   Un, jo mazāk cilvēkam mantas, jo viņš brīvāks. Bet, jo vairāk sapircis, savācis, sakrājis, jo gribas vēl un vēl. Tagad uzradusies tāda slimība, ko sauc par lietu kultu. Vai esi dzirdējis? Nedziedināma kaite! Cilvēks pērk mantas, krāj naudiņu un naivi domā, ka valda pār mantām. Un neredz, ka mantas viņu jau padarījušas par savu vergu. Tās viņam pavēl iet un rīkoties. Nopērk tāds cilvēks mašīnu un sāk ar to noņemties. Vaktē, lai nenozog; baidās, ka nesabuktē un nenoskrambā. Cits ar to šiverē pēc darba, iesit pa rublim vai trīnītim, jādabū jau atpakaļ tie septiņi tūkstoši, kas iztērēti, mašīnu pērkot. Man ir viens tāds draugs, ilgi krāja mašīnai — ne lāgā ēdis, ne dzēris. Nopirka, bet baidās braukt. Ar nēzdogu apslauka virsu, labi vēl, ka nepārkrustās kā pie svētbildes.

—   Nu gan tu, puis, daudz sarunāji,— Savelijs izvairījās no strīda.— Tev pašam droši vien sagājis grīstē ar to mantu, un citiem tu arī jauc galvu.

—  Sava taisnība viņam ir, Savelko,— piebilda Jevtejs, aizvilkdams pie galda mugursomu un raisīdams to vaļā. Pagriezies pret pēkšņi sadrūmušo saimnieku, viņš jautāja:— Kā tad tevi sauc?

—   Mani sauc par Cēzaru.

—   Nu, bračiņ!— Jevtejs sarauca pieri.— Vai tad taviem vecākiem trūka krievu vārdu?

—  Tas jau nemaz nav vārds … — Cēzars mazliet apmulsa un nolaida acis, bet tūlīt saņēmās un izaicinoši atkārtoja:— Jā, esmu iesaukts par Cēzaru, kas tur slikts?

—  Es tak neko nesaku,— Jevtejs zobgalīgi nogrozīja galvu. — Ja jau tā iesaukts, tātad ir iemesls. Vai īsts vārds ar tev ir?

—   Kā tad citādi! Jūlijs Vasiļjevičs — Fedotovs.

—  Saproti, kur es mērķēju, Jūlij — Jurij,— Jevtejs turpināja.— Sava daļa taisnības tev ir. Tu teici, ka gribi būt brīvs — kā putns. Tomēr putni dzīvo, vij ligzdas, baro bērnus, bet tev gan laikam nekad nav bijis savas ligzdas?

—   Maldies, tētuk! Kādreiz arī man bija ligzdiņa. Sameistaroju, noviju ligzdiņu, bet ši ņēma un sabruka.— Jūlijs to pateica saspringti, it kā viņam dziļi dvēselē būtu sāpīga skabarga un viņš baidītos tai pieskarties.— Bija ligzdiņa, tētuk, vēl tagad atvelk trīsdesmit trīs procentus no algas . . . Nu, iekārtojieties, jūtieties kā mājās, es iešu piemest malku kurtuvē.

Tējkannā pašreiz sāka vārīties ūdens, kad viņš atgriezās.

—  Āreče, īstā laikā esi klāt uz tēju,— noņemdams no plīts kannu un iemezdams tajā tējas stiprumu, Jevtejs vēlīgi teica.

—  Tējas dzeršana nav malkas skaldīšana, kaulus nelauž,— Jūlijs labprāt piekrita un, izņēmis no skapīša litra tilpuma stikla burku, iebēra tajā paciņu tējas, uzlēja verdošo ūdeni un, apsedzis trauku ar eļļainu brezenta cimdu, svētlaimīgi saberzēja rokas.— Ar prieku iedzersim!

Pāvels nebrīnījās par tādu tējas sagatavošanas veidu. Daži tagad bēra paciņu pat uz puslitra ūdens. Uz kvēlojošām oglēm metāla konservu kārbā apliets tējas stiprums, pārsegts ar eļļainu drānu,— pēc tādas metodes sagatavota tēja bičiem [2] skaitās firmas dzēriens. Visiem citiem tējas sagatavošanas paņēmieniem viņu acīs nav nekādas jēgas. Iedzerot šādu čefīru, rodas sajūta, it kā būtu norīts malks lāča žults.

—  Mums reiz bija mednieks, kas ik pēc trim kilometriem krūzē vārīja čefiru. Aizdedzina ugunskuriņu, izdzer čefīriņu un skrien tālāk. Pārvietojās tikai skriešus. Kamēr čefīrs galvā — šis skrien, tiklīdz tas iztvaikojis — stāt! Atkal uzpildīšanās! Aizpagājušo gadu skrienot aizgāja pie tēviem . . .— Savelijs pamācoši stāstīja, bet Jūlijs uztvēra pēc sava prāta.

—  Jā, žēl cilvēka. Ne par šo, ne par to atdevis galus.— Jūlijs gribēja vēl ko piebilst, bet ierējās suns, kļuva dzirdami soļi, pēc tam kāds klusu uzkāpa uz lieveņa, un līdz ar salta gaisa mākoni iekšā ienāca slaida auguma puisis ar nokarenām, melnām ūsām, tērpies tumšzaļā vadmalas virsjakā ar mežrūpniecības meistara emblēmu uz piedurknes. Noņēmis no galvas pelēko, spuraino suņ- ādas cepuri un padauzījis pret sniegā sabristajiem velteņiem, viņš pieklājīgi padeva labdienu. Ieraudzījis pie sienas pieslietās karabīnes, puisis pētoši paskatījās uz Jūliju, bet tas uzmanīgi lēja no litra burkas krūzē savu vērtīgo dzērienu, un nekas cits šajā brīdī viņu neinteresēja. Tad ienācējs, aizdomīgi aplūkojis svešos cilvēkus, ar acīm pakavēdamies pie Nikolaja, pēkšņi kļuva bažīgs un devās uz durvīm, murminādams:

—   Iešu ienest malciņu . . .

Viņš atgriezās pēc minūtēm piecām, sniegains no galvas līdz kājām, bet bez solītās malkas.

«Droši vien nodomāja, ka mēs esam medību inspektori, un gāja noslēpt bisi,» Pāvels nosprieda, zobgalīgi vērodams jaunekli.

Tā arī bija. Vakariņu laikā beidzot noskaidrojis, ka viņi ir tīģeru ķērāji, puisis atviegloti uzelpoja, nosmējās un atzinās, ka, uzskatīdams viņus par inspektoriem, paslēpis savu šauteni un mugursomu ar slazdiem sniegā aiz strautiņa.

—  Kamdēļ ta bisi slēpi, nav reģistrēta, vai?— Savelijs gribēja zināt.

—   Nesen nopirku no rokas, nepaguvu piereģistrēt, bet bise ir laba, divdesmitā kalibra divstobrene, žēl, ja atņemtu.

—   Reta mantiņa, tagad bodēs tādu nav,— Jevtejs sacīja un deva padomu:—Tu, puis, nestiep garumā, citādi atņems no visas tiesas.

Kā izrādījās, puisis bija runīgs — piecās minūtēs paguva izstāstīt ne tikai savu, bet arī radinieku biogrāfiju. Viņu sauca par Mihailu.

—   Vadzi, Jūlij Vasiļjevič, ko es gribēju tev uzprasīt,— Jevtejs ierunājās.— Tu te kurini zemnīcu, dzīvo taigā, pie tevis nāk visādi ļaudis. Vai par tīģeri kāds nav runājis? Nav redzējis tīģerienes un mazo tīģerēnu pēdas? Kazi tu, Mihail, esi dzirdējis?— Jevtejs pagriezās pret meistaru.

—  Tas nu gan, tētuk, tev izdevās!— Jūlijs sāka satraukti grozīties, pielēca kājās un pārlaida visiem zīmīgu skatienu.— Padomā tik . . . Vai es esot dzirdējis! . . . Iedomājies!— viņš it kā uzmundrināja sevi ar pagaidām neko neizteicošiem vārdiem, tomēr sagatavoja arī klausītājus kādai svarīgai vēstij.— Padomā tik . . . Dzirdējis . . . Tīģeri bez kādām dzirdēšanām te čum un mudž apkārt!— Fedotovs intriģējoši apklusa, vērīgi lūkodamies uz tīģeru ķērājiem, kas sāka ausīties.

«Kāds aktieris!» Pāvels sajūsmināts nodomāja.

—  Jūlij Vasiļjevič, pastāsti mums sīkāk! Kur ir tīģeri?— Jevtejs uzmanīgi ievaicājās, pārmīdams skatienus ar Saveliju.— Cik noprotams, tu biji taigā un redzēji pēdas?

—  Kāpēc taigā? Tu mani apvaino, priekšniek!— Fedotovs iecietīgi smaidīja, apmierināts ar panākto efektu.

—   Neesmu nekāds staigātājs pa taigu, es baidos. Tīģeri paši nāk pie manis. Te viņu savairojies, ka biezs. Rudenī šo dēļ nemaz vairs miera nebija. Ticat vai neticat, bet divdesmit soļus no sava mitekļa uz mazmājiņu gāju ar bisi rokā. Pēc ūdens tāpat ar bisi. Viss sākās rudenī. Tad te vēl kokus negāza. Valdīja miers un klusums, bet es biju sargs. Nu, tātad sargāju. Palasu žurnālus, grāmatiņas, reizēm pabrūvēju paštecināto — iedzeru, pašaudu irbītes. Viss normāli. Bet te vienu reizi manu, ka Bobītis pasācis riet, skatīdamies uz vienu un to pašu pusi — uz strauta otru krastu. Tur ir tāda vējlauza un biezum biezs eglājs — un Bobis uz to nu rej. Rej vienu dienu, rej otru, trešo. Gaišā dienas laikā! Izeju, paveros apkārt — neviena nav. Vajadzētu ar bisi pāris reižu nobliezt uz to pusi, bet patronu maz — žēl. Varbūt suns rej burunduku. Viņš man tāds pamuļķis, nekur nav derīgs, jūs jau redzat. Pēc tam šis sāka vaukšķēt arī naktīs. Es vairs nelikos ne zinis. Kvankšķi, velns ar tevi! Un tad — tas notika dienā — pēkšņi dzirdu, ka Bobītis smilkstēdams metas zem būdas. Zem būdas,— Fedotovs padauzīja papēdi pret grīdu,

—   tieši zem šīs vietas, kauc tā, ka tam durtu ar iesmu. Tas lempis nu būs pavisam sajucis, nodomāju, sāk apriet katru celmu, atnāks biči — atdošu kopkatlam priekš uzkodas. Es tātad lamājos, atveru durvis — johaidī, velns ar ārā! Tīģeriene stāv — nu šitāda!— Fedotovs, pārbīlī acis valbīdams, pastiepa roku, rādīdams tīģera lielumu.

—   Iedomājieties, kaķa purns kā traktora ritenis! Stāv trīs metrus no durvīm, acis gail kā ogles — dedzina mani. Asti kā pulksteņa pendeli vēzē pa kreisi, pa labi. Suns smilkst zem būdas, bet es stāvu kā pielipis pie sliekšņa, ticat vai neticat — biju pārakmeņojies! Nu, tīģeriene pakulsta, pa- kulsta asti, tad klusi, cienīgi pagriežas un aiziet uz strautu. Aizgāja līdz vējlauzai, pagrieza galvu, atpleta sarkano rīkli un tā ierēcās — man šermuļi pārskrēja pār muguru un kājas vienā rāvienā atlimējās no sliekšņa. Aizcirtu durvis, uzliku vēl krampīti. Un ar bisi pie loga. Bāžu patronu ar renkuļiem stobrā, bet rokas trīc kā pamatīgās paģirās, nevaru trāpīt patronu stobrā. Tīģeris vēl brīsniņu pastāvēja, tad kā-ā metās pāri kritalai— tāds milzenis, bet aizlidoja, un nav vairs viņa, izgaisa kā ēna. Iedomājieties tik! Ja šitāds ērzelis no kritalas uzlec cilvēkam uz muguras … — Fedotovs atviegloti nopūtās, brīdi klusēja, tad izbrīnā nogrozīja galvu.— Vārdu sakot, nostāvēju ar bisi pie loga laikam veselu stundu. Pēc tam tomēr sadūšojos, atvēru durvis un izgāju uz sliekšņa. Bobītis vēl arvien smilkst zem būdas. Sāku šo saukt, bet šis, izrādās, iesprūdis. No bailēm iesprucis šķirbā, ne vairs uz priekšu, ne atpakaļ. Sāka jau krēslot. Nospriedu — velns tevi rāvis, kamēr es apakšā ar lāpstu izrakšos, var piezagties tas sātans — un tad ar to dieviņu, Cēzar! Ieslēdzos būdā, visu nakti kurināju krāsni, zvērs tak baidās no uguns, bet no rīta atnesu domkratu no zemnīcas, pacēlu būdu un izbrīvēju Bobīti.

—   Nu, bet tīģeris? Vai tas ir vēl nācis?— Jevtejs nepacietīgi jautāja.

—   Kā nu ne, atnāca. Tur jau ir tas trakums. Nākamajā dienā uzkrita sniegs, visas pēdas bija redzamas. Skatos: tīģera pēdas — šiten tādas!— Fedotovs paņēma sadris- kātu karavīra ausaini un, pagriezis ar virsu uz augšu, parādīja, kādas bijušas pēdas.— Jā, šiten tādas! Pirmajā dienā ieraudzīju tieši uz zemnīcas — bija staigājis pa zemnīcu, sātans tāds! Pēc tam citas pēdas — mazākas — uzradās pie cisternas. Vēlāk arī pie strauta, kur smeļu ūdeni. Visapkārt pēdas no vienas vietas! Un visas dažādas . . . Cik viņu tur varētu būt? Nu biju ķezā! Kaut ātrāk ierastos vīri uz koku gāšanu, citādi lielie kaķi mani aprīs. Bobītis pārgāja zem būdas uz pastāvīgu dzīvi, no turienes izlīda tikai paēst un padzert un ar savu vankšķēšanu man tā noriebās, ka pa naktīm sāku viņu turēt būdā. Pēc tam atbrauca vīri, sāka sparkšķēt motorzāģi, traktori — un tīģeri vairs nerādījās. Bet mans Bobītis kopš tā laika, tiklīdz kas aizdomīgs, tūlīt paslēpjas zem būdas. Nesen biči gribēja viņu apēst,— Fedotovs ar aprepējušiem pirkstiem pakasīja nosvīdušo, pliko pauri, padzērās no burkas čefīru un noslaucīja ar piedurkni lūpas.— Pa svētkiem nopļēguroja, nebija ko rīt, bet Bobītis skraida, luncina asti, aptaukojies, apaļš kā pončiks. Puiši man jautā: «Cēzar, vai nav pienācis laiks likt tavu aveņu kopkatlā?»

Gribēju jau atdot, bet sametās žēl. Suņuks pārcietis tādas bailes, kopā slēpāmies no tīģeriem, bet tagad pēc izglābšanās es lai atdodu viņu cilvēkiem apēst… — Fedotovs samulsis pat nodūra acis, it kā kaunēdamies no tīģeru ķērājiem, ka nav ļāvis vīriem Bobīti apēst.— Iznāk riebīgi, it kā nodotu savu biedru . . . Velns viņu rāvis, lai dzīvo!

—  Vadzi, nu, bet tās pēdas — mazākās, pie cisternas,— Jevtejs vīlies vaicāja,— cik lielas tās bija?

—  Tās mazākās? Pie cisternas? Nu, tās bija mazākas par tām, kas uz zemnīcas.

—   Cik daudz mazākas?— Jevtejs jau sāka skaisties. — Parādi man ar rokām — kā apakštase, krūze vai šis grāpītis?

Fedotovs, pūlēdamies atcerēties, rauca pieri.

—   Nu tādas kā grāpīša vāks . . .

—  Tpū! Ka tevi jupis!—Jevtejs nolamājās, bezcerīgi atmetis ar roku.— Sitas vāks, cilvēk mīļais, ir centimetru divdesmit caurmērā! Maziņas pēdas! Tpū!

—   Kā — vai tad tās nav mazas?

—   Puis, tas tēviņš, kam pieder šitādas pēdas, sver vismaz pustonnu,— Savelijs vīlies paskaidroja.— Tīģerienei ir astoņus, četrpadsmit centimetrus liela pēda, tēviņiem — prāvāka. Tātad mazākas par tām neesi redzējis?

—   Nē, mazāku nebija,— arī Fedotovs nelaimīgs pakratīja galvu.

—   Un tīģeris tev, puis, bija viens un tas pats,— Savelijs pamācoši piebilda.— Divi pieauguši tēviņi nedzīvo tik tuvu vienā vietā — tiem katram ir sava teritorija.

—  Vai tīģerim ir liela teritorija?— moži pajautāja Mihails.

—   Kāds nu kurš tīģeris . . .— Savelijs saviebās, viņam pašlaik negribējās runāt par tīģeriem.— Māte ar mazajiem tīģerēniem var dzīvot trīs kilometrus plašā iecirkni, lai tik zvēri tur būtu, ar lielākiem bērniem tīģermāte taisa prāvākus pārgājienus — apmēram divdesmit kilometrus, bet tēviņam vajadzīga vismaz piecdesmit kilometru liela platība.

—   Liels iecirknis. Bet kā viņš reaģē, ja caur viņa rajonu būvē ceļu vai sāk tur izcirst mežu? Droši vien aiziet dziļi neskartā taigā?

—  Ko tu runā!— Savelijs izbrīnījies pakratīja galvu, ar nožēlu skatīdamies uz Mihailu.— Kur Piejūras novadā esi matījis dziļu, neskartu taigu? Pirms gadiem divdesmit gan vēl bija, bet tagad vairs nav. Nav! Pašlaik no jebkuras vietas taigā — aizver acis un ej simt soļus uz kuru pusi gribi, atver acis — un ieraudzīsi vai nu vecus, vai jaunus celmus. No jebkuras vietas, ejot veselu dienu, vienalga, uz kuru pusi, noteikti iznāksi uz veca vai jauna koku izvešanas ceļa. Pie velna, kāda vairs dziļa taiga! Jūs, mežrūpnieki, gāžat priedes pa labi un pa kreisi. Jauni koki nepagūst izaugt. Kamdēļ jūs nīcināt ārā ciedrupriedes?— Savelijs paskatījās uz Mihailu nikni, prasīgi, it kā tas, vienkāršs meža iecirkņa meistars, būtu galvenais ciedrupriežu iznīcināšanas iniciators.— Kamdēļ, es prasu, jūs visus ciedrus putināt ārā?

—   Kādēļ?— Mihails, mazliet apjucis no Savelija niknā uzbrukuma, nesaprata jautājumu.— Ciedrupriedei ir kubatūra . . .— Bet tūlīt, attapies, kur Savelijs tēmē, aizvainots un saērcināts viņam atbildēja:—Vai jūs domājat — ja mēs zāģējam, tad tas nozimē, ka mums nav žēl meža? Daži, protams, zāģē nedomājot, tiem vienalga, ko gāž, lai tikai vairāk maksā. Citi pārdzīvo. Bet ko darīt, ja kokmateriāli vajadzīgi? Vajadzīgi! Tiesa gan, pašu neuzmanības dēļ reizēm rodas tādi zaudējumi, ka ir kauns citam uz citu paskatīties. Citkārt gan nozāģē, bet nepagūst izvest. Tehnika niķojas vai darba organizācija štruntīga. Un tad sakrautie kokmateriāli paliek un satrūd cirsmā. Par saglabāšanu daudz nerūpējas. Dažreiz no desmit nolaistiem kokiem līdz patērētājam nonāk tikai astoņi, bet pārējie var sapūt, nogrimt, sadegt.

—   Jūs iznīdējat mežu!— Jevtejs sašutis paskatījās uz Mihailu.— Domājat, ka mūsu mūžam pietiks, bet pēc mums kaut vai ūdens plūdi?

—   Man pašam, tēvoc, riebjas. Taču jārunā nevis par kokmateriālu sagatavošanas aizliegšanu, bet par saimniecisku attieksmi. Man šķiet, ka no desmit nozāģētiem kokiem ne mazāk kā deviņus iespējams nogādāt līdz patērētājam. Bet vislabāk būtu iztikt pavisam bez zaudējumiem. Tiesa, tad gan vajadzētu labāk organizēt uzskaiti un paaugstināt prasības. Nu ko tur runāt, arī tirgoties mums izdevīgāk nevis ar kokmateriāliem, bet gataviem izstrādājumiem. Ienākumi vairākkārt palielinātos. Tomēr reizēm gadās, ka mēs kādam piegādājam kokmateriālus, bet tas mums par mūsu pašu kokiem dod neilona kreklus un plaša patēriņa vējjakas. Un, lai ātrāk, vērienīgāk veiktos tirgošanās, viņi mums piedāvā vēl arī šādu tādu tehniku: kokmateriālu izvešanas traktorus, buldozerus. Paši ādu sev dīrājam ar viņu skrāpjiem viņu vajadzībām.

—   Nu labi, puiši, pietiks kult tukšus salmus, laiks doties pie miera,— Jevtejs ierosināja.— Dzi, Jūlij Vasiljevič! Izkārto, kur katrs gulēs.

—   Liecieties visi gultās,— Fedotovs izrīkoja,— bet es iešu uz zemnīcu, tur pie krāsns man ir lieliska guļvieta.

—   Kur tu iesi!— Jevtejs mēģināja viņu atrunāt.— Nesmuki iznāk, puis, tu mums neliedz pajumti, siltumu, nu vēl atdod arī savu lažiņu.

—   Nekas, tētuk! Man zemnīcā ir komforts. Un tur parocīgāk arī, naktī būs jāpiemet malka, nevajadzēs jūs traucēt. Tā ka dzīvojiet laimīgi, saldu dusu!— Viņš teatrāli paklanījās un izgāja, durvis noklaudzinādams.

—   Patiešām — iznāca nelāgi,— Pāvels ierunājās.

—   Velti pārdzīvojat, puiši,— Mihails mierināja tīģeru ķērājus.— Viņam tur tik tiešām būs ērtāk. Zemnīcā ir gaisma, pie krāsns nāras. Visu nakti viņš lasīs grāmatiņas, bet no rīta ieradīsies nomainītājs no ciema, dienā Jūlijs izgulēsies.

—   Jā-ā, tāda dzīve nav apskaužama — ne tev mājas, ne mantas. . .— Savelijs nosodoši pakratīja galvu.— Sie biči ir pagrimuši ļautiņi, raizes vien ar viņiem.

—   Nesakiet vis!— Mihails dedzīgi iebilda.— Kaut arī bičus lamā, tomēr bez viņiem mums būtu grūti. Tālajos Austrumos trūkst darbaroku. Es, piemēram, aizpagājušo gadu strādāju ģeoloģiskās izpētes ekspedīcijā. Dzīvojām taigā, teltīs. Nopelnīt nemaz tik daudz nevar, bet apstākļi, saudzīgi izsakoties, nav viegli. Kārtīgs ģimenes cilvēks tādā ellē pastrādā divus trīs mēnešus un aiziet. Tāpēc ka viņam vajadzīgs dzīvoklis, bet kur tu ekspedīcijā to ņemsi? Bet biči ir pieticīgi. Nostrādā sezonas darbos pusgadu un pārvācas tālāk.— Mihails novilka velteņus, nolika pie sienas aiz krāsns, atgūlās, apsedzās ar virsjaku un turpināja:— Apgūstamajos rajonos biči ir nepieciešami. Kur elle, kur Slikta apgāde, draņķīga organizācija, grūti apstākļi — tur arī viņi. Cēzars, piemēram, piecus gadus kurina zemnīcas mūsu mežrūpniecības saimniecībā. Dzīvo vagoniņā vai tādā te barakā. Ziemu kurina, bet vasarā paliek taigā sargāt inventāru, benzīnu un tā tālāk. Reizi mēnesī izraujas uz ciemu, padzivo kopmītnē, ar bičiem iedzer šņabi un atkal uz taigu. Kas vēl cits ietu tādā darbā, ja ne biči? Viņa nomainītājs te nošancējis desmit gadus. . .

Pāvels piecēlās, novāca no galda vakariņu paliekas un iznesa suņiem. Virs tumšās, pieklusušās taigas gaiši spīdēja mēness. Iekrāvējs ar paceltiem masīviem žokļiem, atstarodams gaismu ar metālu un kabīnes stikliem, kas atgādināja acis, izskatījās kā pārakmeņojies nezvērs. Pie ieejas zemnīcā kā uz vāji apgaismotas skatuves ar smagu cirvi rokās stāvēja Fedotovs. Pie viņa kājām bija izsvaidītas malkas šķilas. Viņš stāvēja ar seju pret mēnesi. Vai nu skatījās uz to, vai priecājās par apklusušo taigu, bet varbūt vienkārši tāpat bija aizdomājies, kas to lai zina. Cēzars stāvēja nepakustēdamies, ilgi. Tik ilgi, ka Pāvelam, kas viņu novēroja, sals sāka kost ausīs, un tas, ar plaukstām ausis berzēdams, steidzās atpakaļ mājiņā. Laizdamies miegā, Pāvels vēl dzirdēja ritmiskus, spēcīgus cirvja klaudzienus. Bija jūtams, ka tur strādā izveicīgs un

centīgs cilvēks. * * »

No rīta, kad tīģeru ķērāji jau gatavojās ceļā, pie zemnīcas, piekabes dārdinādamas, piebrauca divas oranžas koku vedamās mašīnas. Viens no šoferiem, smagnējs vīrs ar uzblīdušu seju, ieraudzījis Saveliju, pastiepa roku.

—  Vesels, Savelij Makarovič! Vai atkal dzenaties tīģeriem pa pēdām? Nē, patiešām — medības ir Jaunākas par verdzību.

Uzzinājis, ka tīģeru ķērāji nodomājuši iet uz Oročonkas grīvu, viņš priecīgi iesaucās:

—  Zēni, es varu jūs tur aizraut. Sēdieties manā karietē, mums pa ceļam kilometri septiņi, bet pēc tam iesiet taisni pa nogāzi.

Ceļš veda stāvus kalnā, taču spēcīgais motors viegli vilka viņus augšā.

—  Laba mašlniņa!— pārkliegdams vienmērīgo, dobjo motora rēkoņu, Jevtejs uzslavēja.

—  Trāpīgi teikts,— šoferis glaimots pamāja.— Trīsdesmit kubikmetrus velk, ka nemetas. Zvērs, ne mašīna!

Kalna virsotnē šoferis pārslēdza ātrumu, motors iebau- rojās kā aizkaitināts vērsis, mašīna rāvās uz priekšu un, strauji uzņemdama ātrumu, aiztraucās pa līdzeno plato. Troksnis kabīnē samazinājās, un bija iespējams parunāt, nepārpūlējot balsi.

—  Jā, Jevtej Makarovič, laba mašīna,— šoferis atkal iesāka,— cik daudz koku no taigas jau izvests …

—  Labāk nepiemini — šitā būšana man kutina nervus,— Jevtejs atvairījās, uzmanīgi skatīdamies uz ceļa malu.

—  Tas ir pareizi teikts — kutina nervus,— šoferis piekrita, rāmi piebremzēdams pie tiltiņa un pēc tam no jauna nospiezdams gāzes pedāli.— Agrāk es par to nedomāju. Paskat, cik taiga bija liela — kā bezgalīgs okeāns! Bet, kā uzradās šitā varenā tehnika, tā viss riņķī sāka krakšķēt un brakšķēt. Pirmajos gados kokus veda desmit kilometrus, bet tagad pēc ciedrupriedēm jābrauc jau simt kilometri. Ciedrenieku vairs nav! Jau baumo, ka drīz vien sākšoties kailcirte.— Šoferis nolaida mazliet lejā sān- stiklu un izmeta nenosmēķēto cigareti.— Tik tiešām, kaut arī uz koku vedēja var labi nopelnīt, reizēm riebjas naudu ņemt rokā . . . Nepatīkami apzināties, ka es izvedu no taigas pēdējās ciedrupriedes. Veči, tie nav tikai skaisti vārdi, tā patiešām ir.

Pāvels uzmanīgi paskatījās uz šoferi — seja bija nopietna, norūpējusies, un balss skanēja satraukti.

—  Sen būtu atmetis šo šefti, bet kas mainīsies? Manā vietā apsēdīsies cits un darīs to pašu.

—  Jā, jā,— Jevtejs piekrītoši pamāja, tāpat kā iepriekš neatraudams skatienu no ceļa malas.

—  Ko tu, Jevtej Makarovič, tur gribi ieraudzīt?— šoferis neizturēja.

—  Skatos, varbūt tīģeriene vedusi savus mazos pāri ceļam, ieraudzīšu pēdas . . .

—   Nu skaties, skaties, katram savs darbiņš. Tikai diez vai kas sanāks, mēs te jau sen vedam kokus, bet viņas pēdas neesam manījuši, visi taču mednieki.

Mašīna atkal sāka neganti kratīties. Ceļš bija vienās grambās, dziļās, uzsalušās lāmās.

—  Tā, maģistrāle beigusies!— šoferis noteica, pārgalvīgi grozīdams stūri, lai apbrauktu dziļās bedres.— Šitāds ceļš kā veļas dēlis ir līdz pašam ciematam. Mašīnas smagas, ceļu izdangā viens divi. Paskat, cik daudz mantas sagāzts,— šoferis pamāja uz kārtējo ciedrupriežu kaudzi,— krava izjūk, to izgāž un aizbrauc, bet grēda paliek ceļa malā. Reizēm, ja nav tālu no augšgala krautu- ves, to savāc, bet, ja tālu, tad paliek pūstam. Paskat, tur ir vecs izgāzums, stāv jau gadus piecus.

Pāvels palūkojās šofera norādītajā virzienā. Ceļa malā pie tiltiņa gulēja laika gaitā jau nomelnējušu un puves skartu stumbru kaudze.

—  Tādu čupu, paskaitot tikai gar centrālo ceļu vien, būs vai pussimts, bet katrā vedumā vidēji ir pa divdesmit kubikmetriem — jau tūkstotis rokā. Cik tādu pamestu vezumu nav acīm slēptās vietās cirsmās un gar pievedceļiem? Labi vēl, ja zaudējumi būtu tikai naudā, bet kur tad morālie zudumi! Tāds varens un derīgs koks nozāģēts velti! Morālais ļaunums ir briesmīgāks par materiālo.

Šoferis atvēra kabīnes durvis, pabāza ārā galvu un uzmanīgi paskatījās uz lēkājošo, grabošo piekabi, tad, durvis aizvēris, nīgri saviebās, domādams ko savu, un, vēlreiz bažīgi atskatījies uz piekabi caur kabīnes aizmugures lodziņu, steidzīgi turpināja:

—   Man nav skaidrs arī tas, kāds mums tur labums: mēs piegādājam kokus, bet mums par šiem kokiem piegādā varenu mežrūpniecības tehniku. Tātad iznāk, ka iedod aunam dzirkles un saka: «Se tev dzirkles, nocērp pats sevi, vilnu atdod mums, bet dzirkles vari paturēt. Tu mums — vilnu, mēs tev — dzirkles.» Tā tak ir?

—  Apmēram tā sanāk,— Jevtejs ne visai pārliecināts piekrita.

—  Tieši tā, Jevtej Makarovič! Ar viņu cirvi cērtam zaru, uz kura sēžam! Vajadzētu viņiem pārdot zāģmateriālus, nevis apaļkokus, atlikumus atstāt sev un izmantot mēbelēm, jo kokapstrādes rūpnīcās sadedzinām tūkstošiem kubikmetru nomaļu un zāģu skaidu. Nesen biju ciemos pie svaiņa Dormidontovkā, apskatījos turienes kokmateriālu apstrādes rūpnīcu — cik daudz mantas sadedzina un iemin dubļos! Kad beidzot ķersies pie šīs problēmas un būs kārtība? Kā tu domā, Jevtej Makarovič? Vai ilgi vēl taigu tā lauzīsim, postīsim?—šoferis pikti noprasīja Jevtejam, apturēdams mašīnu pie asa pagrieziena pa labi; tālāk ceļš veda biezā, tumšā eglājā,

Pāvels, sapratis, ka šis ir pagrieziens, no kura viņiem tālāk jāiet kājām, atvēra durtiņas, taču vilcinājās izkāpt, jo gaidīja, ko Jevtejs atbildēs.

—  Skaidrs, ka ievedīs kārtību, vari būt drošs,— aizpogādams uz krūtīm šinelīti un pasniegdams Pāvelam Džera pavadu, Jevtejs nomierināja šoferi.— Ievedīs, puis . . . Drīz vien . . .

Tīģeru ķērāji izgāja uz pievedceļa. Tīrs un līdzens tas kā sudraba zobens sadalīja tumšo, biezo egļu mežu divās daļās.

Pāvels ar Džeri gāja pa priekšu, viņiem pa pēdām Nikolajs veda savu Amūru, aiz muguras, nedaudz atpalik- dams, sekoja Jevtejs ar Saveliju.

Drīz biezais egļu mežs beidzās un sākās svaigs, trīs vai četrus gadus vecs izcirtums, bet šur tur starp celmiem un ar saknēm izgāztiem kokiem jau parādījās pirksta resnuma bērzu un apšu dzinumi. Paies vēl divi trīs gadi — šīs audzes pletīsies plašumā un stiepsies garumā, savīsies ar aktinīdiju liānām, citronliānu, vīnogulājiem un kļūs par necaurejamu biežņu. .

Pāvels gāja savā ierastajā solī, bet, izdzirdis aiz muguras Nikolaja smago elpu, paātrināja tempu. Sēkšana aizmugurē kļuva vēl spēcīgāka, pēc tam noklusa. Atskatījies Pāvels ieraudzīja, ka Nikolajs atpalicis par metriem divdesmit, viņa apaļā seja sasarkusi un spīd no sviedriem. Tālu aizmugurē uz pievedceļa vīdēja Jevteja un Savelija stāvi. Aizgājis līdz pirmajam uz ceļa pamestajam ciedrupriedes stumbram, Pāvels notrausa no tā sniegu, apsēdās un sāka gaidīt. Nikolajs atslīga uz stumbra patālāk no Pāvela un, aizgriezis sakarsušo seju, slaucīja sviedrus no pieres un atsvešināti klusēja.

—   Esi gan tu, puis, nadzīgs kātotājs!— Savelijs sirsnīgi uzslavēja, gausi noņemdams no muguras maisu un apsēzdamies blakus Pāvelam.— Traucies uz priekšu strauji kā briedis.

—   Kas viņam ko netraukties? Ne dzer, ne pīpē, ne taukus uzaudzējis, trenēts,— ar zināmu lepnumu teica Jevtejs, šķielēdams uz Nikolaju.

—   Atcerieties, tēvocīt, cik jūsu brigādē nav bijis tādu spriganu briežu.— Nikolajs savilka lūpas tikko jaušamā smīnā, ar zodu pamezdams uz Pāvelu.— Un visi viņi pirmās divas trīs dienas lauzās uz priekšu, pēc tam sašļuka, un no taigas šos vajadzēja izvest zem rokas. Atcerieties vien, tēvocīt!

—  Tie tak bija pie taigas nepieraduši ļaudis, bet Pavelko apradis ar' mednieku dzīvi jau kopš mazām dienām,— Jevtejs dedzīgi iebilda.

—  Un Ņefedovs, kas aizpagājušo gadu nāca kopā ar mums, bet neizturēja,— vai tad viņš no bērna kājas nebija radināts pie taigas?

—  Tavs Ņefedovs ir pļēgurs un slaists,— Jevtejs aizsvi- lās.— Viņš parādīja pēdas, tāpēc brigādē viņu vajadzēja paciest, citādi pie mums no viņa nebūtu ne smakas!

—   Es viņu nemaz neslavēju, pieminu tikai, lai ilustrētu savu domu. Tā teikt, brīdinu jūsu pēcteci Pāvelu Kaluginu, lai uzreiz, pūloties jums iztapt, netīšām nepārpūlas un neiztērē visus spēkus . . .— Nikolajs gan bi pakļāvies vecāko brigādes locekļu gribai, taču viņu kait; ja Pāvela klātbūtne un viņš nepalaida garām izdeviIj - aizskart puiša patmīlību. Varbūt viņam piemita pārmērīga godkārība — daudzi alka dalīties slavā ar visā zemē pazīstamajiem tīģeru ķērājiem Loškareviem. Parasti šie slavas alkstošie Nikolajā izraisīja tikai smīnu vai dusmas, jo tīģeru ķērāju darbam bija par vārgiem un neizturīgiem un nespēja ar viņu konkurēt, turpretī Pāvels Kalugins, gluži otrādi, kaitināja viņu ne tikai ar fizisko pārākumu, bet arī ar kaut kādu slēptu iekšēju spēku. Nikolajs necieta, ja kāds bija pārāks par viņu,— ir tadi cilvēki, kuri alkst, lai visi viņiem pakļautos. Pāvels nedomāja piekāpties, viņš te bija «svešinieks» un patiešām varēja kļūt par Loškarevu darba turpinātāju, un tas Nikolaju kaitināja.

—   Nomierinies, radiņ! Dzīvosim — redzēsim,— Jevtejs pavīpsnāja un cēlās kājās.— Maķenīt atvilkām elpu, nožāvējām sviedrus, laiks doties tālāk. Pavelko, atdod man tagad Džeri, un tu, Nikolaj, arī sava suņa pavadu pasvied tēvam. Jūs ieminat taciņu, suņi jūs tikai traucē.

Tā patiešām bija, tāpēc Pāvels labprāt atdeva Jevtejam suni. Arī Nikolaju nevajadzēja pierunāt, un viņš ielika Amūra pavadu tēva rokā.

Iet vienam bez suņa bija vieglāk, un Pāvels tūlit uzņēma ātrumu, nolēmis to nesamazināt, līdz- Nikolajs, kas gāja aiz muguras, neierosinās iet Ienāk vai neatpaliks. Pusstundu Nikolajs, smagi elpodams un laiku pa laikam ar piedurkni sviedrus no pieres notrausdams, sekoja Pāvelam burtiski pa pēdām, bet pēc tam soli pa solim sāka atpalikt, un droši vien attālums starp abiem stipri palielinātos, ja nebūtu parādījušās lāča pēdas, kas šķērsoja viņu ceļu. Pēdas bija lielas, trīs dienas vecas un piederēja brūnajam lācim.

. — Trekns tēvainis, ķepas apaļas, nav krunkainas,— Pāvels apstājies prātoja.

—  Kas tur ir?—pienākdams pie Pāvela, Nikolajs vaicāja.— Tīģeris gājis, vai?

—   Nē, nē, brūnais lācis.— Pāvels pacēla galvu un pārlaida acis tai pusei, uz kurfeni stiepās pēdas. Viņa skatiens atdūrās pret slīpi noliekušos resnu liepu netālu no pievedceļa un kaudzīti svaigas zemes pie koka saknēm un acis bažīgi meklēja ap liepu sniegā zvēra pēdas, kas liecinātu, ka tas aizgājis, bet neatrada . . . Un tajā brīdī viņš ieraudzīja tumšu plankumu — dobumu, no kura pabāzās ārā lāča deguns,— zvērs, iepletis drebošās nāsis, sāka ostīt gaisu.

Pāvels nometa no muguras somu, noņēma karabīni, pārbīdīja aizslēgu un iedzina patronu stobrā. Nikolajs arī ieraudzīja lāci un, nenoņēmis mugursomu, norāva karabīni un pielika to pie pleca.

—  Met nost maisu,— klusu, bet pavēloši teica Pāvels, neizlaizdams no acīm ne dobumu, ne Nikolaju.

Tas, kaut ko nevērīgu nomurminājis, palika nekustīgi stāvam.

—   Met nost maisu!— Pāvels stingri uzsauca.

Lācis pabāza pieri un ausis no dobuma.

Nikolajs paklausīgi nometa mugursomu.

—   Ielādē patronu stobrā,— Pāvels klusu pavēlēja, lēni celdams karabīni pie pleca un gaidīdams brīdi, kad lācis izbāzīs no dobuma visu galvu . . .

Loškarevs joprojām turēja karabīni pie pleca, tēmēdams zvēram.

Pāvels labi atcerējās, ka Nikolajam karabīnē ir tikai četras patronas, kas atrodas aptverē.

—   Iebāz patronas stobrā, velns parāvis!— viņš atkārtoja uzstājīgi un pikti.

—   Ej pie velna!— Nikolajs atcirta.

Sajā mirklī lācis neiedomājami ātri kā ēna izlēca no migas un, sagriezies ar krūtim pret medniekiem, lēkšus metās uz viņu pusi.

Pāvels, stingri turēdams karabīni, nomērķēja melnajās lāča krūtīs un nospieda sprūdu. No šāviena lācis tikai mazliet sarāvās, aši veldamies uz priekšu un augdams augumā. Pāvels cik iespējams mierīgi parāva aizslēgu un atkal, gandrīz netēmēdams, izšāva melnajās, pinkainajās krūtīs, pusneapzināti dusmodamies un nesaprazdams, kāpēc nedzird Nikolaja šāvienus. No otrā šāviena zvērs gluži kā paklupdams pietupās, ierēcās dobjā balsī, kas uzdzina šermuļus, saslējās uz pakaļkājām ar visu savu vareno augumu un, rēkdams un kratīdamies, vicinādams pinkainās ķepas, zemu noliektu galvu, ausis pieglaudis, sagatavojās mesties pēdējā, izšķirošā uzbrukumā . .. Taču Pāvels paguva nomērķēt platajā lāča pierē un izšaut. Lācis mirkli sastinga, tad sabruka sniegā pie kājām Pāvelam, kas atsprāga atpakaļ. Paraudams aizslēgu un iedzīdams stobrā pēdējo, ceturto patronu, viņš nenolaida acis no tumšā, nekustīgā lāča un tad izdzirda kaut kur pa labi Savelija saucienu:

—   Lieliski, Nikolaj! Trāpīji taisni pierē!

«Dīvaini — vai tad Nikolajs to nošāva? Kāpēc es nedzirdēju viņa šāvienus?» Pāvels pārsteigts nodomāja.

Lācis gulēja bez dzīvības: no atplestās rīkles kā sarkana tērcīte sniegā tecēja asinis. Zvēra ausis nebija pieglaustas pie galvas, bet slējās stāvus, tātad zvērs bija beigts. Ievainotam zvēram ausis katrā ziņā ir pieglaustas. Tomēr, joprojām turēdams karabīni gatavībā, Pāvels atskatījās uz Nikolaju.

Loškarevs stāvēja vēl tajā pašā vietā un trakās dusmās ar nazi pūlējās izurbināt no aptveres ar aizslēgu saspiesto patronu, kas bija sagriezusies šķērsām. Droši vien, paraudams aizslēgu un neļaudams patronai pilnīgi izlēkt no aptveres, Nikolajs bija pārāk strauji pagrūdis aizslēgu uz priekšu, saspiedis patronu un to ieķīlējis.

Nolūkojis Nikolaju ar nicinošu skatienu, Pāvels piegāja pie lāča no sāniem un pagrūda ar kāju tā muguru. Lāča ķermenis padevīgi salīgojās.

—   Lieliski, Nikolaj!—pienākdams pie dēla, Savelijs priecīgi teica, nometa mugursomu un atlaida pavadu Amūram, kas sēkdams rāvās pie lāča.— Skatos — šis jau saslējies pakaļkājās, bet tu šim tieši pierē, galva nokratī- jās vien! . . .

Nikolajs, acu nepaceldams, joprojām urbināja patronu.

—   Veikli gan, veikli, dēliņ, tu viņam trāpīji! Nogāzās kā nopļauts!

—  Es, tēv, nešāvu! Es nešāvu!— saērcināts iekliedzās Nikolajs, dauzīdams ar naža spalu pa stobru.

—   Kā ta nešāvi? Trāpīji tak pierē . . .

—   Nu nešāvu, ka tev saka! Nešāvu! Skaties, man patrona iesprūdusi aptverē!— Nikolajs teica ar tik patiesu izmisumu, ka Pāvelam sametās viņa žēl.

—  Tu, Nikolaj, pamēģini izurbināt ar slauķa kātu,— viņš deva padomu. — Atskrūvē slauķa kātu.

Nikolajs paklausīgi atskrūvēja slauķa kātu, izurbināja saspiesto patronu, uzmanīgi apskatīja un dusmīgi nosvieda zemē.

—  Labā vietā esat nogāzuši lāci,— Savelijs teica un apjucis vainīgi paskatījās uz samulsušo Nikolaju.— Taisni uz pievedceļa, ādu un gaļu būs viegli iznest uz lielā ceļa, tikai pusotras stundas, ko iet, nu, ja ar nesamo, tad divas stundas.

—  Vēl jāapskatās, vai lācis ir diezgan tauks,— Jevtejs, atzinīgi pamezdams Pāvelam ar aci, nosmējās bārdā.

—   Nu, tad nevilksim garumā, bet ķersimies klāt un nomauksim tam kažoku.— Piegājis pie lāča un aizdzinis suņus, kas plēsa dzīvnieku un rūca viens uz otru, Savelijs izņēma no maksts nazi, iebāza to sniegā blakus asiņainajai galvai un, satvēris zvēru aiz priekšķepām, kā ar sviru mēģināja pagriezt to uz muguras, taču lācis bija pārāk liels un nepadevās, tā pinkainais ķermenis tikai sakustējās.— Nu, ko stāvat, mutes atpletuši?— Savelijs sadusmojās, neizlaizdams no rokām lāča ķepas.— Sie tik stāv un priecājas. Sataisiet tak guļvietas un noskatieties guļus!

—  Ko ārdies? Stāvēja, stāvēja un uzreiz kā no ķēdes norāvies… — Jevtejs norūca un piesteidzās brālim palīgā.

Četratā viņi viegli pagrieza lāci uz muguras un ķērās pie ādas novilkšanas.

Pāvels zināja, ka pēc taigā valdošās tradīcijas kopējās medībās nošauta zvēra āda pienākas tam šāvējam, kura lode bijusi liktenīgā, pārējais tiek sadalīts visiem medību dalībniekiem, pat tiem, kas vispār nav šāvuši, bet bijuši klāt. «Laba āda,» viņš apmierināts nodomāja. «Melna ar sirmu akotu, tāds lācis ir retums. Uzdāvināšu to Jurčenko. Labs onkulītis. Uztaisīja tēvam pieminekli un kapa sētiņu arī, bet no naudas atteicās.» Pāvels bija lauzījis galvu, kā viņam pateikties, un te nu radās izdevība.

—  Tēvocīt, rīkojies uzmanīgāk ar nazi,— Nikolajs neapmierināts ieteicās.— Skatos, ka zemādu jau trīs vietās sagriezi.

—   Nu un tad?— veikli strādādams ar nazi, galvu nepaceldams, Jevtejs jautāja.— Jāsmejas, pāris sīku caurumiņu, vai ta nu hromādas zābakus šūs no šitentās ādas.

—   Zābakus vai ko citu, tomēr lieki caurumi nav vajadzīgi. Mans direktors ir tik untumains. .. Pagājušo gadu pagādāju viņam lielisku lūšādu, jau izstrādātu, bet divās vietās sašūtu, jo suņi ieplēsa, kad zvērs vēl bija dzīvs, un vēl pāris caurumiņu uz kakla no renkuļiem, bet viņš, to apskatot, jau neapmierināti viebās.

—  Tātad, cik noprotams, šitenā āda arī viņam paredzēta?

—  Bet kam gan citam, tēvocīt? Tu runā, it kā pirmo dienu būtu pasaulē! Domā, viņš mani laiž atvaļinājumā tāpat vien par skaistām actiņām? Kur nu! No katra brauciena pārvedu viņam gan ādiņu cepurei un apkaklei, gan brieža ragus, gan ko citu .. .

—   Skaidrs, skaidrs, radiņ,— Jevtejs pavīpsnādams viņu pārtrauca.— Parasta lieta, nav ko pļurkstēt. . . Dzi, Pavelko, dzi!— Jevtejs ar slēptu, labsirdīgu zobgalību pētoši palūkojās uz Pāvelu.— Tu, kā skatos, arī nežēlo direktora ādu, nepietiek, ka ar trim lodēm to sacaurumoji, vēl ar nazi arī grasies sagraizīt.

—   Domāju, Jevtej Makarovič, direktors man piedos tādu nekaunību, vēl jo vairāk tāpēc, ka dāvātam zirgam zobos neskatās…

—   Labi teikts, mācekli Pāvel,— Jevtejs apmierināts pamāja, no jauna ķerdamies pie darba.

«Velns rāvis to ādu,» Pāvels ar nožēlu domāja. «Vismaz žults būs mana, atdošu mātei, lai ārstējas.» Tomēr viņam bija nepatīkami samierināties ar domu, ka āda tiks Nikolajam, tad jau labāk lai to ņem Jevtejs vai Savelijs . ..

Pēc pusstundas saspringta darba lāča āda bija novilkta, un, aizstiepuši to malā, mednieki ķērās pie liemeņa sadalīšanas. Savelijs uzņēmās pašu atbildīgāko darbu — izveicīgi un ātri uzšķērda vēderu, nepārgriezdams apjomīgo lāča kuņģi, izgāza iekšas sniegā, sameklēja aknas, pēc tam pie aknām pielipušo, pilno dūres lieluma žultspūsli, izgrieza to, sasēja mezglu, lai žults neiztecētu, un lietišķi . . . piestiprināja pie sava šineļa pogas. Nikolajs, cītīgi vērodams tēva roku kustības, atzinīgi pamāja, bet Pāvels, uztvēris sev pievērsto to pašu uzmanīgo vēlīgi smaidošā Jevteja skatienu, saprotoši, tikko manāmi viņam pamāja un labsirdīgi pasmaidīja, juzdams, ka tieši tagad, šajā mirkli atbrīvojas no kaut kāda dīvaina, apgrūtinoša smaguma. «Velns rāvis to žulti arī,» Pāvels nodomāja jau bez nožēlas un pat līksmi. «Sadalīsim taukus — katram tiks vismaz desmit kilogrami. Kas man lūdza lāča taukus? Galdnieks lūdza, skolas direktors — viņam meita slimo. Kas vēl? Jā, kaimiņiene Marja Ivanovna lūdza. Vēl kāds gribēja, neatceros, kas… Pārējo—mātei, viņai lāča tauki par skādi nebūs: tajos ir visi vitamīni — laba manta!»

Izņēmis lācim iekšas, Savelijs rūpīgi atgrieza no liemeņa taukus, kurus turpat sniegā salika četrās vienādās čupiņās. Pie katras viņš vēl pielika pa lielam gabalam iekšējo — visvērtīgāko tauku. Iznāca apmēram desmit kilogramu. Lāča liemeni brigadieris sadalīja astoņās daļās, salika visas vienā kaudzē, apskatīja to un apmierināts teica Pāvelam:

—  Aizteci, Pāvel, āre, tur pie tās egles, salauz zarus, piesegsim, lai paglābtu no kraukļiem, un apbērsim ar sniegu — gaļu vajadzēs atdot vienrocim, vienā reizē visu nespēsim aizvākt, bet zaudēt dienu nav laika . . . Un tu, Nikolaj,— viņš pagriezās pret dēlu,— satin pēc iespējas ciešāk ādu, kamēr tā salā nav sastingusi. Aiznesīsim vienrocim uz būdiņu — tur labāk saglabāsies, bet pēc tam, pēc tīģeru noķeršanas, atnāksim uz šejieni, dienu gan zaudēsim, bet gaļu aizstiepsim — un labi vien būs.

Kad Pāvels atnesa egļu zaru klēpi, Nikolajs ādu jau bija satinis un bāza maisā. Gaļu apklāja ar zariem un apbēra ar sniegu. Kaudzītes galā Savelijs slīpi iesprauda tievu kārtiņu, pie tās ar vadu piesēja divas tukšas karabīnes čaulas, lai vējā tās šūpotos un, viena pie otras sizdamās, šķindētu. Tas tika darīts vilku un kraukļu atbaidīšanai. Sniegā palika nesadalītie tauki — četras kaudzītes. Pāvels nopriecājās, ka bija paķēris līdzi divus metrus celofāna. Tas bija paredzēts aizsega ierīkošanai pie ugunssienas, blakus tādam aizsegam ir siltāka gulēšana, no sāniem nevelk aukstums. Taču celofānu tagad vajadzēs ziedot lāča tauku ietīšanai, citādi ar tiem noķērnās mugursomā visas mantas.

—   Nu, rādās, viss izdarīts, kā nākas,— Savelijs, aplūkodams nomīdīto laukumiņu, apmierināts teica.— Neviens nav neko aizmirsis? Neesat iebāzuši nazi vai dūraiņus sniegā? Nikolaj, kur tu ieliksi taukus? Vajadzēja ietīt ādā, ieliec manējos un savējos arī tur iekšā. Līdz mājiņai te ir pāris kilometru, ne vairāk, gan jau aiznesīsi, bet es paņemtu tavas mantiņas. Vai tauki tev vajadzīgi?

—   Kā gan citādi!— Nikolajs plati ieplestām kājām stāvēja pie tauku kaudzītēm.— Protams, vajag! Kā tu tā vari jautāt, tēvs. . . Manai Nadjai tauki ir vienīgais glābiņš. Ar pērnā gada pieclitru kanniņu nemaz līdz rudenim nepietika.— Viņš to teica, ne uz vienu neskatīdamies, runādams it kā vienīgi ar tēvu, bet tajā pašā laikā arī Pāvelam un Jevtejam paziņoja, ka «viņa Nadjai tauki ir vienīgais glābiņš».— Kā pēc operācijas ārsti izrakstīja dzert lāča vai āpša taukus, tā viņa arī dzer līdz šai dienai .. . Un tad vajadzēja vēl dalīties ar Jefrjušinu. Atceries, tāds resns, bija atnācis ciemos? Atnesa pudeli Rīgas balzama. Tu vēl dzerdams spļaudījies, tev balzams nepatika, atceries? Apgādes priekšnieks. Viņam arī meita slimo, tāpēc pasūtīja taukus . . .

Tas, kurš savai brūtei uzdāvināja krāsu televizoru, bet viņa sieviņa pa šito pašu televizoru ielaida ar kristāla vāzi?

—  Tas pats,— Nikolajs neapmierināti saviebās.

—  A-a, atminos, atminos!— Savelijs nopriecājās un pagriezās pret Jevteju.— Tas bija viņš, kam es pērn nosūtīju brieža pantus. Vecs mūdzis — ap gadiem sešdesmit, tomēr ar sievišķiem patīk meņģēties. Nu, bet gadi prasa savu tiesu, tāpēc šis man lūdza pantus: «Gribu vēl pabūt vīrišķis, šis saka, sadabū man pantus, došu tev pretī visādus būvmateriālus, pats aizvedīšu mājās…»

—   Viņam šovasar meita tikko nenomira,— slēpdams nepatiku, Nikolajs pārtrauca pārmēru runīgo tēvu.— Profesors iztaisīja ļoti sarežģītu operāciju, izredzes uz izdzīvošanu bija mazas. Tagad pamazām izveseļojas.— Nikolajs pārmetoši paskatījās uz tēvu.— Mīļākās viņš jau sen aizmirsis, skraida, vai no kājām krizdams, visādas zāles gādādams. Un vislabākās zāles ir lāča tauki. Bet kur tos pilsētā dabūsi?

—   Jā, tas ir pareizi,— Savelijs vainīgi pamāja.— Cilvēkam jāpalīdz, vai es ko saku?— Viņš iztapīgi palūkojās uz tikko manāmi smīnošo Jevteju.— Nu, kā tad būs, Jevtejuško, palīdzēsim cilvēkam, ja jau tam pēdīgais gals klāt.

Jevtejs, bārdu knibinādams, mirkli vilcinājās, savā prātā kaut ko pārlika, tad atmeta ar roku.

—  Ņemiet, ņemiet! Man padomā kāds midzenis, kad tīģeri mums būs rokā, aiziešu uz turieni.

—  Pareizi, Jevtejuško, pareizi!— Savelijs nopriecājās. — Ja jau miga tev padomā, bet cilvēks, redzi, iekļuvis ķezā. Vadzi, iesim kopā — palīdzēšu tev zvēru nogalēt un izvilkt.

—   Nē, nē, no sirds pateicos, lācēns nav nekāds prāvais, lūkošu tikt galā viens pats bez palīgiem . . .— Jevtejs gribēja vēl ko piebilst, bet Savelijs, redzēdams, ka brālis sāk iekarst, samierinoši teica:

—   Nu labi, Jevtejuško, ja jau palīga nevajag, tad nevajag.— Un pagriezās pret Pāvelu:—Bet tu, Pavluha, vai ņemsi lāča taukus, ko?

Pāvels, kas šo jautājumu jau gaidīja un bija nolēmis atteikties, pēkšņi atcerējās, ka taukus viņam bija pasūtījusi krustmāte Lukašiene — aklā mucinieka sieva; mucinieks visam ciemam taisīja ne tikai lieliskas ozolkoka mucas, bet arī ragaviņas, kuras viņš sameistaroja bez nevienas naglas un ar kurām bērneļi apmierināti vizinājās no Kailā kalniņa, pieaugušie ar tām vilka malku mājās. Tās labi noderēja, ja vajadzēja pārvest no veikala pāris maisu spēkbarības, jo bija neparasti izturīgas un ilgi kalpoja. Par aklo mucinieku cieminieki runāja ar lielu godbijibu, viņu cienīja ne tikai par to, ka viens pats ar savu darbu uzturēja trīs meitas un dēlu, bet vēl vairāk par neparasti izturīgajām, labajām muciņām un ragaviņām. Un tagad Pāvels pēkšņi atcerējās, ka Lukašiene jau vasarā bija lūgusi, vai viņam nav mazliet, kaut vai pusglāzes lāča vai āpša tauku . . . Tauku Pāvelam nebija, taču viņš apsolīja sagādāt.

—  Es prasu, vai tev taukus vajag vai ne?— nepacietīgi, mazliet aizkaitināts, droši vien Pāvela klusēšanu izskaidrojis savā veidā, Savelijs vēlreiz jautāja.

—   Personiski man nevajag ne kripatiņas!— Pāvels nicīgi atvairījās un, brītiņu pavilcinājies, apmulsis, it kā vainīgs juzdamies, nedroši teica:—Krustmāte Lukašiene man lūdza taukus, viņai vajag pavisam nedaudz — ja varētu?

—   Nu, puis, vai tur vēl ko runāt!— Savelijs labvēlīgi iesaucās.— Cik vajag, tik ņem.— Viņš noliecās un, izraudzījis no tauku kaudzes gabaliņu ķieģeļa lielumā, pastiepa Pāvelam:—Āre, no šitā izkausēsi tieši puslitru. Kazi vēl gribi?

—   Nē, nē, Savelij Makarovič, ar to pilnīgi pietiks!— Pāvels papurināja galvu, dusmodamies, ka nav atteicies no taukiem pavisam, kā to darīja Jevtejs, bet tagad jau bija par vēlu, un viņš samulsis gluži kā žēlastības dāvanu paņēma lāča taukus, izvilka no mugursomas celofānu, ar nazi nogrieza šauru strēmeli, bet pārējo pasniedza Savelijam:— Ņemiet, tajā var ietīt taukus.

Savelijs labprāt paņēma celofānu, lietišķi izklāja sniegā un sāka rosīties, likdams uz tā visus lāča taukus. Nikolajs metās tēvam palīgā, sameklēdams nomīdītajā sniegā pat sīkākos tauku pikucīšus un mezdams tos uz čaukstošā un no sala lūstošā celofāna. Viņa apaļajā, sasarkušajā sejā rotājās apvaldīts, apmierināts smaids.

Celofānā ievīkstīto tauku varēja būt apmēram četrdesmit kilogramu. Nebija jēgas tādu smagumu nest uz Voščanova mājiņu, pēc tam tik un tā to vajadzēja nogādāt uz kokmateriālu izvešanas ceļa, tāpēc Jevtejs ieteica

Savelijam atstāt taukus un ādu tepat pie gaļas, bet celofānu atdot Pāvelam.

Padomājis Savelijs piekrītoši pamāja taču Nikolajs bija ar mieru atstāt tikai taukus, bet ādu tomēr ņemt līdzi.

—   Pie Voščanova tai būs drošāk.

—  Arī tas pareizi, dēliņ,— Savelijs piekrita.— Jo labāk noglabā, jo drošāk atrod.

Tīģeru ķērāji nepaguva nemaz iesilt, nosvīst zem nesamā svara, kad jau parādījās Voščanova ziemas mītnes baltais jumts.

Mājiņa stāvēja aizsalušas upītes labajā krastā, nelielā klajumā, ko ieskāva baltu bērzu audze ar zaļu jauno egļu piejaukumu; tepat līdzās bērzājam pacēlās ieapaļa sopka, apaugusi ar sarkanīgiem ozoliem, kuri vēl bija saglabājuši nodzeltējušu lapu rotu. Upītes kreisajā pusē kā tumša siena auga vareni oši un gobas, aiz tiem nelielā uzkalniņā pacēlās grandiozas ciedrupriedes un dižas egles divu aptvērienu resnumā, to smailās galotnes sniedzās galvu reibinošā augstumā — tur atradās neskartā taiga, bet koku izvešanas ceļš beidzās simt metrus no mājiņas.

—  Āreče, šie nav vis tikuši līdz vienrocim. Akurāt pie paša sliekšņa aprāvušies!— Savelijs, aplūkodams apkārtni, izbrīnījies teica.

—   Kā rādās, aprāvušies tikai uz mazu brīsniņu,— Jevtejs ar roku norādīja uz upītes kreiso krastu. Tur vīdēja plata, īsa stiga, un tās galā gulēja baļķu kaudze.— Rau, šiem te vēl koki palikuši, brauks tiem paka] un nošķibīs arī to, kas aug.

—  Tā izskatās gan,— Savelijs piekrita.— Tāds zaļoksns mežs tak nevar palikt bez ievērības.

—   Nemaz nejūtu dūmu smaržu,— Nikolajs, vērīgi lūkodamies uz mājiņu un ostīdams gaisu kā zvērs, neapmierināts sacīja.

Pāvels arī paostīja gaisu un uztvēra aukstu pelnu smaku.

—   Kazi viņš te reti mājo,— Savelijs izteica savu minējumu.— īstais ziemas miteklis viņam ir tālāk, pie upes, kilometrus desmit no šejienes.

—   Varam tak pazīlēt kārtīs un to noskaidrot,— Jevtejs zobojās.— Jums nav pacietības. Maķenīt pagaidiet, tūlīt viss būs skaidrs.

Saimnieks tiešām reti ieradās mājiņā, pēdas liecināja, ka viņš te bijis pirms dienām trim.

Pirmais, kas Pāvelam uzkrita, bija tīrība un kārtība ap mājiņu. Bērza malkas šķilas bija rūpīgi sakrautas taisnā, gluži kā ar lineālu nomērītā grēdā dažu soļu atstatumā no mājokļa, turpat atradās no bērza sanaglots masīvs steķis, te nemētājās pat skaidas kā parasti, tās bija savāktas kaudzītē. Pa kreisi no durvīm pie sienas karājās zāģis ar lielu ievaskoka loku, kas izskatījās kā nēši.

«Tas tāpēc, lai ērtāk būtu zāģēt ar vienu roku,» Pāvels nodomāja. «Zāģis taču garš, zāģējot vienam, tas vibrē un lokās, bet ar loku slīd vienmērīgi.»

Sliekšņa apakšējā resnajā baļķi, kā simbolizējot atslēgu durvis, bija iecirsts viegls cirvis ar tievu, līdz spīdumam nopulētu oškoka kātu. Izņēmis cirvi un iebāzis spraugā starp baļķiem blakus durvīm, Pāvels iegāja pēc aukstuma smaržojošā istabā, kuras kakti bija apsarmojuši. Arī iekšā viss bija tīrs un spodrs. Pāvelam patika tas, ka guļamās lāvas nebija ierīkotas pēc senas tradīcijas — cieši no sienas līdz sienai, bet atbilstoši mūsdienu prasībām — div- guļamas, pa labi un pa kreisi. Vidū pie liela loga stāvēja garš galds. Vēl viens virtuves galdiņš bija pie maza lodziņa pa kreisi no sliekšņa un turpat sols traukiem. Pa labi stāvēja ar akmeņiem aplikta dzelzs krāsns, tai līdzās klēpis tievu pagaļu, tāsis un sērkociņu kārbiņa. Guļammaisi, cieši satīti, karājās pie griestiem, grīda bija tīri izslaucīta, netālu no sliekšņa stāvēja nolikta egļu slotiņa.

Vīri iekūra krāsni. Sausā telpa ātri iesila. Padzēruši tēju, tīģeru ķērāji apspriedās, vai iet tūlīt uz Voščanova augšējo mājiņu vai atlikt šo gājienu uЈ rītu. Pulkstenis bija tikai trīs.

— Līdz tumsai pagūsim aiziet,— Jevtejs teica.— Bet nav liela nelaime, ja nepagūstam, pa Voščanova taciņu tīri labi var soļot ari mēnessgaismā. Toties būsim ieguvuši veselu dienu.

Tā ari tika nolemts. Kā izrādījās, Voščanova taka bija labi iemīta un kopta. Uz koku stumbriem gar taciņu vidēja no jauna iecirstas zīmes, zari, kas liecās pāri un traucēja iešanu, bija vai nu aplauzti, vai nocirsti. Gar takas malu ik pēc simt divdesmit metriem bija izlikti slazdi, bet vietās, kur sniegu bija nopēdojušas daudzu vāveru kājas, pie ciedrupriežu stumbriem bija piestiprināti arī vāveru slazdi.

Pēc stundas gājiena pa taku tīģeru mednieki bija izņēmuši no slazdiem un piekāruši virs tiem trīs Sibīrijas caunas un divas vāveres, bet aizcirtušās lamatas uzstādījuši no jauna. Palaikam taciņu šķērsoja mežacūku vai izjubra pēdas, bieži bija gājis arī mošusbriedis, aiz tā lieliem lēcieniem bija dzinusies harza, kuras pūkaino ķepu mīkstie iespiedumi vīdēja gan uz augstajām kritalām, gan slīpi nolīkušo koku stumbriem, gan klinšu terasēs, no kurienes ērti uzlēkt uz kakla domās iegrimušam mošus- briedim. Divās vietās uz vienu un otru pusi taciņu šķērsoja Himalaju lāča pēdas.

«Interesanta vietiņa Ivanam Ivanovičam,» Pāvels nodomāja. «2ēl gan, ja mežrūpnieki atnāks arī līdz .šejienei …»

Drīz taciņa sadalījās divās daļās: pa labi tā aizvirzījās uz upīti, bet kreisajā pusē vijās gar sopku pakāji. Tā, kura veda gar sopkām, bija vairāk iestaigāta, un to izvēlējās arī tīģeru ķērāji.

Pēc minūtēm piecpadsmit Jevtejs, kas gāja pirmais, pārējo uzmanību pievērsa cilvēka pēdām. Cilvēks bija nācis lejā no sopkām un aizgājis pa taciņu uz augšu, droši vien uz mājiņu. Pēdu nospiedumi bija nelieli, četrdesmitā numura, apmēram tāda lieluma apavus valkāja vārgais Voščanovs — maza auguma vīrs. Pēdas bija svaigas, vēl nesasalušas — kad Jevtejs pabakstīja ar nūju irdeno sniegu, tās aizbira.

To redzot, tīģeru ķērāju nogurums mazinājās, viņi soļoja mundrāk, bet žirgtuma pietika labi ja pusstundai — saspringtā diena pret vakaru lika sevi manīt arvien stiprāk, mugursomas spieda plecus, nogurušās kājas likās kā ar svinu pielietas.

Pie augšējās — otrās ziemas mītnes tīģeru ķērāji pienāca jau krēslā. Voščanovam suņa nebija, bet viņš, saklausījis cilvēku soļus, pabāza galvu pa puspievērtajām durvīm, pazina tīģeru ķērājus un sagaidīja tos pie sliekšņa, jau saģērbies vatenī. Ļoti sirsnīgi sasveicinājās, paspiez- dams katram roku, un tūlīt parādīja, kur piesiet suņus, kur ņemt sausus pakaišus tiem gulēšanai, pasvieda abiem dzīvniekiem pa gabalam vārītas gaļas.

—  Varen bagāti gan tu dzīvo, Voščanov,— Savelijs piezīmēja.— Šitik labu gaļu, vienu mīkstumu, atdod suņiem. Vai ta nav žēl?

—  Gaidītiem ciemiņiem — labākās vietas un labākos kumosus, Savelij Makarovič,— Voščanovs sirsnīgi atteica.

—   Runa tak ir par ciemiņiem, ne jau par suņiem.

—  Ja ciemiņš ir gaidīts, tad viņa suns, viņa zirgs tāpat ir gaidīts, — laipni, bet noteikti iebilda Voščanovs, ar roku aicinādams Pāvelu mājā.— No sendienām tā iegājies, ka gaidīta ciemiņa zirgam pabēra auzas, bet nevēlama braucēja rumakam pasvieda salmus. Suns un zirgs ir paši tuvākie cilvēka draugi! Jūs taču arī nevarētu noķert tīģerus bez saviem suņiem, Savelij Makarovič, ko?

—  Vai ta kāds ko saka? Tā jau ir,— Savelijs steidzās piekrist.

Sī Voščanova mājiņa bija celta nevis ar gludiem stūriem, kā tagad taisa lielākā daļa namdaru, bet pēc seno laiku tradīcijām — ar izvirzītiem baļķu galiem stūros. Slīpajam lubiņu jumtam virs durvīm bija liela pārkare, tāpēc mājiņa atgādināja no sniega pabāzušos galvu ar zemu uz pieres uzliktu cepuri. Kā Pāvels jau bija domājis, nāras bija tradicionālas, vienlaidu. Tomēr, par spīti vecumam, apkvēpušajām un šur tur stipri satrunējušajām sienām, šis mājoklis Pāvelam likās daudz omulīgāks par tām izturīgajām veco laiku ziemas mītnēm, kurās viņš bija nakšņojis līdz šim. Mājīgumu radīja te valdošā tīrība un kārtība. Pat petrolejas lampas cilindrs nebija piekvēpis kā parasti mednieku mītnēs, bet mirdzēja ķā elektriskā spuldze, un liesmiņa virs dakts stāvēja nekustīgi kā zila ziedlapiņa. «Pielieta pilna ar petroleju,» Pāvels, spilgtajā gaismā miegdams acis, nodomāja.

Palīdzēdams viesiem sakārt pie sienām apģērbu, saimnieks uzbudināts stāstīja, kā viņš vakar Sibīrijas caunu lamatās noķēris lielu harzu un kā tā ar visām lamatām aizskrējusi kilometrus tris, pēc tam, dzelžiem šķindot, bēgusi no viņa pa kokiem un droši vien pagūtu noslēpties klintīs, bet lamatu atspere aizķērusies aiz zara.

—   Redz, kur šī resgale stāv!— Viņš pamāja uz kaktu, kur, uzstiepta uz veidņa, karājās klēpja suņa lieluma harzas brūngandzeltenā, garastainā āda.

—  Kāda tev vajadzība ķēpāties ar šo smirdošo ķēmu?— Savelijs nicīgi saviebās.— Piņķerēšanās ar to bez jēgas, bet ādu pieņem par rubli septiņdesmit.

—  Tā pieņēma pagājušo gadu,— Jevtejs iebilda.— Bet nupat, kā dzirdams, ādas tapušas dārgākas — un harza maksāšot divpadsmit rubļus.

—   Arī diez kas nav,— Savelijs negribēja padoties.

—   Runa tak nav par cenu, Savelij Makarovič!— Voščanovs novilka vateni, pakāra uz naglas pa kreisi no durvīm un ar ierastu kustību sabāza tukšo krekla kreisās rokas piedurkni aiz siksnas.— Ne jau par cenu ir runa, bet par to, ka pārāk nikni šie plēsoņas nomušī mošusbriežus. Salasās barā pa trīs četri un medi pa vilku modei — ar dzīšanu.

—   Atceros, senāk par nosistu harzu deva prēmiju,— Jevtejs piebilda, lietišķi apsēzdamies pie galda kaktiņā, savā iemīļotajā vietā, lai nevienu netraucētu un visi būtu viņam acis.

—  Jā, tā bija gan,— savilcis zemo, slīpo pieri, Voščanovs atcerējās. — Deva nelielu prēmiju — kā par vilku. Tagad vairs nedod, bet vēl pēc gadiem pieciem ierakstīs Sarkanajā grāmatā.

—   Kāpēc tad jūs viņu nogalējāt?— Nikolajs nopietni vaicāja.— Zinādams, ka harza ir rets zvērs un drīz to ierakstīs Sarkanajā grāmatā, jūs tomēr sitat viņu nost, turklāt vēl pūlaties apsūdzēt valsti, ka harzas izzūd. Kur te loģika, Ivan Ivanovič?

—  Paskat, kā! Tūlīt vērsim aiz ragiem!— Voščanovs pārsteigts atzinīgi paskatījās uz Nikolaju.— Malacis! Bet nu jau būs gadi desmit, kopš es harzu neaiztieku, arī šitai nebūtu ne pirksta piedūris, ja, kā jau teicu, tā nebūtu iekritusi caunai domātās lamatās. Ko man bija darīt — atlaist ar visiem dzelžiem? Pagalam gan lamatas, gan harza. Iznāk, ka gribot negribot vajadzēja nogalēt.. .

—  Āreče, cik varen veikli izlocījās!— Savelijs iesaucās, arī sēzdamies pie galda.— Gan dēvē harzu par plēsoņu, gan šo žēlo.

—   Es ari šodien vēl tā domāju, ka harza ir plēsoņa. Kā vilks, tā tīģeris un lācis ir plēsoņas, bet tas nenozīmē, ka tie visi kā viens būtu iznīcināmi. Ja jau rīkotos pēc tāda principa, tad cilvēks būtu pats lielākais plēsoņa uz zemes. Paejot tāpat vien pa mežu kaut vai kilometru, cilvēks jau ir saminis ar zābakiem tūkstošiem visādu kukainīšu un augu, nerunājot nemaz par citām viņa izdarībām . . . Bet ko es jums te stāstu pasakas!— Voščanovs attapās, pamanījis, ka vīri jau sēž pie galda.— Papriekš iestrebiet nūdeju zupu, pēc tam pamielošu ar mežacūkas gāju.

Viņš rosīgi ņēmās cienāt atnācējus ar visu labāko no saviem krājumiem. Pats no ēdiena atsacījās, aizbildinādamies, ka ir jau vakariņojis, toties labprāt dzēra tēju un kā mīlošs tēvs sajūsmināts, gandrīz vai aizkustināts vēroja, kā tīģeru ķērāji aizrautīgi mielojas. Viņa retie, sirmie mati bija gludi atsukāti atpakaļ, zem izbalējušām uzacīm, kuras tikpat kā nebija pamanāmas, lēnprātīgās, bērniš-

ķlgi atklātās, mierīgās brūnās acis it kā ielūkojās tieši dvēselē. Ar saviem šaurajiem, vārgajiem pleciem, kalsno, iegareno seju, kurā gluži kā pielīmēta izskatījās šķidrā bārdiņa un ūsiņas, viņš Pāvelam vairāk atgādināja nogri- mētu puišeli nekā pieaugušu cilvēku, vienīgi tukšā piedurkne un stingrā, vīrišķīgā balss uzreiz izgaisināja Pāvela bezjēdzīgo salīdzinājumu, par kuru viņš pats klusībā pasmējās, vērodams Voščanova tulznaino, muskuļoto roku.

—   Nu, vai gaļa ir izvārījusies vai nav?— Voščanovs nepacietīgi jautāja Jevtejam, kas, sātīgi paēdis, ar plaukstas virspusi noslaucīja taukainās ūsas un lūpas.

—  Pašā laikā!— Jevtejs uzslavēja.— Es domāju, tu patiesi pabarosi ar mežacūku, kuiļa gaļas manai bezzobu mutei tagad tikai trūka. Bet tu, kā redzu, esi nošāvis maktenu sivēnu?

—  Trīs gabalus nogāzu . . .— Voščanovs glaimots pasmaidīja.— Divus medibu saimniecības plānam, vienu sev. Vēl jānomedī divi izjubri un viens lācis. Izjubrus jau dabūšu, bet ar lāci diez kā būs. Savu Rēksi atdevu vecākajam dēlam, viņam arī liels gaļas plāns, bet kur tu bez suņa lāci sameklēsi!

—   Vari uzskatīt, ka lāci jau esi nošāvis!— Savelijs svinīgi paziņoja.— Tikai viņš ir bez ādas un bez taukiem . . .

—   Un, saprotams, bez žults,— Jevtejs piebilda, ar smaidu vērodams Voščanova izbrīnīto seju.

—  Turklāt tas guļ tieši traktora ceļā, blakus jūsu mājiņai, lejāk pie upes,— Pāvels Voščanovu pavisam apstulbināja.

—  Vai patiešām nogalējāt lāci vai tikai muldat?—Voščanovs jautājoši paskatījās uz Nikolaju, it kā viņam uzticētos vairāk nekā pārējiem.

Arī Nikolajs nenovaldījās un pasmaidīja.

—  Patiešām, patiešām, Ivan Ivanovič, guļ valkas malā, ar zariem apklāts un sniegu apbērts …

—  Taukus un ādu paņēmām sev,— Savelijs steigšus piebilda.—■ Bet ar gaļu tu pats tiec galā.

—  Brūnais lācis vai varbūt baltkrūtis?— neslēpdams prieku, Voščanovs vaicāja un pat nepacietīgi sarosījās, it kā taisītos kur skriet, bet viņam neļautu to darīt.

—  Brūnais, brūnais!— aizsteigdamies priekšā Savelijam, Jevtejs pamāja.

97

—   Liels? Cik kilo gaļas tur būs?

4—156»

—  Savi divdesmit pudi droši sanāks,— Savelijs atkal pārņēma iniciatīvu.

—  Tīras gaļas? Vai viss kopā?

—  Ko vēl neiedomāsies!— Savelijs nicinoši saviebās. — Tīras gaļas, protams. Treknu lāčgaļu pieņem par rubli piecdesmit, bet liesu par rubli. Tā kā speķi mēs atgriezām, tad nodosi par rubli, tev būs plāns, un mums pēc tam uzliksi magaričas . . . Vai piekriti tādai kumercijai?

—   Par tādu komerciju es jums lieku trīs magaričas! Malači!— Voščanovs sajūsmināts skatījās uz smaidošajiem tīģeru ķērājiem.— Patiešām malači! Un galvenais — tieši pie valkas. Kā tad viņš jums uzkrita?

—  Nevis viņš mums, bet mēs viņam uzkritām,— teica Jevtejs un pameta ar roku uz Pāvelu un Nikolaju.— Viņi gāja pa priekšu, uzdūrās uz svaigām pēdām, tad ieraudzīja midzeni zem liepas, nu un . . .— Jevtejs neziņā uz brīdi apklusa, pētoši paraudzīdamies uz radinieka nolaistajām acīm, tad kā šaubīdamies turpināja:— Nu, un tad nošāva.

—  Kur — tieši midzenī, vai šis izlēca ārā?

—   No midzeņa, vai? No midzeņa izlēca . . .

—  Un tālāk — laida ļekas vaļā vai metās šiem virsū?— Voščanovs iededzies turpināja.

—   Nē, metās šiem taisni virsū.

—  Paskat, kāds nešķīstenis! Laikam bija saniknots. No īstā midzeņa mežinieki šo droši vien bija izdzīvojuši, tāpēc šis izracis sev jaunu. Es zinu to liepu, tā stāv blakus valkai tādā paugurā, pati noliekusies slīpi. Nu, nu, tā pati ir. Tur caurumā zem saknēm jau pirms mežiniekiem bija midzenis baltkrūtim, bet brūnais laikam to bija turējis prātā, tikai paplašinājis. . . Iznāk, ka zem tās pašas liepas . . .— Voščanovs pārsteigts nogrozīja galvu.— Jā-ā, ir nu gan . . .— Un pēkšņi paziņoja ar priecīgu smaidu: — Bet man, zēni, netālu no šīs liepas zem siekstas paslēpts saišķis lamatu! Taču arī tas nav svarīgi, ka tevi nelabais!— Voščanovs padauzīja ar stipro dūri sev pa celi un atkal izbrīnā nogrozīja galvu.— Eku, liktenis! Svarīgākais, zēni, tas, ka rītdien taisījos iet uz lejasgala mājiņu un pie viena plānoju . . .— Viņš pārlaida triumfējošu skatienu saintriģētajiem tīģeru ķērājiem:—Liktenis, zēni! Tik tiešām liktenis! … Es domāju tā: aiziešu uz mājiņu tā ap pulksten diviem, iekuršu krāsni, paņemšu tukšu mugursomu, atstāšu šauteni un pa valku aiziešu līdz tai pašai liepai, pie kuras pirms sniega atstāju lamatas . . . Vai varat iedomāties? Es aizietu tur ar tukšu mugursomu. Jūs sakāt, viņš metās virsū jums visiem četriem? Bet no manis viena viņš diez vai būtu nobijies, ko? Lūdzu, tas ir liktenis! Vai tad tas nav liktenis? Ja neesi ticējis liktenim, tad pēc tādiem nejaušiem gadījumiem sāc ticēt.— Voščanovs brītiņu zīmīgi klusēja, pabun- goja ar pirkstiem pa galda malu, pašķielēja uz savu tukšo kreiso piedurkni un domīgi teica:—Cik visā mūžā nav bijis tādu nejaušu gadījumu! Krakovā, āre, roku atstāju, bet pēc visiem paragrāfiem iznāk, ka tur bija galva jāatstāj,— atkal liktenis! Nē-ē, zēni, sakiet, ko gribat, tomēr kaut kas stāv pār mums. Ne jau dievs, protams, dievam es neticu, to izdomājuši cilvēki, bet, āre, liktenis vai kas tamlīdzīgs. Mācīti vīri stāsta, ka visi ūdeņi uz Zemes ir saistīti, Pasaules okeāns, tātad ari dzīvība visā pasaulē ir saistīta un ļaužu likteņi arīdzan . . .

—   Nu gan tu, Ivan īvanovič, maķenīt par dziļu esi nomaldījies mežā,— Savelijs bez kautrēšanās viņu pārtrauca.— Tik daudz samuldēji, galva jau sāk sāpēt. Par to ļauno likteni, tur kazi tev taisniba, bet par visādām saistīšanām — tas pārlieku gudri teikts!

—   Bet tev, Savelko, liekas: viss, kas gudrs, nekur nav ģeldīgs!—Jevtejs aizstāvēja Voščanovu.— Cilvēks izteic savas domas, nevienam neko neuzspiež, un tu gribi viņam ātrāk muti aizbāzt, sak, šis pārlieku gudri runā. Kas vainīgs, ka tev garš kakls un tik ātri neaiziet līdz galvai?

—   Vai es viņam liedzu runāt? Vai ko pārmetu?— Savelijs apvainojās.— Lai izteic savas domas kaut līdz ritam, es tāpat vien iespraudu, lai valodas raisītos.

—  Lai va-alodas ra-ai-sltos,— Jevtejs pārmēdlja.— Are, sajauci cilvēkam galvu, tā ir visa tava valodas raisīšana.

—   Es jau paguvu izteikt savu domu,— Voščanovs smaidot iebilda.

—  Tur jau tā lieta, ka tikai paguvi,— Jevtejs noburkšķēja.

—  Atkal vecīši iekarsuši,— Nikolajs teica Pāvelam. — Dienu nevar nodzīvot bez ķlvēšanās.

No pārsteiguma Pāvels mirkli pat apjuka: vai Nikolajs to sacīja tieši viņam? Jā gan, tieši viņam. Nezinādams, kā labāk atbildēt, lai būtu pa prātam Nikolajam un neapvainotu Jevteju un Saveliju, Pāvels miermīlīgi atbildēja:

—  Ķīvēšanās vien vēl nav nekas briesmīgs, ja tik nesāk strīdēties pa īstam, par nopietniem jautājumiem!

—   Pagaidām neizskatās, ka būtu nonākuši līdz nopietniem strīdiem . . .— uzmanīgi palūkojies Pāvelā, Nikolajs teica.

—   Un nenonāks ar, dievs pasarg!— Savelijs iesaucās. — Tā tak ir, Jevtejuško?

—   Pagaidām atrodam kopīgu valodu,— Jevtejs pamāja.— Mums, paldies dievam, nekāda tēvzeme nav dalāma.— Sī saruna acīmredzot viņam nebija gluži pa prātam, tāpēc viņš tūlīt vaicāja Voščanovam:—Es dzirdēju, Ivan Ivanovič, ka esi aizgājis pensijā. Vai tas tiesa?

—  Tiesa, tiesa,— Voščanovs nopūtās un vārgi atmeta ar roku.— Kā nu nebūs tiesa . . .

—   Kamdēļ tad nopūties? Cik iedeva?

—   Cik esmu nopelnījis, tik iedeva — septiņdesmit četrus rubļus!— Voščanovs atteica drūmi un aizvainoti.

—   Ei nu, kamdēļ tik maz?— Jevtejs bija patiesi izbrīnījies.

—   Nudien bus ko saputrojuši. Varbūt visu nesaskaitīja?— uztraucās Savelijs, kam pēc gada arī vajadzēja kārtot dokumentus pensijas aprēķināšanai.— Kā iznācis, ka tik maz aprēķināts?

—   Kā iznācis? Vienkārši iznācis!— Voščanova sejā vēl joprojām bija aizvainota izteiksme, bet balss skanēja aizvien nervozāk.— Pensiju aprēķina no gada vidējās izpeļņas! Tā-ā! Bet manā iecirknī pēdējos gados nebija riekstu. Trīs gadus nav bijis ne vāveru, ne caunu, kaut kā ar dievu uz pusēm četrsimt, piecsimt rubļu par zvērādām sezonā izvilku. Jā, ko tu neteiksi, kā par spīti, visus gadus esmu ieguvis pa pusotra, pa divi tūkstoši. . . Nu, es jutu, ka pensija neiznāks simt divdesmit, gāju pie direktora. Tā un tā, sak, esmu nobažījies. Varbūt pārcelsiet mani uz sabuļiem bagātu iecirkni, tur divus trīs plānus pārpildīšu un nopelnīšu simt divdesmit rubļu pensijas. Viņš nedeva tādu iecirkni.— Voščanovs rūgti pasmīnēja un apklusa.

—  Jā-ā, tādas tās lietas. . . Bet vai nevar vēl pārrēķināt?— Jevtejs jautāja, domīgi glaudīdams bārdu,

—   Varēja atlikt vēl uz diviem gadiem, varbūt tie būtu labāki izpeļņas ziņā, bet tagad jau viss noformēts. Pietiks man ar to pašu! Dzīvoju laukos — gan sakņu dārzs un taiga uzturēs. . .

—   Bet kā tad Panasjuks ar simt divdesmit rubļu algu pamanījies dabūt tikpat lielu pensiju?

—   Jevtej Makarovič, ko tu salīdzini mani ar Panasjuku' Tas ir kā zutis, bez ziepēm ielīdīs, kur vien vajadzēs. Vai tad tu nepazīsti Panasjuku? Divdesmit gadus tinās ap Popiču. Sākumā šie abi kopā strādāja tirdzniecībā. Vēlāk, kad Popičs k|uva medību saimniecības direktors, viņš pārvilka Panasjuku pie sevis. Pirmajā laikā gadus trīs tas bija noliktavas pārzinis, pēc tam pārtapa par bitenieku. Medību saimniecības bites tajā dravā ienesa tik, cik kaķis uz astes var aizstiept . . . Toties stāv desmit direktora stropi un pārdesmit savējie. Pārvaldniekam tur ir savas bišu mājiņas, tāpat vēl kādam no priekšniecības. Kā nāk sestdiena, svētdiena, tā, skaties, ar gazikiem brauc pie Panasjuka! Dažkārt līdzi ari meitieši. Reiz es nejauši uzkūlos uz viņu dzīrēm . ..— Voščanovs ar izbrīnu nogrozīja galvu un, kaut ko atcerējies, nicinoši saviebies, atmeta ar roku.— Nu, dievs ar viņiem! Kauns pat atcerēties! Kņazi! īsti kņazi! Vārdu sakot, Panasjukam tuvojas pensijas gadi, bet aldziņa dravniekam maza. Tad Popičs iecel drauģeli par mednieku ar gabaldarba samaksu. Bet Panasjuks vēl vienmēr strādā tai pašā vietā. Vasara paiet — Panasjuks bites pārved uz ziemošanas vietu. Popičs ar helikopteru nogādā viņu pašos labākajos sabuļu iecirkņos. Tā viņi sadzīvo kā cimds ar roku — vasarā pumpē medu, ziemā — zvērādas. Turklāt pirms pašas pensijas zvērādas uz Panasjuka vārda nodeva amatieri. Naudu izmaksāja viņiem, bet ādas ierakstīja Panasjuka darba norīkojumā. Un te nu ir tie simt divdesmit rubli!

Savelijs piederēja pie direktoram tuviem cilvēkiem un ne vienu reizi vien bija piegādājis tam gan kūpinātus taimiņus un pantus, gan žeņšeņu un izjubra ragus. Popiča draugiem viņš parādīja labākās zvejas vietas, tāpēc nevarēja nezināt sīkumus par tiem notikumiem, par kuriem tagad stāstīja Voščanovs, kaut ari klausījās vienrocī ar tādu izskatu, it kā dzirdētu ko pilnīgi jaunu . . .

— Vai atceraties, kā Panasjukam atzīmēja piecdesmit gadu jubileju?— Voščanovs jautāja visiem, bet skatījās tikai uz Jevteju. Tas klusēdams pamāja.— Sarīkoja lielas dzīres! Uzdāvināja jubilāram automātisko šauteni, teica skanīgas runas. Kamdēļ tāda godināšana? Nu labi, ja visiem tā atzīmētu, bet tā bija tikai viņam. Atceries, Jevtej, kā atzīmēja tavu vai manu jubileju?—Voščanovs pašķielēja uz Saveliju, kas pēkšņi samulsa, un Pāvels uzreiz saprata viņa mulsuma iemeslu. Pāvels atcerējās, ka ari Saveliju Popičs bija apsveicis jubilejā ar bagātīgām dāvanām.— Ko tad mums tajā reizē pasniedza?

—  Man iedeva modinātāju,— Jevtejs, mulsi pasmaidīdams, teica.

—   Nu, nu! Tev modinātāju!— Voščanovs nopriecājās. — Man gan parādīja lielāku godu . . . albumu fotogrāfijām — re, kā! Lai gan dāvātam zirgam zobos neskatās, tomēr aizvainojoši, Jevtej Makarovič, ka šīs dāvanas nepasniedza sapulcē, bet iegrūda rokās vietējā komitejā, it kā atrakstījās, sak, pasākums veikts, var ievilkt ķeksīti . . .

—  Tu pats esi vainīgs, Ivan Ivanovič!— Savelijs iebilda.— Kamdēļ nerīkojies kā visi? Tev tak ir trīs dēli mednieki, ja katrs ierakstītu tavā medību listē trešdaļu no savām nodotajām zvērādām, tad arīdzan tev savāktu tos simt divdesmit rublēnus. Kamdēļ dēli tev nepalīdzēja?

—  Tu, Savelij Makarovič, nemērī visus pēc sevis,— Voščanovs apvainojās.— Dēli gandrīz ar varu bāza savas zvērādas manā maisā. Gan kaunināja, gan centās pierunāt, lai viņu daļu ierakstu savā norīkojumā.— Voščanovs atklāti un bargi paskatījās uz apjukušo Saveliju.— Bet es neņēmu. Noraidīju viņu palīdzību. Es, Savelij Makarovič, karā cīnījos godīgi. Un arī miera laikā, kaut man ir tikai viena roka, atteicos no invalīda pensijas, godīgi nopelnu savu maizīti.— Runātāja balss skanēja dzedri, bet ne dusmīgi.— Un saviem dēliem visu mūžu esmu mācījis dzīvot godīgi un ar cieņu.

—  Un ar kreiso zvērādu nekad netirgojāt?— Savelijs dzēlīgi prasīja, uztverdams Voščanova vārdus kā pārmetumu.

—   Kreisā zvērāda bija, kā nu ne,— Voščanovs mierīgi piekrita un nicīgi paskatījās uz Saveliju.— Bet mēs, Savelij Makarovič, zvērādas nekad nepārdodam, lai iedzīvotos, gluži vienkārši dzīve dažreiz spiež atstāt kādu nieciņu: vai nu draugi palūdz, vai radinieki, vai visādi vajadzīgi cilvēki, kaut velns viņus parautu! Vajadzēja nopirkt sievai zāles — nekur nav! Saka, pagādājiet ādiņu cepurei, tad būs zāles. Motociklam vajadzīgas rezerves daļas —«rezerves daļu nav». Kur tik pagriezies, visur deficīts, un visur par šo deficītu kaut ko prasa. Tāpēc arī esam spiesti laist kaut ko pa kreisi. Bet mēs nekad neesam ar to aizrāvušies. Ne tā kā viens otrs.— Voščanovs nervozi pabungoja pa galda malu un pārmetoši paskatījās uz Saveliju, kas atkal bija nodūris acis.— Neģeld, Savelij Makarovič, tev uzdot tādus jautājumus, nepavisam neģeld, pats četrpadsmit sabuļus pērn aizlaidi pa kreisi.

—   Ko vēl neizgudrosi. . . Četrpadsmit nemaz nebija .. .

—  Savelko, labāk never muti vaļā,— Jevtejs zobgalīgi pārtrauca brāli.— Par to visi jau sen trin mēles.

—   Es, Jevtej Makarovič, nebūt nepārmetu viņam, saku tamdēļ, ka viņam vairs nav mēra sajūtas, un vispār — arī tā nav spekulācija, jo mūsu melnā tirgus cena ir tikai maķenīt augstāka par valsts iepirkumu cenu, ieguvums niecīgs, bet risks milzīgs! Pircējs no mums pērk trīsreiz lētāk nekā veikalā un ne ar ko neriskē, bet mums par to draud zvērādas konfiskācija un sods trīskāršā apmērā, rēķinot pēc veikala, nevis iepirkuma cenas. Turklāt atņem vēl arī medibu iecirkni, medību tiesības — un to kaunu! Tātad iznāk — nevis ieguvums, bet viens vienīgs risks. Un tomēr — pārdod!— Voščanovs apklusa, tad strauji piecēlās un teica: — Labāk dosimies pie miera, citādi es te aizpļāpājos ar jums, bet man vēl jāapstrādā divas caunas . . .

Kad viesi no rīta pamodās, Voščanovs jau bija kājās. Viņš bija paspējis pagatavot brokastis un pabarot suņus. Lampas vietā uz galda dega svece.

—   Ilgi gujat, biedri tīģeru ķērāji! Laiks celties!— Balss skanēja vēlīgi, un, droši vien to uztvēris, Savelijs tūlīt atsaucās:

—  Vai no tiesas, Ivan Ivanovič, esam aizgulējušies? Cik tad pulkstenis?

—   Jau septiņi, Savelij Makarovič, drīz ausīs gaisma,— miermīlīgi, it kā vakardienas satraucošās sarunas nebūtu bijis, Voščanovs teica.

Skaidri pārliecinājies, ka Voščanovs par vakardienu netur uz viņu ļaunu prātu, Savelijs kļuva jautrāks.

Pirms brokastīm, kad saimnieks uz brīdi izgāja, Savelijs pačukstēja Jevtejam:

—   Paprasi viņam par tīģeri, par tīģeri . . .

—   Kamdēļ ta pats neprasi?— Jevtejs pasmīnēja.— Visur grūd mani pa priekšu par tulku . . .

—  Viņš tak tev vairāk pieķēries, Jevtejuško, iznāk, ka tamdēļ arī vairāk uzticas.

—  Tā iznāk!— Jevtejs zobgalīgi noteica, bet ienāca Voščanovs, un tīģeru ķērāji apklusa.

Visi apsēdās brokastot.

—   Vadzi, Ivan Ivanovič,— Jevtejs aplinkus iesāka, — vakar pie tava mājokļa upes lejasgalā redzējām kokmateriālu kaudzi — vai jauns cirtums? Kā rādās, tagad apzāģēs arī tevi no visām pusēm.

—  Tam cirtumam jau trīs gadi, grēda pat sākusi trunēt . . .

—  Tātad pametuši? Bet, no tālienes skatoties, rādījās jauni baļķi.

—  To stūri atstāja rezervē, kamēr gāž kokus uz pārejas.

—   Tad jau vēl pāris sezonu varēsi mierīgi medīt?

—  Mierīgas medibas, Jevtej Makarovič, pie mums vairs nepiedzīvosi.

—   Kas tiesa, tas tiesa,— Jevtejs pamāja un neapmierināts pašķielēja uz brāli, kas zem galda viņam bikstīja ar kāju.— Pareizi esi ievērojis, ka mūsu taigā kļuvis par šauru gan zvēram, gan cilvēkam. Par piemēru, kaut vai tam pašam tīģerim — mācīti vīri saka: Piejūrā to palicis maķenīt vairāk par simtu, un tie visi spiesti mētāties pa koku izvedceļu starpām. Alga viena, uz kuru pusi tas spruktu, vienmēr uzduras vai nu uz koku transportēšanas ceļu, vai mednieku taciņu. Āre, vakar zemnīcā mums stāstīja, ka rudenī tev tīģeris aizstiepis suni, vai tiesa?

—   Nu, ar to tad uzreiz būtu sācis,— plati pasmaidīdams, Voščanovs atdzīvojās.— Citādi, skatos, tu met cilpas un grozies gan šā, gan tā, nomoki i mani, i sevišķi Saveliju Makaroviču. Uzreiz tā būtu prasījis: ir vai nav tīģeriene? Un es uzreiz būtu atbildējis — nav. Nav, zēni, tīģerienes! Bet.. .— Voščanovs pacēla pirkstu, viņam droši vien gribējās tīģeru ķērājus paķircināt.— Bija rudenī. Tik tiešām tīģeriene parādījās. Suņi nebija manējie, nāburgs Krutikovs aizdeva, ar ko taigā pastaigāties. Jauni suņuki, nemācīti. Nu, šie sekoja man pa pēdām, es toreiz tieši atvedu te produktus. No rīta devos atpakaļ uz trasi, klausos: tepat netālu neganti sāk riet suņi. Skriešus metos turp, domāju, šie uzrausies uz kuiļa, tas šos saplosīs, ko teikšu Krutikovam! Bet neesmu vēl pusceļu noskrējis, kad viss apklust… Es tomēr skrienu un saucu suņus, domāju: ar skaļo rīkli aizbaidīšu kuili un suņus atsaukšu pie sevis. Klusums. Aizskrienu tajā vietā, kur skanēja rejas, skatos — klajumiņā guļ visi trīs suņi, asinīm noplūduši. Es šaujamo gatavībā — domāju, lācis šos sašķaidījis. Kad piegāju tuvāk, man viss kļuva skaidrs: akurāti nostrādāts, zibenīgs uzbrukums — tā dara tikai tīģeris. Un tad turpat biezoknī atskanēja rēciens … Es tad arī aizvācos tālāk ar labu. Krutikovs neticēja, atskrēja pie manis ar motociklu pārliecināties. Nu saki, cilvēk mīļais, kā viņa ar tiem tik ātri tika galā — nebija tak pagājusi ne minūte!

—  Kamdēļ tu domā, ka tā bijusi tieši tīģeriene?— Savelijs nepacietīgi jautāja.— Varbūt pats tīģeris piebeidza?

—  Jā, tas bija pats tīģeris,— Voščanovs labprāt piekrita.— Viņa pēdas vēlāk manīju pie strauta, speciāli vēl izmērīju pēdu — trīs sērkoku kastītes satilpa, un pirksti gari…

—   Ko tu putro, jauc mums galvu!—Savelijs bija sašutis.

—  Kuš, Savelko! Ļauj cilvēkam izteikt. . .— Jevtejs apsauca brāli, uzmundrinoši, pamādams Voščanovam.

—   Nu tātad pagāja šis gadījums ar suņiem un arī ar tīģeri. Ierados jau iecirknī, palēnām gāju pa taciņu. Uzreiz ievēroju: kraukļi riņķo virs ielejas. Vai tikai lācis tur nerīko dzīres, domāju. Devos turp, šauteni pielādēju ar lodēm. Gāju ilgi, klusu, lai zvērs nemanītu. Piezagos klāt. Redzu: izjubrs nozūmēts un jau apēsts. Pāri palikuši tik ragi un iekšas. Tas nav lāča darbs. Te atkal strādājis tīģeris. Bet tēviņš, nomušījis upuri, paliek turpat guļam, neizvazā gaļu kā lācis, taču izjubrs ir izvazāts — un tomēr nav lāča darbs, strādāts akurāti. Kauls no kaula nav tālu, viss tīrs, zeme nav izrakņāta. Lācis visu pārrok un iemin zemē kā ruksis, bet šeit tīrs. Skaidrs kā diena — darbojusies tīģeriene ar bērniem. Un turpat netālu uzgāju viņu pēdas. Pašai mātei pēda divpadsmit centimetru, bet jaunajiem — kā divas sērkoku kārbiņas. Tak vairāk gan viņu pēdas neesmu matījis — nav iznācis pabūt pie tā strauta.

—  Esi nu gan tu razbainieks, Ivan Ivanovič! Tik labas vēstis turi līdz beidzamam mirklim!— Savelijs priecīgi iesaucās.

—  Būtu jūs jau vakar taujājuši, būtu pateicis.

Voščanova pavēstītais uzmundrināja tīģeru ķērājus,

uzbudināti viņi izteica dažādus apsvērumus, cik tālu vienā mēnesī tīģeriene var aiziet.

—  Vai tiksiet galā ar tik prāviem makaniem? Kazi pēc svara tie nebūs neko mazāki par māti.

—   Galā ta tiksim, esam ņēmuši arī lielākus,— Jevtejs norūpējies teica.— Vienīgi pastāv liels risks pazaudēt suņus, bet ko lai dara?

Pēc brokastīm vēlreiz sīki izprašņājuši Voščanovu, pie kādas upītes un tieši kurā vietā viņš redzējis tīģerienes pēdas, mednieki ātri sagatavojās un devās izlūkgājienā.

Vakarā, jau kāpjot pār mājiņas slieksni un redzot neapvaldīti smaidošo Saveliju, kas cienīgi glaudīja bārdu, Pāvels saprata, ka sagaidāmi labi jaunumi, un nebija maldījies. Ienācis istabā tūlīt pēc Pāvela, Jevtejs paskatījās uz brāli un viņa dēlu un jautāja:

—   Nu, ko sēžat kā ķipji? Sakiet labi mudīgi — uzgājāt pēdas vai ne?

—  Skat, kāds mudīgais atradies, ņem un klāj tik viņam priekšā,— veltīgi pūlēdamies noslēpt smaidu, Savelijs pavīpsnāja.— Domā, ne no šā, ne no tā ņemsi un atradīsi pēdas. Tās dzenot, nākas krietni paskraidīt, palauzīt galvu, bet, ja skraidīsi kā bez galvas, varēsi skraidīt visu mūžu — neko neuziesi. . .

«Brālītis uzsit sev cenu, tātad ir uzgājis pēdas,» Jevtejs uzreiz nomierinājās.

Kur gan pagaisa nogurums? Vēl pirms mirkļa Pāvels bija redzējis Jevteju pagalam piekusušu, bet tagad šeit stāvēja priecīgi satraukts, mundrs cilvēks. Tieši tikpat pārsteidzošu pārvērtību Pāvels juta arī sevī, arī viņš taču pirms brītiņa bija nomākts gan fiziski, gan garīgi, bet tagad spētu gan dejot, gan dziedāt. Cik maz vajag, lai cilvēks kļūtu priecīgs! Izrādās, ka pat tīģeru pēdu atrašana vien var sagādāt īstu prieku, lai gan šis pats atradums var pārvērsties nelaimē.

To visu Pāvels paguva izdomāt, kamēr novilka un pakāra virs krāsns savu nonēsāto medību šineli.

Savelijs pa to laiku jau stāstīja, ar baudu izklāstīdams sīkumus, kā viņi ar Nikolaju atraduši tik tikko ar aci samanāmas, aizputinātas, aizdomīgas pēdas, kā, iedami pa tām, pārgājuši uz blakus upīti un tur uzdūrušies mielošanās vietai, no kurienes tālāk vedusi jau labi samanāma tīģeru taka. Tiesa gan, jaunie tīģeri pēc auguma un svara daudz neatpaliek no savas mātes, taču izvēles nav, vajadzēs ķert šos pašus, kaut tikai suņi netiktu sakropļoti.

Pēc vakariņām Savelijs izvilka no sava maisa audeklā ievīstītu tīstokli, attina, pārlūkoja un pārskaitīja tajā saritinātās auklas un auduma saišķus, par kuriem Pāvelam nebija skaidrības, kam tie domāti: divas metru garas un plaukstas platuma bjaza lentes bija saliktas kopā un vidū sasietas mezglā. Mezglam abās pusēs bija piestiprinātas divas pusmetru garas saites.

Uztvēris Pāvela ieinteresēto, jautājošo skatienu, Savelijs pastiepa viņam saišķi.

;  — Āre, apskaties labi, ar šo saišķi savelk tīģerim ķepas. Neesi redzējis tādas važas?

—  Vai tiešām šīs lupatas iztur?— Pāvels brīnījās.— Es domāju, ka ķepas sasien ar virvēm.

—  Paskat, ko izdomājis! Ja savilksi ķepas ar virvi, tā noberzīs līdz asinīm, tamdēļ ka cieta un iegriežas ādā, kājas notirpst un aukstumā var nosalt… Ar virvēm! . . .

—   Es taču arī vienmēr esmu domājis, ka jūs viņus sasienat ar virvēm,— atzinās Voščanovs, ziņkāri apskatīdams saišķus.— Ar ko tad šīs lupatas labākas par virvēm?

—  Ar to labākas, ka ķepas savelk kopā pie mezgla un stingri nosien, bet lupatas ir mīkstas, miesā iekšā negriežas, un vēl — savilktas kājas zvērs nevar raustīt, viņam nav atspēriena, tamdēļ arīdzan nav spēka pārraut. Un auduma saite ir tikpat stipra kā virve.

Nogurums prasīja savu. Pāvelam nāca miegs. Savelijs pirmais ierunājās par to:

—  Nu, puiši, jūs, kā gribat, bet es šodien esmu ticis galā ar tik daudziem grūtumiem, ka vēl tagad metas raibs gar acīm. Likšos uz auss un pasnaudīšu minūtes sešsimt. . .— Un krekšķēdams uzrausās uz nārām.

Drīz arī citi devās pie miera.

* * *

No mājiņas viņi izgāja, negaidīdami rītausmu, jo gaiši spīdēja mēness un Loškarevu vakarējās pēdas bija labi redzamas, un pa tām Pāvels arī gāja. Sasalušais sniegs lūza un skali čirkstēja zem kājām. Savelijs brīdināja Pāvelu, lai iet mērenā, visai brigādei piemērotā solī.

Nemanāmi ausa gaisma, un tūlīt, it kā sveikdami jauno rītu, tuvējā egļu biezoknī atskanēja klusie mežirbes treļļi. Saullēktu vīri sagaidīja jau uz tīģeru takas.

—  Are, cik labi!— apmierināts teica Savelijs, noņemdams cepuri un pieglauzdams mitros matus, kas salā ātri apsarmoja.— Tagad brīsniņu atvilksim elpu — un tad ar dievpalīgu! Kazi, dievs dos, pēc dienām trim panāksim tos delverus.

—  Lieli un stipri zvēri,— vērīgi aplūkodams taku, Jevtejs domīgi noteica.— Grūti pateikt, kuras pēdas atstājis jaunais, kuras — māte. Priekš tāda ar diviem suņiem ir par maz, vajadzēja trīs četrus.

—  Necel paniku, Jevtejuško, vēl par agru bažīties, kazi mūsu suņi arī spēj šos aizturēt. Toreiz Rakitnā, atceries, ar tādiem te divi suņi tika galā . ..

—   Nemaz netaisos celt paniku,— Jevtejs dzedri pārtrauca brāli.— Tāpat vien spriedelēju, skatoties uz šitām mazītiņajām pēdiņām, kas, ja atmiņa mani neviļ, būs prāvākas par tām Rakitnā. Paveries vien, bračiņ, un atceries . . . Atcerējies? Un pie reizes atceries arī Ma|inov- sku tīģerēnus, tie bija tieši tādi. Vienu tīģerīti kaut kā saņēmām, bet cik suņu tas sakropļoja līdz nāvei?

—   Ko tad tu iesaki — nemaz neiet tiem pakaļ, ko?— Savelijs neizpratnē apmulsis jautāja.

—   Kamdēļ ta neiet? Jāiet vien būs, mazāku jau nav. Izteicu tik savas bažas. Toreiz mums bija četri suņi, rezervē arīdzan vēl divi, bet šobrīd divi vien. Ja nu tas milzenis šos nomaitā, kur ņemsim citus? Iesim pa svešām mājām mangot? Var jau, bet nelaime tā, ka no simtiem suņu tikai divi trīs nebaidās no tīģera. Kā noķert tādu milzeni, neuzlaižot tam suni? Āre, par ko es bažījos, bet tu uzreiz man pārmet — necel paniku!

—   Beidz nu sirdīties un galvu lauzīt,— samierinoši teica Savelijs un cerīgi jautāja:—Nu kā tad būs — vai lūkosim ķert?

—   Vajadzēs, atkāpties neērti un nav jau arī — kur. Citādi Pavelko, mūsu māceklis,— Jevtejs smaidīdams palūkojās uz Kaluginu, kas ar saspringtu uzbudinājumu klausījās viņu sarunā,— nodomās, ka tīģeru ķērāji Loška- revi tādi zaķpastalas vien ir, kas ķer ciet tikai gadu vecus tīģerēnus, turklāt visiem to izpļāpās, un tad visa Loškarevu autoritāte būs — tutū . . . Nu, nu, Pavelko, es tak pajokoju!— pamanījis Pāvela protestējošo žestu, Jevtejs viņu nomierināja.— Skaidrs, ka lūkosim ķert. Bet, ja suņi tiks nomaitāti, griezīsimies atpakaļ uz ciemu, savāksim visus klaiņojošos kvankšķus, varbūt barā šiem būs dūšas diezgan un pa visiem kopā pieveiks tīģeri.

—   Nu tad iesim! Visupirms jau mums tie sasodītie ir jāpanāk.— Savelija balss bija noraizējusies, taču seja staroja apmierinātībā.

. . .Uz tīģeru takas Savelijs pārvērtās, kustības kļuva enerģiskākas, cienīgajā stājā parādījās kas plēsonīgs, saspringts un azartisks — gluži kā zvēram, kas vajā upuri. Pāvels gribēja iet pirmais pa taciņu, taču Jevtejs viņu apturēja.

—   Pag, pag, Pavelko! Es iešu pa priekšu, bet tu man tūlīt pa pēdām, pie reizes izklāstīšu tev vienu otru sīkumu — mācīšu ābeci.

Pa tīģeru taku bija samērā viegla iešana, tiesa gan, zvēra solis nesakrita ar cilvēka soli, tas bija mazāks, tāpēc vajadzēja vai nu spert sīkāku soli, vai reizēm likt kaju starp zvēra pēdām, labi, ka sniegs nebija dziļš. Tāda soļošana Pāvelam atgādināja iešanu pa gulšņiem — ne šis, ne tas.

Pēdas bija apsnigušas, taču manāmas pat atklātās vietās, bet dziļos priedulājos vai eglājos, kur krītošais sniegs bieži palika uz zariem, zvēru kāju nospiedumi bija ārkārtīgi skaidri.

Jau veselu stundu taciņa stiepās kā viens pavediens: tīģeri ir gājuši pēdu pēdā. Nezinātājam varētu likties, ka bijis viens, nevis trīs, taču pieredzējis pēddzinis pēc sniega blīvuma uz taciņas jūt, ka zvērs nav viens: pēdas iemītas pārāk stingri.

Beidzot biezā, tumšā eglainē uz apputināta apledojuma tīģeru taka sadalījās trīs pēdu rindās. Jevtejs un Savelijs gluži kā pēc komandas noņēma mugursomas.

—  Metiet arī jūs nost Savas nešļavas, atvilksim elpu,— Jevtejs ierosināja un, pamājis uz pēdu pusi, kā eksaminētājs jautāja Pāvelam:— Nu, parādi mums — kuras ir tīģerienes pēdas?

Noņēmis mugursomu, Pāvels piegāja pie pēdām, salīdzināja tās un tūlīt droši parādīja uz malējo rindu.

—   Te gājusi tīģeriene, bet šie divi ir jaunie.

—  Vai nesaputroji, kazi otrādi — kreisajā pusē gājusi māte?— Jevtejs pasmējās, sazvērnieciski pamirkšķinādams ar aci Savelijam.

—   Nē, nesajaucu vis, Jevtej Makarovič!— Pāvels droši atteica.— Viņai pēda gan lielāka par diviem centimetriem, gan dziļāk iespiesta, tātad smagāka par tiem diviem, solis arī platāks, bet te, uz apledojuma, viņa mazliet pastāvējusi — priekšējās ķepas atrodas blakus —, apskatījusies apkārt vai paošņājusi gaisu, bet jaunie gājuši bez apstājas.

—  Tātad esi negrozāmi pārliecināts?

—   Negrozāmi pārliecināts!

—   Nu labi, vienu ekzāmenu esi nolicis,— Jevtejs. apmierināts teica.— Tas gan bija viegls ekzāmens: tīrā un cietā vietā to visu var viegli izlasīt, bet smalkā, irdenā sniegā — tur grūtāk atšķirt. Bet tagad raugi noteikt, kurš no jaunajiem ir tēviņš, kura mātīte.

Sis uzdevums bija sarežģītāks. Teorētiski Pāvels jau zināja, ka tēviņam pēda garenāka nekā mātītei un pirksti resnāki, arī iegareni un mazliet izplesti, turpretī mātītei gan pēda, gan pirksti apaļāki un ciešāk saspiesti kopā, viņai pēda mazāka nekā tēviņam. Tieši tādas (pēc visiem teorētiskajiem datiem) bija vidējās. Pāvels, mazliet šaubīdamies, bet ārēji pūlēdamies izlikties pēc iespējas drošāks, pārliecinoši norādīja uz vidējām pēdām.

—   Nu te tu esi pārrēķinājies, Kalugin!— Savelijs triumfējoši iesaucās un aiz apmierinātības pat pasmaidīja. — Pārrēķinājies, pārrēķinājies, puis, nemaz nešaubies! Viņš vēl šaubās!— Savelijs izbrīnījies paskatījās uz brāli.— Vai redzējies? Es viņam saku — pārrēķinājies, bet viņš rausta plecus …

—  Ieskaties vērīgāk, Pavelko,— slēpdams smaidu, Jevtejs lūdza.— Atceries pazīmes, salīdzini un nesteidzies ar atbildi.

Izsists no sliedēm, Pāvels satraukts vēlreiz salīdzināja pēdas un nonāca pie iepriekšējā secinājuma.

—  Kas tur ko salīdzināt, Jevtej Matvejevič? Esmu pilnīgi pārliecināts, ka te gājusi mātīte, bet tur — tēviņš.

—   Galīgi pārliecināts?

—   Pilnīgi!

—   Vai tu vispār kādreiz esi redzējis tīģeru pēdas? Līdz šim tās neesi ne acīs redzējis, bet tagad vai no ādas lien ārā, apgalvodams, ka mātīte,— un cauri! Ir nu gan! Tu tik paveries uz viņu, Jevtej!

Savelijs pat uzsita ar rokām sev pa gurniem, it kā no sašutuma gribētu palēkties gaisā kā gailis, bet viņa sejas izteiksme neatbilda ne sašutuma pilnajai balsij, ne arī kustībām, ar kurām viņš pūlējās pastiprināt balsi,— viņa sejā šķita smaidām ne tikai katra grumbiņa, bet arī nosarmojusi bārda.

—  Tātad tu, Pavelko, paliec pie sava?

—   Palieku pie sava, Jevtej Makarovič.

—  Pilnīgi un galīgi?— Jevteja bārda un ūsas sakustējās un pašķīrās platā, apmierinātā smaidā.

—  Jūs jau mani tikai nesat cauri . . .— Pāvels attapās, redzēdams, ka ari Savelijs un Nikolajs pasmaida.

—  Mēs tak tevi ekzaminējam ne jau institūtā, kur var iesprukt pa blatu. Mēs ekzaminējam tevi dzīves ābecē!— Jevtejs pacēla pirkstu un nozīmīgi atkārtoja: — Dzīves ābecē! Tā ir svarīgāka par visiem institūtiem . . .

Aiz uzsalušās ledus joslas pēdas atkal saplūda kopā tacģņā, bet uz īsu laiku; drīz Jevtejs apstājās pie resnas kritalas. Te pēdas sadalījās: tīģeriene tai bija pārlēkusi pāri, bet jaunuļi apgājuši apkārt.

—   Raugi, Pavelko, jaunie gājuši gar kritalu. Tas liecina, ka viņiem jau ir pieauguša zvēra manieres — lielais tīģeris vai nu apies kritalu, vai arī metīsies tai pāri, bet jauns tīģerēns katrā ziņā uzrāpsies uz resnas, ērtas kritalas un pastaigāsies pa to, jaunuļiem varen patik visur rāpties augšā. Iznāk, ka šie vairs nav nekādi kaķēni un mammuks arī drīz šos pametīs.

Pēc minūtēm desmit Jevtejs vērsa uzmanību uz to, ka taciņa sadalās.

—  Āre, kā vilku piemin, tā vilks klāt. Redzi, tīģeriene strauji nogriezušies sāņus, bet jaunie iet tieši, it kā nekas nebūtu noticis, pat neapstājas, tātad jau pieraduši. Bet mammuks vai nu ko saodis un gājis pārbaudīt, vai speciāli šos atstājis, lai pieradinātu pie patstāvības.

Jaunie tiģeri bez mātes bija gājuši droši, reizēm viņu pēdas šķīrās, bet tālu neaizgāja. Kādā vietā jaunu]i bija ilgi gulējuši, sildījušies saulē — abas izgulētās vietas izkusušas līdz zemei un pārklājušās ar ledus garoziņu. Pēc tam, pagājuši pa nogāzi, tīģerēni bija ilgi stāvējuši un skatījušies lejup, uz to pusi, kur aizgājusi māte,— viņu priekšķepu nospiedumi arī bija izkusuši līdz ledus garoziņai. Viņi bija gaidījuši tīģerieni, bet tā neatgriezās. Māti nesatikuši, jaunie bija devušies pa nogāzi tālāk. Abi droši vien uztraucās, jo bija vicinājuši astes, par ko liecināja nelielas lokveida švīķas sniegā pa labi un pa kreisi no taciņas. Vairākas reizes tīģerēni bija iznākuši uz mežacūku takas, mazliet pagājuši pa to, tad nogriezušies un turpinājuši ceļu gar nogāzi. Vienā vietā jaunā tīģeriene, kas bija gājusi aiz muguras, pakāpusies sāņus, pamīņāju- sies un pēkšņi lieliem lēcieniem traukusies lejup, viņai pakaļ, pagājis vēl mazliet uz priekšu, bija meties arī jaunais tīģeris.

—  Lejā droši vien ierēkusies tīģermāte, un šie paklausījuši viņas aicinājumam,— uzmanīgi aplūkodams pēdas, Savelijs izteica savu minējumu.

—   Kas to lai zina! Varen aši un nadzīgi nesušies turp.

—   Nopriecājušies, tamdēļ tapuši draiskulīgi.

—  Redzēsim, tūlīt redzēsim,— Jevtejs steidzīgi sāka iet pa nogāzi lejup.

Pēc metriem divdesmit tīģeru lēcieni pārgāja slaidā riksī, bet nogāzes piekājē, kur auga ozolu birzs, atkal sākās parastais zvēru solis. Te bija ganījies mežakuilis — to tad tīģeri bija saoduši, bet arī tas bija manījis tīģerus, jo bija meties lejup šķērsām pa nogāzi, nagiem sniega pikas uz visām pusēm šķaidot. Tādu kuili tagad nenoturētu pat vilku bars, bet tīģeris nav vilks — ja viņš kļūdās un uzreiz upuri nepanāk, tad uzskata zem sava goda pa kaklu pa galvu dzīties tam pakaj.

—  Te tev nu bija tīģeriene!—Jevtejs pagriezās pret Saveliju.— Izskatās, ka jaunuļi jau medī uz savu roku!

—   Tā būs gan,— Savelijs nepatikā saviebās.

—  Tikai šiem nekas nesanāca,— Pāvels piebilda.— Nošāva greizi, un kuilis aizbēga.

—  Kuilis ta aizbēga, Pavelko, bet mūsu suņukiem gan vajadzēs skriet tīģeriem virsū. . .

Pēc pāris kilometriem tīģeri bija šķīrušies — tēviņš gājis lejup uz biezu baltegļu audzi, bet mātīte sīkiem soļiem turpinājusi ceļu pa ozolāju — viņas astes ievilktās švīkas un likumi sniegā parādījās arvien biežāk; vietām viņa bija kādu laiku stāvējusi, kaut ko novērodama, tad līduši uz vēdera, zagusies kaut kam klāt. Priekšā gulēja ar visām saknēm izgāzts ozols, aiz tā vidēja neliela iedobe, ko apņēma eleiterokoka un lespedēzu krūmi, turp bija lidusi jaunā tīģeriene un beidzot, pārlēkusi pāri kritušajam ozolam, rikšiem skrējusi uz krūmiem, bet aiz tiem pat metusies lēkšot, taču atkal neveiksmīgi. Tas, kam viņa bija zagusies klāt — izjubrs—, no migas īstajā brīdī bija pietrūcies kājās un milzīgiem lēcieniem laidies pa nogāzi lejup, bet droši vien saodis tur otru tīģeri, tāpēc strauji meties pa kreisi un nozudis. Apmēram pēc puskilometra tīģeri bija satikušies, neilgu laiku pagulējuši līdzās, laikam pārdzīvojuši neveiksmi, pēc tam nokāpuši lejā, dziļā, nomaļā kanjonā, kur auga biezs jauktu koku mežs.

Kanjona apakšā, ko no vienas vietas klāja vēja lauzti koki, tīģeru ķērāji uzgāja pamatīgi apskrubinātus briežu- mātes kaulus. Neviens nekad neuzzinās, kā viņa bija varējusi iekļūt šī neiedomājamā kritalu jūkļa centrā, kur cilvēki tikai ar lielām pūlēm spēja izlauzties cauri,— vienīgi ārkārtīgas, neticami lielas bailes varēja zvēru te iedzīt. Kanjona stāvās nogāzes klāja krustām šķērsām sakritušie, vēja lauztie stumbri. Augošie koki — egles un baltegles — veidoja virs kanjona tumšzaļu velvi, kam saules gaisma ar grūtībām spiedās cauri. Egles te bija ļoti resnas un garas, it kā visiem spēkiem tiektos pretī saulei.

Apkrimstie briežumātes kauli un galva ar stikla lodītēm līdzīgām, stingām acīm, tīģeru nopēdotais sniegs, kritalu jūklis, saltā puskrēsla un mānīgais, nelaimi vēstošais klusums — tas viss vedināja uz drūmām domām, gribējās pēc iespējas ātrāk izkļūt no šīs tumšās, nomācošās, kapsētai līdzīgās vietas.

No kanjona tīģeri bija devušies pa stāvo nogāzi augšup, bet viņu ķērājiem, lai izrāptos no šejienes, vajadzēja meklēt kādu lēzenāku ceļu.

Aizgājuši pa nogāzi pāris kilometru, dzīvnieki negaidot bija pagriezušies pa labi, uz upes palieni, un ierikšojuši nelielā grandiozu, kolonnām līdzīgu ošu birzī.

—   Izskatās, ka šie varen iekarsuši, atkal ko saoduši, gatavojušies ķert,— Jevtejs teica, pamādams uz pēdām. — Ar jaunuļiem dažkārt tā gadās — iemācās nomušit un sākumā miedz nost visu pēc kārtas kā vilki. Vēlāk gan kļūst rāmāki, bet patlaban viņi to dara ar prieku.

Taču Jevtejs kļūdījās. Upes krastā jaunie tīģeri bija satikušies ar māti. Sastapšanās, spriežot pēc pēdām, bijusi visai apvaldīta, tīģeriene savus bērnus vienīgi apostījusi, ar asti pakulstījusi sniegu un lietišķi nogriezušies sāņus. Jaunie droši vien sākuši tecēt viņai pakaļ, bet viņa acīmredzot apstājusies un draudoši uzrēkusi, tāpēc abi jaunie pārbīlī atlēkuši atpakaļ un ilgi mīņājušies neziņā, iekams devušies prom.

—   Are, Pavelko, viņa pienākusi pie šiem, lai pārbaudītu, kā viņas atvasēm klājas. Pārliecinājusies, ka šiem klājas labi, badā šie nesprāgst, viņa aiziet savu ceļu. Ceturtajā gadā māte jaunos dzen prom no sevis, māca medīt uz savu roku. Tomēr mātes sirds nav mierīga. Pāris reižu mēnesi viņa tos noteikti aprauga. Ja redz, ka jaunajiem klājas grūti, tie neko nevar nomedīt, māte tos atkal ņem savā aizgādībā, atkal māca, kā medīt un pieveikt medījumu. Pasniedz mācību stundu un noslēpjas, vēro, kā jaunie pieņēmušies gudrībā. Bet pēc tam arī šie paši sāk atiet viens no otra tālāk un tālāk.

—   Paskat, cik gudrs zvērs!— Pāvels brīnījās.

—  Bet kā tad tu domāji? Tīģeris ir gudrāks par citiem zvēriem!—Savelijs lepni paskaidroja.— Gudrs lācis viņam nestāv ne tuvu!

—  Are, te šie atkal gulšņājuši,— Jevtejs teica.

Zem nelielas, bet ļoti biežas un kuplas egles Pāvels ieraudzīja divas apledojušas, sniegā iegulētas vietas.

—  Nolikušies cieši blakus, redzams, gaidījuši savu mam- muku,— turpinādams ceļu, Jevtejs skaidroja.— Negrib ticēt, ka māte šos pavisam pametusi un nu šiem jānostājas pašiem uz savām kājām.

—  Vadzi, Jevtejuško!— Savelijs, nedaudz atpalicis, uzsauca brālim.— Vai nav laiks lūkot vietu naktsmītnei? Are, saulīte jau noslīdējusi aiz sopkas.

—  Es arī domāju tāpat. Aiziesim aiz tā ciedrupriežu skupšņa un tur pameklēsim ģeldīgu koku.

Aiz nelielās ciedrupriežu audzes viņi neatrada piemērotu sausu priedi, kas derētu ugunssienai. Tikai pēc stundu ilgas iešanas izdevās sameklēt tādu koku kādā stāvā nogāzē, kas nebija parocīga naktsmītnes iekārtošanai. Taču meklēt citu—vairāk piemērotu vietu bija riskanti: jau krēsloja, un vajadzēja pasteigties ierīkot nometni.

Ap desmitiem vakarā uzlēca mēness. Paēduši paši un pabarojuši suņus, noguruma pieveiktie tīģeru ķērāji devās pie miera.

Kā Pāvels jau bija domājis, lejpus uguns valdīja neciešams aukstums, viss siltums plūda augšup, bet no nogāzes pakājes vilka tāds dzestrums, ka vajadzēja nemitīgi grozīties, pavēršot pret uguni gan muguru, gan krūtis, gan sānus.

Pāvels paskatījās uz Jevteju — tas sarāvies gulēja ar muguru pret liesmām, galvu paslēpis zem šinelīša, kas uguns pusē tikko manāmi garoja, bet no otras puses bija pārklāts ar sarmu; arī bārda, kas rēgojās no šineļa, bija apsarmojusi. Pāvels mazliet pacēlās un paskatījās pāri liesmām. Loškarevi, tīksmi izstiepušies, bija pagriezuši neapsegtās muguras pret siltumu.

Uguns dega vienmērīgi un labi, tomēr gan Jevtejs, gan Pāvels, no aukstuma pamodušies, to sabikstīja, apskauzdami otrā pusē mierīgi guļošos Loškarevus. Un, kā par spīti, nakts bija ārkārtīgi auksta, tāpēc likās bezgalīgi gara. Sā tā nosnaudušies līdz sešiem rītā, Jevtejs un Pāvels, zaudējuši pacietību, sakūra ugunskuru, sāka gatavot brokastis un žāvēt apģērbu. Visapkārt kā siena pacēlās mēnessgaismas apspīdētā taiga — kā sastindzis, tumšs karaspēks, bruņojies asiem pīķiem un ķiverēm. Koku zari salā sprēgāja, un Pāvelam šķita, ka šķind pīķi un klusi žvadz bruņukrekli. Viņš iedomājās, kā pa taigu, mirdzinot četrstūrainus dzelzs vairogus, rāpo neskaitāms pulks treilēšanas traktoru, bet aiz tiem plūst cilvēki plastmasas kaskās, ar motorzāģiem rokās. . .

Pamodās Savelijs: Uzslējies pussēdus, viņš izberzēja acis, norija kodīgos dūmus, kas plūda no karstumu dvesošās uguns, un ieklepojās, tā pārtraukdams Pāvela fantāzijas uzburto nejēdzīgo ainu par koku cīņu ar traktoriem.

—   Nu, kā labi gulēji, Jevtejuško?— pienākdams pie ugunskura, Savelijs līdzjūtīgi jautāja.

—  Kā dieva ausī, bračiņ,— Jevtejs pikti noburkšķēja, noņemdams no trijkāja tējkannu ar verdošu ūdeni.— Vaicā, it kā nezinātu, kāda gulēšana pie ugunssienas nogāzes pusē.

—   Zinu, zinu, kā nu nezināšu,— Savelijs vainīgi atteica.— Gadījās draņķīga vieta. Uguns laba, bet slīpums nokalnē — pats redzi, kāds. ..

—   Redzu jau, redzu, neesmu akls. Vai es tev pārmetu, vai? Pats jūs atvedu uz šejieni, pats izraudzījos tik nejēdzīgu nometni.

—   Nu nekas, Jevtejuško, nekas. . .— Savelijs plati nožāvājās.— Citnakt sakursim uguni labā vietā.

—   Kazi būs vēl sliktāka. Cel augšā Nikolaju, pietiek sust, gaismu negaidīsim, kamēr vēl spīd mēness, varam iet pa tīģeru pēdām.

—  Tas tiesa, Jevtejuško, kurš putniņš agri ceļas, agri slauka deguntiņu,— Savelijs labprāt piekrita.— Bet ir nu gan šodien aukstums. . .— Un, salīgi uzrāvis plecus, viņš devās pie uguns modināt aizgulējušos dēlu.

* * *

Izgājis uz tīģeru taciņas, Jevtejs palaida Pāvelu pa priekšu.

—   Ej nu, Pavelko, pirmais, tev gaišāka acs par manējo, lai dievs nedod, mēnessgaismā saputrošu tīģeru pēdas ar rukšu taciņu. Kad būs pavisam gaišs, es tevi nomainīšu.

«Es varu arī bez nomainīšanas iet pa jebkurām pēdām,» Pāvels nodomāja, taču skaļi neko neteica, tikai pamāja un drošiem soļiem ātri devās uz priekšu.

Drīz uzausa gaisma, bet Jevtejs aizmugurē klusēja. Virs sopkām pacēlās saule. Tā kā Jevtejs vēl neko neteica Pāvelam, puisis viņa klusēšanu uzskatīja par zīmi, ka ceļš jāturpina. Tā Pāvels veda brigādi līdz pašam vakaram, viegli un veikli atšķetinādams tīģeru pēdas. Mednieki nekur neiejaucās, acīmredzot pārbaudīja viņu.

Arī nakšņošanas vietu izraudzījās Pāvels pats. Un, velkot baļķus, tas bija viņš, kurš komandēja:

—   Viens, divi, reizē! Viens, divi, reizē!

Vieta bija līdzena, vienā pusē no vēja to aizsargāja sopkas nogāze, otrā — biezs egļu un balteg|u mežs. Uguns- sienai blakus tecēja pat neaizsalstošs avotiņš. Ugunij abos sānos no kritalām uzcēla divas pusmetru augstas sienas, no ārpuses apmeta tās ar sniegu, un iznāca tik laba nometne, ka prieks!

Jevteja seja apmierināti staroja. Un pat Savelijs, kas apvaldīja savu labvēlīgo attieksmi pret Pāvelu, neizturēja un, paskatījies uz rāmi degošo uguni un mājīgo nometni, nogrozīja galvu un atzinīgi teica:

—  Are, kāds ziķeris! Uz mata kā tavs tētuks.

Šoreiz bija laba gulēšana kā vienā, tā otrā uguns pusē,

tomēr Pāvels ievēroja, ka Nikolajs izraudzījās vietu ar mīkstāku un biezāku zaru paklāju. Un vēl Pāvels neviļus ievēroja, ka naktī uguni sabikstīja tikai viņš un Jevtejs, divas reizes pamodās arī Savelijs, bet Nikolajs vai nu nespēja pamosties, vai arī neuzskatīja to par vajadzīgu.

Taisnība ir teicienam, ka patiesība atklājas tikai salīdzinot. Salīdzinājumā ar pagājušo nakti Jevtejs un Pāvels gulēja kā lāči un pamatīgi atpūtās, tāpēc arī aizkavējās un uz tīģeru takas izgāja tikai pirms paša saules lēkta. Savelijs ne visai strikti ieteica Pāvelam atpūsties pēc vakardienas gājuma un šodien iet citiem aizmugurē, taču puisis par to negribēja ne dzirdēt.

—  Ļauj viņam sevi apliecināt,— Nikolajs aizstāvēja Pāvelu.— Lai tik dragā uz priekšu, kamēr vēl viss tvaiks nav izlaists. Kad būs iztukšojies, pats iekārtosies astē.

—  Bet ja nu viņam šī tvaika pietiek simt gadiem?— Jevtejs vaicāja, izaicinoši paskatīdamies uz radinieku.

—   Redzēsim, redzēsim, tēvocīt. . .

Tīģeri tajā dienā vēl trīs reizes bija mēģinājuši medīt mežacūkas, bet katru reizi tās bija aizbēgušas.

—  Skaidri redzams, ka mammuks jūs slikti apmācījis — pārāk lutinājis!—Savelijs purpināja.— Visapkārt tik daudz zvēru, bet jūs neesat nomieguši pat sivēntiņu.

—  Es domāju: visa vaina tā, ka viņi viens otru traucē,— Jevtejs domīgi teica.— Vadzi, Pāvel! Vai ievēroji, ka upurim piezogas vai lēcieniem tuvojas tikai tīģerienīte, bet tēvainis vai nu mēģina pieiet no sāniem, vai vispār mīņājas aiz muguras? Ievēroji?

—  Nē-ē, neievēroju,— Pāvels atzinās, dusmodamies, ka nav pievērsis uzmanību tik svarīgai detaļai.

—  Nākamreiz gan paturi to prātā. Un liec aiz auss, ka no viena vecuma tīģerēniem mātītes nobriest agrāk nekā tēvaiņi, viņas arī medīt sāk agrāk un ir viltīgākas un niknākas, un naskākas, kaut gan pēc auguma mazākas.

—  To es nezināju, Jevtej Makarovič, paldies par mācību. _

—  Are nu, bet ar paldies vien cauri netiksi . : .— Jevtejs glaimots pasmaidīja.

Ap dienas vidu tīģeri bija uzkāpuši kalnu grēdas virsotnē un ilgi gājuši pa sīkiem bērziem apaugušu plakankalni. Te bija vienīgi meža irbju nopēdojumi. Pārliecinājušies, ka plakankalne nekā laba tiem nesola, tīģeri atkal bija kāpuši lejā līdz nogāzes vidum, bet ari šeit nebija zvēru — sākās biezas sirmu egļu audzes, kurām iet apkārt visi nagaiņi, izņemot mošusbriedi. Eglājā tīģeri nebija metuši cilpas, bet bez jebkāda orientiera gājuši taisni kā pēc kompasa un beidzot iznākuši kādā stāvā, saules sasildītā nogāzē, kuras pakājē kā melns plankums un svītra vīdēja vēl gluži neaizsalis strauts. Aiz tā tālu stiepās upes paliene, kur auga varens jauktu koku mežs. Seit saulgozī tīģeri bija pagulējuši vairākas stundas — abas migas bija nokusušas līdz pašai zemei.

Neprasījis tīģeru ķērāju atļauju, Pāvels apņēmīgi noņēma karabīni, nometa mugursomu, tīģera izgulētajā vietā nosvieda dūraiņus, apsēdās uz tiem un, pagriezis seju pret sauli, ar baudu atslābināja muskuļus. Arī pārējie ar tādu pašu patiku sekoja viņa paraugam. Seit, dienvidu pusē, salu gandrīz nemaz nejuta, debesis bija sulīgi zilas, silti spīdēja saule, netālu čaloja atkusušais strauts, eglēs rosījās krustknābji, tur skanēja viņu klusie treļļi. Sādā siltā, saules apspīdētā nogāzē varētu sēdēt simtiem, tūkstošiem gadu!

—  Sēdi vai nesēdi, cāļus tikpat neizperēsi!— Savelijs pirmais cēlās kājās.— Ja tīģeri ies uz palieni, kazi vajadzēs laipot pāri attekām; kā redzi, ne visur ūdens ir sasalis.

—  Jā, labi jau ir tā pasēdēt, tomēr jāceļas un jāiet,— Jevtejs ar nožēlu teica un, paskatījies apkārt, nopūtās.— Tīkama vietiņa! Te, piegāzē, varētu uztaisīt ziemas mitekli . . .

Pāvels vingri pielēca kājās, uzcēla plecos mugursomu un klusēdams devās pa pēdām lejup.

Pārkļuvuši pāri strautam, tīģeri ilgi bija gājuši pa palienes mežu, lūkojuši medīt izjubrus, kuru pēdu nospiedumi bija izraibinājuši visu palieni. Taču tramīgie dzīvnieki bija aizbēguši jau sen pirms tīģeru ierašanās, turklāt nemanot piezagties tiem lēciena attālumā nemaz nebija iespējams, jo mežs te bija skrajš un labi caurska- tāms. Pārliecinājušies, ka ari šeit nav labākā medību vieta, dzīvnieki atkal bija kāpuši sopkā un klejojuši pa vecām mežacūku takām.

Sāka krēslot. Mednieki izraudzījās ciedrupriedi uguns- sienai un nometni iekārtoja jau tumsā. Nakts bija nomā- kusies, silta.

«Būs sniegs,» Pāvels, laizdamies miegā, nodomāja. «Ja jau atkusnis, pēc tā noteikti snigs.» Viņš atcerējās, ka debesis šodien bija bijušas sulīgi zilas, un tā ir atkušņa pazīme.

Jevtejs un Savelijs arī domāja par gaidāmo laika maiņu, bet viņu domas bija bažu un satraukuma pilnas.

Sniegs sāka snigt nākamajā dienā.

—  Tagad nu ar tīģeru pēdām ir cauri — viss tiks aizvilkts!— Savelijs teica nomāktā balsī.

—   Nelien kapā pirms laika,— Jevtejs pārmeta brālim. — Kazi snigšana nebūs ilga, āre, sniegs gan krīt, bet padebeši nav biezi, gaisma spīd cauri.

Kā izrādījās, Jevteja vārdi bija pareizi. Drīz vien snigt pārstāja, mākoņi aizpeldēja — un saulē apžilbinoši iemirdzējās tikko uzsnigušais sniegs. Taiga it kā bija kļuvusi svaigāka, mājīgāka, plašāka un līksmāka.

Kārtējo uguni vīriem vajadzēja sakurt gandrīz pašā sop- kas virsotnē. Te pūta ass vējiņš, taču mednieki neriskēja kāpt zemāk, klusākā vietā, jo tur vīdēja vienlaidu egļu masīvs un egle neder ugunssienai, tiesa gan, tā labi deg, bet stipri sprēgā un met ilgi gailējošas dzirkstis un veselas oglītes. Ja tāda oglīte uzkrīt gulētājam uz apģērba — būs caurums kā likts. Tad jau labāk pārgulēt šeit, kaut arī vējā, bet pie karstas, vienmērīgi degošas ciedrupriedes, turklāt nedrīkst novirzīties no maršruta un velti tērēt spēkus — tīģeru pēdas atrodas tepat desmit soļus aiz nometnes, no rīta sāc iet pa tām un turpini iesākto maršrutu. * * *

Rīts bija nomācies. Tīģeru pēdas uzveda vīrus sopkas virsotnē. Tur zem varenas — divu aptvērienu ciedrupriedes tīģeri bija nolikušies atpūsties, bet noģulējuši īsu laiciņu, migas nebija paspējušas pat apledot; bads trenca dzīvniekus uz priekšu, nedeva mieru. Apgājuši apkārt klintij, tie bija uzkāpuši augšā pa lēzeno pusi, brīdi pastāvējuši un tad rikšiem noskrējuši lejup pa nogāzi.

—  Nu, paldies dievam, laikam saoduši kādu zvēru,— Savelijs teica.— Citādi jau nosprāgs badā.

—  Varbūt atkal saklausījuši tīģerieni?—Pāvels uzmanīgi iejautājās.— Diez vai tik biezā egļu audzē tagad kāds zvērs mitināsies.

—  Jā, tā izskatās gan,— Jevtejs pamāja.— Kuilēni paš- brīd uz zīlēm, uz ciedru riekstiem, izjubri — lejā palienē … Ja nu vienīgi mošusbriedis klīst.pa eglāju un ēd sūnas no kokiem. Kazi kāds no tiem būs ganījies tīģeru tuvumā. Bet nav ko zīlēt, paies brīsniņš — un viss noskaidrosies.

Pēc laiciņa tīģeru ķērāji ieraudzīja uzreiz vairākas pēdas, kuras kā vēdeklis izklīda uz visām pusēm. Tīģeri šeit bija gājuši uz priekšu un nākuši atpakaļ. Jevtejs čukstus uzsauca Pāvelam:

—  Stāvi, Pavluha! Vai redzi visapkārt zvēru pēdas? Tas nav pa tukšo, tātad tepat kaut kur jābūt nožmiegtam upurim.

—   Paraugieties uz Džeri un Amūru!— Savelijs pameta ar roku uz suņiem.— Sie kaut ko jūt. Pēdas gan nedēļu vecas, un pie šitā upura diez vai panāksim tīģerus, bet kazi viņi nožmieguši platradzi briedi, tad viņiem pietiks gaļas ilgam laikam un mēs tieši viņus panāksim . . . Kā tu domā, Jevtejuško?

Jevtejs uzmanīgi skatījās uz Džeri. Suns, nostiepis pavadu, saspringti lūkojās uz šaurās ielejas otru galu; viņa nāsis, saodušas aizdomīgu smaku, viegli trīcēja; ausis bija saslietas stāvus un pavērstas uz to pašu pusi — uz tumšo, apsnigušo eglāju.

—  Kaut ko jūt,— Jevtejs piekrita.— Bet, ja tur būtu tīģeris, Džeris sen jau rautos uz priekšu, pats zini, kā viņš ārdās. . .

—  Tu domā, ka tīģeru tur nav?

—  Kas to lai zina. Nav ko zīlēt, paiesim vēl, un, līdzko atradīsim svaigas pēdas, viss būs skaidrs.

—  Vieta gan draņķīga.— Neapmierināti viebdamies, Savelijs skatījās apkārt.— Ja te būsim spiesti šos ķert — neatradīsim nevienu žākli. No kā cirtīsim divžuburu?

—  Nesteidzies ar savu žākli!— Jevtejs pikti uzsauca, iedams tīģeru pēdām pa labo pusi.

Ar satraukumā skaļi pukstošu sirdi Pāvels sekoja Jevtejam. Tūlīt sāksies! Iespējams, pēc maza brīža viņš jau izdzirdēs asinis stindzinošo tīģera rēcienu, ieraudzīs zvēra niknās acis un baismi atņirgtos zobus . . .

Eglājā visas pēdas saplūda vienā nomīdītā taciņā. Mednieki klusēdami soļoja pa to un, uzmanīgi klausīdamies, saspringti skatījās apkārt. Suņi, tāpat kā iepriekš, smai- lēja ausis un raudzījās uz priekšu, bet darīja to mierīgi, bez azarta. Pēkšņi Džeris, kas gāja aiz Jevteja, sāka kaut ko ostīt uz takas, bet Jevtejs parāva suni aiz saites, un tas negribīgi atkal tecēja saimniekam pakaļ. Pāvels ar zābaka purngalu pabikstīja sniega piku, ko Džeris bija ostījis, un uzmeta uz takas apgrauztu kaulu.

—   Jevtej Makarovič! Pagaidiet!

Pagriezies Jevtejs pārmetoši nogrozīja galvu.

—  Kam tik skaļi bļausties? Pirms laika aizbaidīsi tīģerus . . .

—   Es nejauši, aizmirsos . . .— Pāvels apjucis taisnojās. — Te ir apgrauzts kauls . ..

—  Kāds kauls?— Savelijs neapmierināts apgāja Pāvelam apkārt.— Kur ir?

—   Rekur uz taciņas.

Apsteidzis Jevteju, Savelijs pacēla kaulu, kas izskatījās pēc nocirstas cilvēka plaukstas ar izplestiem pirkstiem, neizpratnē to apskatīja un pēkšņi apjucis izbrīnā iesaucās:

—   Bet tā tak tīģera ķepa! Apskrubināta!

—   Nu ko tu, tēvs, vai neesi pārskatījies?— Nikolajs paņēma no tēva kaulu, aplūkoja un pārsteigts nogrozīja galvu, tad pasniedza kaulu Jevtejam.

—   Tik tiešām tigera ķepa . . .

—  Ko tas varētu nozīmēt?— Nikolajs vaicāja nomāktā balsī.

—  Tikai to,— sadrūmis atteica Jevtejs, dodams atradumu Pāvelam,— ka viens tīģeris apēdis otru. Gāja, gāja, nomedīt neko nevarēja, beigu beigās bija pavisam izbadējušies un droši vien saplēsās. Kazi viens no viņiem sasirga, izlaida garu, bet otrs, lai manta neietu zudumā, to apēda. Apēda un aizgāja, kur acis rāda. Un beigta balle!— Pēdējos vārdus Jevtejs izteica skaļā, satrauktā balsī.— Kāda neraža! Cik dienu jau dzenamies pēc viņiem — un viss sunim zem astes. Tpū!

—  Tu varētu nebļaut tik dikti,— Savelijs lūdza ne visai stingrā balsī.— Kazi otrs tīģeris guļ tepat kaut kur tuvumā, aizbaidīsi to . ..

—  Vai nu šis veselu nedēļu ies gaidīt mūs! Redzēji, kā bija apskrubinājis kaulu? Gaļas te viņam pieticis dienām trim. Izbadējies zvērs vienā vietā ilgi negulēs.

—  Un tomēr, Jevtejuško, drošības pēc aiziesim līdz turienei bez lieka trokšņa — kazi viņš tur tup.

Tagad Jevtejs soļoja pa taciņu noteiktiem soļiem un drīz apstājies ar kāju takas malā izrakņāja apgrauztu stilba kaulu, pēc dažiem soļiem paspēra sāņus daļu mugurkaula. Bet tad atkal taka sadalījās vairākās sajauktās pēdās, kas tālu pašķīrās cita no citas. Tās visas bija nedēļu vecas. Apspriedušies tīģeru ķērāji norunāja pēdas neatšķetināt, bet vienkārši tās pārstaigāt. Jevtejs aizgāja pa malējām pēdām labajā pusē, Savelijs pa kreisajām, bet Pāvels ar Nikolaju, sekojot viens otram pēc pussimts soļiem, devās pa vidējo taku.

—  Ja nejauši pamanīsi tīģeri, nesadomā tik šaut,— Savelijs brīdināja Pāvelu, pirms mednieki šķīrās.— Klusītiņām atkāpies tālāk no viņa un tad padod ziņu mums — mēs skriesim pie tevis.

—   Bet ja nu viņš nāk man tieši virsū?

—   Nu tad bliez gaisā viņam virs galvas — šis aizbēgs, bet mēs palaidīsim suņus, tu skrien viņam pa pēdām, mēs arī sekosim.

—  Un, ja nu viņš nevis bēg prom, bet metas man virsū, vai tad varu šaut?— Pāvels tincināja.

—  Nu, ja nu kļūst pavisam bīstami.. . tad, protams, tomēr pacenties kaut kā izgrozīties — pabaidi viņu . . .

Prātā pārcilādams šo sarunu ar brigadieri, Pāvels drudžainā steigā domāja: ar ko vēl, izņemot šāvienu, var apturēt uzbrūkošu tīģeri? «Varbūt ar mitrumizturīgo sērkociņu aizdedzināt plastmasas ķemmi? Bet, kamēr atskrūvēšu penāli, izņemšu sērkociņu, kamēr to aizdegšu, tīģeris pagūs reizes piecas nokost man galvu. Re, atkal, šķiet, uz takas kaut kas guļ…»

Pāvels paurķēja ar kāju sniega valnīti un izrausa tīģera priekšējo lāpstiņu. «Kā pūlējies, noskrubinājis līdz spīdumam . . . Tūlīt šis izlēks no tām kritalām — un tu, brālit Kalugin, ne tikai sērkociņu nepagūsi uzšvirkstināt, bet arī pie karabīnes nepaspēsi ķerties.»

Viņš ar aizdomām paskatījās uz kritušo koku gūzmu netālu priekšā pie taciņas un pasmīnēja par Savelija vārdiem: «Tomēr pacenties kaut kā izgrozīties…» Nu protams, ja šis lēks, pacentīšos šo pagrūst sāņus un nekļūdīties. Tā nodomājis, Pāvels noņēma no pleca karabīni un turēja to gatavībā. «Tā, Savelij Makarovič, man būs drošāk sarunāt ar tīģeri.»

Laimīgi ticis garām aizdomīgajām kritalām, Pāvels atkal iznāca uz taciņas un, neredzēdams uz tās svaigas pēdas, nomierinājās, tomēr karabīni paturēja rokās. «Piesargies pats, tad arī dievs tevi sargās»— šo sakāmvārdu viņam bieži bija atkārtojis tēvs. Bet kas atrodas tur priekšā, nelielajā egļu biezoknī? Kāpēc zīlītes tik satraukti tinkšķina? Varbūt tās uzbudina zvēru klātbūtne?

Lai cietais sniegs zem kājām nečirkstētu, Pāvels gāja blakus taciņai, uzmanīgi ar acīm iztaustīdams priekšā katru aizdomīgu pauguriņu, katru plankumu, neaizmirsa pārlaist skatienu arī apkārtnei, reizēm paskatīties atpakaļ, bet tas notika tikai tā — drošības dēļ. Nu jau zīlīšu tinkšķēšana skan pavisam tuvu. Re, kur tās sēž kuplā eglītē, pārspurdz no zara uz zaru, te viena, te otra nolido lejā. Ko interesantu putniņi tur atraduši? Taciņa ved tieši uz to egliti, un tur pienāk vēl divas takas, tomēr, tāpat kā iepriekš, svaigu pēdu nav.

Uzmanīgi piegājis pie eglītes, Pāvels ieraudzīja zem tās pamatīgi nobradātu, ar svaigu sniegu klātu laukumiņu. To nebija nomidījušas zvēru ķepas . . . Sniegs bija nostaigāts arī ap laukumiņu.

Nolicis aizslēgu uz drošinātāja un uzmetis karabīni uz muguras, Pāvels piegāja pie egles, noskatīja uz laukumiņa iegarenu iedobi un, nometies uz ceļiem, nopūta no tās visu pūkaino sniegu. Viņš ieraudzīja apava nospiedumu: apakšā bija piešūta rievaina zole, droši vien nogriezta no mopēda riteņa riepas. Tagad tādas zoles daudzi mednieki piešuj ādas uliem — viegla iešana un neslīd, ne no kalna kāpjot, ne kalnā augšā rāpjoties, un tā nav novalkājama. Neskaidri nojauzdams, kas šeit noticis, Pāvels, lai pārbaudītu savu minējumu, nolauza egles zariņu un sāka ar to slaucīt sniegu no laukuma — zem sniega viscaur rēgojās asins plankumi. Arvien vairāk brīnidamies, viņš ieraudzīja vēl vienu ķepu un apgrauztu kaulu, šķiet, kakla skriemeli. Ķepā falangu gali bija nevis apgrauzti, kā šķita no pirmā acu uzmetiena, bet locītavās līdzeni nogriezti ar nazi . . . Pāvels uzmanīgi apskatījās apkārt un pamanīja egles stumbrā gaišu josliņu — svina lodes pēdas. Zakans bija noplēsis mizu ceļgala augstumā. Cilvēks šāvis, kājās stāvot,— lode gājusi mazliet no augšas uz leju. Pāvels aprēķināja, no kuras vietas bijis parocīgāk šaut, mērķējot aiz egles stāvošajā tīģerī, un iznāca, ka ticis šauts tieši no tās jauno, biezo egļu audzes. Līdz tai bija metri trīsdesmit — ērta distance pat pašam sliktākajam ierocim. Piecēlies stāvus, Kalugins sāka skaļi saukt tīģeru ķērājus.

— Nu skaidra bilde,— apskatījis notikuma vietu, teica Jevtejs.— Tur, aiz eglāja, ir mājele, kad nācu šurp, starp kokiem matīju tās jumtu. Cik noprotams, tīģeri, šķērsojot ieleju, tur augšā izdzirduši suņa rejas un gājuši turp pamieloties ar suņa gaļu. Bet suns tos saodis un sācis riet.

Tad saimnieks vai saimnieki pie eglaines sagaidījuši tīģeri, nošāvuši, ādu nodīrājuši — un visi gali ūdenī.

—  Bet apgrauztie kauli? Kāpēc tie tik tālu, dažādās vietās, nevis šeit vienā čupā?— Pāvels jautāja.

—   Viss ir gaužām vienkārši, Pavluha. Savu nodīrāto brāli tīģeris baidījies ēst mājeles tuvumā, bet pa dalām aizvilcis prom, lai nekas netraucētu. Kā visu noēdis, tā bez kavēšanās aizgājis. Mednieki nebija gaidījuši, ka pa tīģera pēdām kāds atnāks pie mājeles, tamdēļ bez bažām nosvieduši gāju, redzi, kāds te tāls kakts.

—   Kaut tie izputētu, draņķi tādi!— Savelijs nolamājās.

—   Četras dienas dzīties pakal tīģerim un atrast te kaulus!

—  Stulbeņi!— Nikolajs nicīgi teica.— Darāmo nav mācējuši nodarīt, kā nākas,— upe taču tepat blakus, būtu ņēmuši un noslēpuši pēdas, āliņģī tīģeri ielaiduši pa dajām — un beigta balle. Nekā nelikumīga! Bet tagad būs krimināllieta un kāda vēl — tūkstoš rubļu sodanaudas ar ieroču konfiskāciju un medību tiesību atņemšanu.

—  Papriekš tas vēl jāpierāda,— Savelijs nepārliecinoši iebilda.— Āre, svaigu pēdu nav, kazi mednieki no mājeles aizlaidušies?

—  To, tēvs, viegli uzzināt, kas viņi ir un no kurienes nāk. Tūlīt aiziesim uz mājeli, un viss būs skaidrs. Paķer, Pāvela šos kaulus līdzi, tie mums būs lietiskie pierādījumi,— Nikolajs teica priekšnieciskā tonī.

Pāvels neapmierināti saviebās, tomēr paņēma kaulus un, pasitis padusē, aizvilkās pakaļ Loškareviem.

Ziemas mītne atradās netālu no eglāja, pašā upes krastā. Svaigu pēdu ap to neredzēja, un tas apstiprināja Savelija pieņēmumu, ka mednieki «aizlaidušies». Mājele bija jauna, celta pagājušajā gadā un apjumta ar papi.

—  Tas nav mūsu mednieku roku darbs,— Jevtejs konstatēja.— Cēluši pavirši, gropes nav taisījuši — baļķi cieši kopā, spāres ar nav slietas pa mūsu modei.

—  Tie, vai zināt, ir mednieki no augšteces, no Krugļiko- vas medību saimniecības . . .

—  Nu tagad tu pats redzi, ka nav nemaz grūti noteikt, kam pieder mājele,— Nikolajs triumfējoši iesaucās.

—   Krugļikovas medību saimniecība ir zināma, bet tai, protams, nav noslēpums, kādi mednieki mīt šajā mājoklī,— un ar to izmeklēšana ir galā!

—  Skaidrs, kā šie tīģerim ādu novilka, tā otrā dienā laidās prom no šejienes,— teica Jevtejs, pieiedams pie durvīm.

Izrādījās, ka ziemas mītne ir tīra un mājīga: gar divām sienām nāras, starp tām liels dubultlogs; pa kreisi no durvīm galds pie maza ambrazūrveida lodziņa. Pie sienām karājās trīs dvieļi; baļķu spraugās bija iebāztas trīs zobu sukas un trīs karotes, uz naglām zem lodziņa — trīs krūzes. Trīs guļammaisi, kas atradās uz nārām, arī liecināja, ka mednieki mājelē bijuši trijatā.

Pāvels paņēma žurnālu «Ogoņok», kas bija nolikts uz nārām, un skaļi izlasīja pasūtītāja uzvārdu: «Fedjukovs».

—   Nu, lūk, jums vēl viens pierādījums!— Nikolajs svinīgi teica.— Viens malumednieka uzvārds jau zināms, pārējie paši atradīsies . . .

—  Tas jau skaidrs, dēliņ, ja pie šitās lietas ķeras, tad tur pat nav ko meklēt, vienā rāvienā būs rokā.— Savelijs pagriezās pret brāli.— Nu, Jevtejuško, ko darīsim?

—   Ko darīsim? Papriekš vajadzētu krāsni izkurināt un tēju padzert,— Jevtejs noburkšķēja.— Te ir šausmīgi auksti!

Pie krāsns nebija ne pagales malkas un neviena sausa skala iekuriem. Izgājis no ziemas mītnes, Pāvels steidzīgi sameklēja starp malkas šķilām sausas pagales, ar cirvi notēsa skaidas un, kamēr Jevtejs ar tējkannu gāja uz upīti, iekurināja krāsni. Lai gan Pāvels vienmēr juta cieņu pret tīrīgiem medniekiem, tomēr par šīs mājeles saimniekiem viņš domāja ar nicinājumu — ne tik daudz ♦āpēc, ka tie bija izjaukuši tīģera ķeršanu, slepeni to nošaujot, bet tāpēc, ka, aizejot no mītnes, nebija parūpējušies par to nezināmo cilvēku, kurš nejauši vai ar nodomu iegriezīsies viņu mājokli. Viņi nebija izdarījuši to, kas aizejot jāizdara jebkuram taidziniekam — jāatstāj miteklī sausa malka iekuram, sērkociņi un kaut vai neliela pārtikas produktu rezerve.

—  Nu ko tad darīsim, Jevtejuško?— Savelijs atkārtoja, kad istabiņa bija iesilusi un tīģeru ķērāji, nenovilkuši virsdrēbes, vienīgi noņēmuši cepures, sēdās pie galda dzert tēju.— Sekosim otrajam pa pēdām vai metīsim mieru?

—   Es domāju, Savelij, tas nav to vērts.— Jevtejs atpogāja šineli un, pieglaudis bārdu un ūsas, uzmanīgi dzēra no krūzes karsto tēju, tad, mazliet apdedzinājies, pastūma trauku tālāk.— Padomā pats, bračiņ: mums ir divas licences, mēs skriesim pakaļ šim tīģerim un — pieņemsim — beigās to laimīgi noķersim, bet otru tīģeri tik un tā vajadzēs meklēt. Vai tad nav labāk atņemt tīģerienei nevis vienu, bet divus tīģerēnus? Sis, velns, sakropļos vai nomušls mūsu suņus, mana sirds to jauš. Viņi tak tuvojušies ziemas mītnei, kad izdzirduši suņu riešanu, citādi nebūs.

—  Tātad tu iesaki meklēt citus?

—   Iesaku meklēt citus. Velti laiku nezaudējot, jāatgriežas ciemā un jāizprašņā vīri, kazi kāds zinās teikt par pēdām: tagad daudzi pārnākuši no taigas — cits tur vācis riekstus, cits medījis vāveres, kāds droši vien būs matījis tīģeru pēdas.

—  Bet man, tēvocīt, liekas, ka mums labāk jāaiziet uz Krugļikovu un tur jāievāc ziņas par pēdām. Pie viena arī paziņosim medību saimniecībai par notikušo. Lai soda malumedniekus, kā nākas, citiem par brīdinājumu. Mēs šo gadījumu taču nepametlsim nesodītu?

Jevtejs pasmīnēja.

—   Kas attiecas uz malumedniekiem, tad tu, radiņ, spried pareizi — viņus katrā ziņā vajag sodīt. Bet paskaties, kā sanāk,— Jevtejs atkal uzmanīgi iedzēra no krūzes un, pārliecinājies, ka tēja jau atdzisusi, aši ieņēma pāris malku.— Redzi, radiņ, kā sanāk. Pirmām kārtām — mums licences ir derīgas tikai līdz Jaunajam gadam, un kas zina, vai tās pagarinās. Otrām kārtām — atvaļinājums tev dots ne jau uz gadu, un vēl nav zināms, cik ilgi mēs skriesim pakaļ tīģeriem.

—   Mums rezervē vēl mēnesis.

—  Paga, nepārtrauc mani! Mēnesis nav nemaz tik ilgs laiks, aizskries nemanot. Trešām kārtām — līdz Sudmal- ciemam ir dienas pusotras, bet līdz Krugļikovai — trīs dienas, ko iet. Tā mēs patērējam divas dienas un spēkus ar. Un tur, kamēr paziņosim, kamēr medību inspektori sanāks, sataisīsies, paies vēl divas dienas, tad vajadzēs viņus vest šurp un parādīt — te tev būs vēl trīs dienas — un tā nedēļa pagalam? Pagalam. Tā būs labākajā gadījumā, ja viss ies gludi, bet, ja nu sāks ķerties, tad būsi nelaimīgs, ka esi šo lietu sācis.

—  Vai tad tu iesaki atstāt viņus nesodītus?— Nikolajs vaicāja.

—   Kamdēļ ta atstāt? Nē-ē, tā atstāt nedrīkst!— Jevtejs sadrūvējās.— Sudmalciemā paziņosim medību pārzinim Bespalovam, lai viņš atnāk pa mūsu pēdām, redz pats savām acīm un nodarbojas ar izmeklēšanu, tas ir viņa darbs, bet mūsu darbs — paziņot, kur ņākas, un ātrāk noķert tīģerus.

—   Diez vai Bespalovs ies svešā teritorijā, šis tak ir Krugļikovas rajons, nevis mūsējais?— Savelijs šaubījās.

—   Lai tik pamēģina neiet, dabūs atbildēt pēc visiem likumiem! Viņam jāķer malumednieki visur, kur tie parādās, turpretī tiesai viņš nodos nevis savējā, bet viņu rajonā.

—   Un labi vien ir, tā tak viņu darīšana,— Savelijs apmierināts pamāja.— Lai tiek paši galā un šos notiesā. Simt tīģeru taigā vairs atlicis — un tos pašus šauj bez žēlastības!

Pirms aiziešanas Jevtejs salika atrastos kaulus zem mājeles loga un sarausa virsū sniegu, nomīdīja un paskaidroja: — Tas ir lietiskais pierādījums. Pateiksim medibu pārzinim, ja viņš nāks uz šejieni, kur kauli aprausti,— viņš tos atraks un pie viena sameklēs uz takām arī citus, ja te būs par maz.

t— Prātīgi darīts, tēvoc,— Nikolajs uzteica.— No tevis iznāktu labs izmeklētājs.

—   Nezinu, vai izmeklētājs iznāktu vai ne, tak tev par audzinātāju varētu kjūt — tas gan tiesa, tikai es nevis pierunātu, bet ņemtu pamatīgu jēlmītas ādas siksnu . . .

—  Kādai vajadzībai tad to, tēvoc?

—   Nevis kādai vajadzībai, bet kam, radiņ!

—  Tātad man?— Nikolajs plati pasmaidīja.

—   Gan tev, gan citiem, kam nav bijības pret vecākiem cilvēkiem un kas darbā nav uzcītīgi. Tagad slānīt ar siksnu vajadzētu daudzus — no augšas līdz apakšai.

—   Bet ja nu tev, tēvoc, uzrodas audzinātājs? Un tas, slānīdams, kā pats saki, no augšas līdz apakšai, noslāna arī tevi?

—  Ja nu arīdzan man uzrodas audzinātājs, es pretī neturēšos un esmu gatavs pats pagriezt dibenu, ja tas nāktu par labu visai sabiedrībai.

—   Nu gan tu joko, tēvocīt!

—   Tik tiešām pagrieztu!— Jevtejs nopietni ' teica. — Ņemsim, par piemēru, tavu vectēvu Makaru. Paprasi Savelijam, kā viņš mūs audzināja. Pret mums bija stingrs, pat nežēlīgs, dauzija mūs ar visu, kas trāpījās pa rokai, un pamatīgi dauzīja, bet, āre, neviens no mums, četriem brāļiem, netur uz viņu ļaunu prātu. Un kamdēļ? Tamdēļ, ka dauzīja mūs pelnīti, taisnīgi. Par meliem sita, par to, ka nemākam saimniekot. Reiz zirgu stallī biju nometis sakas uz grīdas, nevis uzkāris pie sienas; viņš ar iemauktiem marti tā noslānīja, ka vēl tagad, redzot iemauktus, ar roku ķeru pie dibena. Kāds var būt aizvainojums, ja pelnīti saņem kāvienu?

—  Nu ecējieties vien, ecējieties, bet mēs ar Pavļiku tomēr iesim, — Savelijs pikti noburkšķēja un pagriezies devās uz upes pusi.

—  Jā, patiešām esam aizrunājušies,— Jevtejs vainīgi pameta ar galvu un, uzsviedis maisu uz muguras, steidzīgi

raisīja vaļā Džeri, kas nepacietīgi lēkāja un smilkstēja.

* * *

Sudmalciemā tīģeru ķērāji nonāca deviņos vakarā. Jevtejam te dzīvoja paziņas, viņš ierosināja aiziet pie kāda no tiem, kas vairāk viesmīlīgs, bet padomājis bez paļāvības noteica:

—  Kas zina, vai gribēs uzņemt tādu baru — un vēl ar suņiem. Mums pašiem ar būs neērti traucēt cilvēkus. Ja vēl akurāt draugi bijuši, bet tā tik pazīstami vien. Labāk ejam uz medību saimniecības sargmājiņu, tur nevienam nebūsim pa kājām, pašiem labāka jušana, un sargs būs priecīgs.

Tā arī tika nolemts. Ciemats nebija liels — trīs upes krastam paralēlas ielas, centrālo apgaismoja stabu galos pakārtas elektrospuldzes. Retie gājēji medniekiem nepievērsa gandrīz nekādu uzmanību, šeit bija pierasts pie visādiem taigas cilvēkiem — gan ģeologiem, gan mežierīcības ekspedīcijām, gan tūristiem, bet mednieku te netrūka — ne savējo, ne svešo.

Medību saimniecības teritorijas un sagādes punkta sargs — garš vecis ar kumpu degunu un zodam pielipušai pakulu kodaļai līdzīgu bārdiņu —, ieraudzījis viesus, patiešām nopriecājās:

—  A-ā, kā rādās, mūs atkal apciemojuši tīģeru ķērāji? Nāciet, nāciet, nekautrējieties! Bet kur tad jūsu tīģeri?

—  Mūsu tīģeri skraida pa taigu, tie vēl jādabū rokā,— Savelijs atbildēja pamācošā tonī.

—  Kā — jādabū rokā? Nestāstiet man pasaciņas, es zinu jūsu konspirāciju.— Sargs sazvērnieciski piemiedza blāvi zilās, asarojošās acis.— Kazi jau aizsūtījāt tos uz zoobāzi?

—   Nē jau, neesam noķēruši!— sacīja Nikolajs, piekusis nometa mugursomu uz grīdas un aizvilka *kaktā.

—  Ko melšat niekus, pats vakar lasīju avīzē, tur par jums viss nodrukāts: tā un tā, Savelija Loškareva brigāde devusies gūstīt tīģerus Usurkas augštecē un pēc desmit dienu ilgas sekošanas sagūstījusi divus svītrotos plēsoņas. Tieši tā stāvēja rakstīts: «Divus svītrotos plēsoņas!» Bet jūs man te pūšat miglu acīs.— Sargs noņēma no pakaramā puskažoku, uzvilka un, aizvainoti mirkšķinādams acis, pogāja ciet.

Tīģeru ķērāji neizpratnē skatījās cits uz citu.

—   Vai jūs tiešām lasījāt avīzē par mums?— Nikolajs neticīgi vaicāja, pieiedams pie galda un apsēzdamies uz ķeblīša.

—   Protams, kāpēc lai jokotu? Pats lasīju šīm te acīm.— Sargs ar saliektiem pirkstiem pabungoja sev pa virsdeguni.— Bet jūs man jaucat galvu, konspirāciju taisāt. . . Divas nedējas skraidījāt pa taigu — un pa tukšo? Kas jums ticēs? Muļķu te nav-a . . .

—   Un taisni tā bija rakstīts, ka jau noķēruši divus tīģerus? Tieši noķēruši?

—  Nevis tieši «noķēruši», bet tieši «sagūstījuši»! Tā bija nodrukāts: «Brigāde sagūstījusi divus svītrotos plēsoņas,»— vārds vārdā.

—   Nu gan lej čugunu!— Savelijs sajūsmināts izsaucās.— Mēs vēl neesam matījuši svaigas tīģeru pēdas, bet jau gatavs — noķēruši!

—  To viņi mums pasnieguši avansā,— Jevtejs noguris atmeta ar roku.— Kāds dīkdienis korespondentiņš padzirdējis, ka esam aizgājuši mežā, un nu tik skrīvē augšā, lai cits neaizsteidzas priekšā pie zelta āderes. . .

—  Vai jūs no tiesas neko neesat noķēruši?— pieklusinājis balsi, sargs bažīgi jautāja.

—   Mēs tak jau teicām,— Savelijs apstiprināja.

—  Tātad avīzīte par jums samelojusi, vai?— sargs apjucis jautāja Nikolajam, droši vien uzskatīdams to par pašu autoritatīvāko.

—   Nu kāpēc tik tieši?—Nikolajs pasmīnēja.—-Jevtejs Makarovičs izteicās delikātāk — nevis samelojusi, bet gluži vienkārši izsniegusi avansā. Tīģeru ķērāji aizgājuši taigā, tātad noķers…

—   Ir nu gan lietiņas!— Sargs nedroši pamīņājās un apsēdās uz dēju nārām, gluži kā apskatei izlikdams lielos, melnos, vēl neievalkātos velteņus.— Jā-ā, ir nu gan .. tātad ar avīzīti iznākusi alošanās? Kazi šie .. . nu, kā to …. kjūdijušies? Varbūt paši maldināti?—viņš nekādi nespēja nomierināties.— Tā jau gadās . . . kāds samuld niekus, un viņam notic. . . Ko jūs nu iesāksiet — rakstīsiet avīzītē atsaukumu?

—   Nomierinies, vecotēv!— Nikolajs iesmējās.— Nekas briesmīgs nav noticis.

—   Kā nav noticis? Un ja nu nenoķerat?

—   Ja ari nenoķersim, vecotēv, atsaukumu tik un tā nerakstīsim,— Nikolajs zobgalīgi noteica un, attapies, ka sargs var apvainoties, pieļāvīgāk piebilda:—Vajadzēs uzņemties papildsaistības un noķert šos ūsainos, svītrotos plēsoņas.

—   Jā, jā, tā, puiši, ir vienīgā izeja — pēc iespējas ātrāk noķert!— sargs dedzīgi māja ar galvu un, ar aizdomām paskatījies uz durvīm, klusāk teica:— Noķeriet šos tā, ka ne gailis pakaļ nedzied! Kas jūs revidēs? Šodien noķērāt vai pirms divām nedēļām? Sakiet: turējām tos taigā, nebija ar ko atvest. Tā, lūk!— Sargs pat atviegloti nopūtās, bridi klusēja, kaut ko pārlikdams savā prātā, un pēkšņi, gluži kā atcerēdamies ko svarīgu, jautāja:—Jā, kā tad jūs noķertos tīģerus taigā turat? Vai šie visu laiku guļ sasieti, vai jūs šos piesienat ķēdē? Es redzēju ķinītī-. plankumainie leopardi staigāja ar ķēdi ap kaklu.

—   Vai tu ķinītī sēdēji pirmajā vai pēdējā rindā?— slēpdams smaidu, jautāja Nikolajs.

—  Pirmajā, pirmajā!

—   Nu pietieks jums te tērgāt pa tukšo!— Jevtejs saudzīgi pārtrauca sargu.— Noķertos tiģerus mēs ietupinām speciāli taisītā krātiņā, un tas ir viss. Bet tu, cienījamais, pasaki mums — vai neesi ko dzirdējis par tīģeru pēdām?

—   Kā nu neesmu dzirdējis! Esmu, esmu! Pie mums tīģeri tagadīt gāztin gāžas virsū!— sargs priecīgi kā šautin izšāva.

—   Pag, pag, cienījamais,— Jevtejs pieglaimlgā balsī pārtrauca runātāju, pārsēzdamies no ķeblīša tam blakus uz nārām.— Nesteidzies, klāj vaļā mums visu pēc kārtas — kur, kas un kad redzējis kaut vienas tīģeru pēdiņas?

Satraukti un cerīgi visi skatījās uz sargu, un, uztvēris šos skatienus, apjautis acumirkļa nopietnību un līdz ar to savas personas svarīgumu, večuks sasparojās, viņa seja saspringa, un, mirkli vilcinājies droši vien lielākas nozīmības dēļ, viņš teica:

120

—   Nu, vārdu sakot, mūsu sagādnieks Ņikitenko aizvakar braucis uz cirsmu pēc malkas un redzējis tur tīģeru pēdas. Tas viens. Otrs — Mihailo Krutiļins pirms kādas nedēļas redzējis divus tīģerus — nožmieguši kuili tā ap kilo trīssimt. Tas otrkārt. Pēc tam, pēc tam … lai dievs dod atcerēties, ahā-ā! Ap zemnīcu arī vazājas tīģeri,

5-n

gabali desmit. Cēzaram šie aprijuši suni, un viņš pats zemnīcā glābies no tiem veselu nedēļu, ne ēdis, ne dzēris, visu laiku sēdējis pie krāsns — no uguns šie baidās. Baidās, ko?

—  Baidās, baidās, cienījamais,— Jevtejs labprāt piekrita.— Bet tu stāsti vien tālāk, mums briesmīgi vajag zināt.

—  Tā-ā . . . Vēl nesen Voščanovam tīģeriene apēda četrus suņus, tie bija nomedījuši mežakuili, bet viņa vienā rāvienā nožmiedzā gan kuili, gan saplosīja suņus, gan pašu Voščanovu tik tikko nenomušīja — viņš paspēja noblīkšķināt viņai virs galvas, kad viņa taisījās lēkt tam virsū.— Sargs brītiņu klusēja, it kā ļaudams tīģeru ķērājiem uztvert dzirdēto.

Tīģeru ķērāji saprotoši saskatījās.

—   Nu, tālāk,— bārdā smīnēdams, Jevtejs mudināja.

—   Nu, tālāk Voščanovs it kā blieza viņai pāri — un viņa aizgāja . . . Tas tā, atklātībai, protams.— Sargs pameta Jevtejam ar aci.— Priekš konspirācijas, bet patiesībā viņš blieza tieši virsū šitai strīpainai plēsoņai, starp acīm. Ies tur daudz ceremonijas taisīt!

—  Tu domā, viņš trāpīja?— Jevtejs sazvērnieciski jautāja, ar pūlēm slēpdams smaidu.

—  Kā-ā likts! Nogāza! Likums — taiga, lācis — saimnieks! Kas viņu, Voščanovu, tur var izrevidierēt?

—  Nu, tā nu nebūs mūsu darīšana, cienījamais, tu atceries vēl par tīģeriem,— Jevtejs saskaitās.

—  Ja, jā, nebūs mūsu, nebūs mūsu,— sargs apjuka. — Vēl par tīģeriem. Tā, kas tos vēl redzējis? . . .— Večuks pagrieza acis pret zemajiem, tīri nobalsinātajiem, spoži apgaismotajiem griestiem, pašaudīja skatienu gar tiem, mēģinādams atminēties, pēc tam skatiens atdūrās grīdā, bet arī tur neatradās nekāds pieturpunkts, un viņš nopūzdamies atzinās:— Pagaisis no galvas! Vēl kāds tā kā būtu redzējis, bet nenāk prātā! Un nepiegriezu arī vērību: visapkārt runā, bet man alga viena — priekš cirka netaisos tos ķert.

—  Un pareizi darāt,— ar mākslotu nopietnību Nikolajs piebilda.

—  Pag, radiņ, mēs vēl visu neesam noskaidrojuši. Tātad, cienījamais, iznāk, ka cirsmā pēdas redzējis sagādnieks, bet pie nomušītā kuiļa — Mihailo Krutiļins?

—  Kā ta, ka viņi! Ņikitenko un Krutiļins! Un vēl zemnīcā Cēzars . . .

—   Cēzaru atstāsim vēlākam laikam, tavam Cēzaram viņu briesmigi daudz, bet mums atļauts noķert tikai divus. Tu mums vēl pastāsti — kur šie vīri dzīvo, kā viņus sameklēt?

—  Kas tur ko meklēt, viņi nemaz nav jāmeklē. Mihailo dzīvo taisni pretī klubam, bet Ņikitenko pats rītnorīt te būs klāt — sagādes punktā pieņems kažokādas.— Sargs piecēlās, noņēma no pakaramā cepuri, bez steigas kārtīgi uzvilka to līdz pašām uzacīm, kas izskatījās kā pielīmētas, un nedroši jautāja:— Nu, kā ir, vai jums pietiek to tīģeru vai ne?—Un piebilda:—Ja ne, es tūlīt atcerēšos vēl. Te viņu ir milijons . . .

—   Nē, nē, vairāk nevajag atcerēties!— Jevtejs sarauca pieri.— Mums pietiek un paliek vēl pāri. Tencinām!

—   Nu tad, puiši, skatieties paši,— sargs apmierināts pameta ar galvu.— Tā jūsu darīšana. Es apstaigāšu teritoriju un iešu mājās, likšos uz auss, bet no rīta ap septiņiem būšu atkal klāt. Ko man te darīt? Tagadītās te neviens nerādīsies, āre, kādi jums vilku suņi, momentā sāks riet. Bet, ja kāds no priekšniecības pēc ķinīša te pabāž galvu, sak, kur ta Hohlovs, tad sakiet: aizgāja mājās pēc tējas stipruma, sadomājis uztaisīt čefīru. Bet patiesībā — kāpēc lai aizņemtu te vietu?— Večuks, šļūkādams velteņus, devās uz durvīm.

Sarga istabiņa bija neliela, tīra, mājīga un, galvenais, silta. Paēduši vakariņas un pabarojuši suņus, vīri vislabākajā noskaņojumā un ar ticību rītdienai likās gulēt.

* * *

Ņikitenko ieradās sagādes punktā nevis deviņos, kā bija teicis sargs, bet stundu agrāk. Pārmērīgi resns, nokareniem, sarkaniem vaigiem, viņš, šķiet, neienāca, bet iespraucās pa šaurajām sargistabas durvīm un, smagi elpodams, sveicināja:

—  Sveicināti, tīģeru ķērāji! Sveiki, Savelij Makarovič! Atkal mūsu pusē? Hohlovs teica, ka interesējaties par tīģeru pēdām.

—  Meklējam, meklējam, Nikolaj Pavlovič, krītam vai no kājām nost.— Savelijs ar pārliecīgu steigu piebīdīja ķeblīti; sagādnieks pateicīgi pamāja un tūlīt apsēdās ar tādu baudu, it kā par to vien būtu sapņojis.

—  Vai sen kopš bijāt centrā? Kā dzīvo mūsu cienījamais direktors Mihails Grigorjevičs?

5* 131

—  Dievs to zina, mēs jau divas nedējas klīstam pa taigu, meklējam pēdas. Sargs stāstīja, it kā tu nesen tās esot matijis . . .

—  Taisnibu, taisnību šis stāstījis . . . Fu, cik karsti te sakurināts!— Ņikitenko noņēma ūdrādas cepuri un atpogāja uz krūtīm tumšzilo mēteli ar ondatras oderi.— Priecājos, ka varu jums, puiši, palīdzēt. Tātad situācija tāda. Pirms trim dienām braucu uz saimniecības cirsmu, nu, vienā vietā apstājāmies, es izrāpos ārā, no ceļa iegāju mežā paskatīties kokus, vai derēs celtniecībai,— gatavojamies taisit ziemai bišu māju. Tātad paeju metrus simt, redzu — pēdas. Ieskatos uzmanīgāk — tīģera! Pavisam svaigas, siltas, taisni vai tvaiki ceļas. Un nav vienas vien. Izskatās, ka būtu gājuši divi vai tris — viens liels, divi mazāki.

—  Vai nepārskatījies, Mihail Pavlovič?— Savelijs priecīgi sarosījās.— Varbūt rukši: māte ar sivēniem?

—  Ko tu, Savelij Makarovič!— Ņikitenko apvainojās. — Vai nu nemācēšu kuili atšķirt no tiģera? Nedari man pāri!

—  Nesirdies, es to tāpat vien, piemēra pēc. Bieži vien mežacūku pēdas jauc ar tīģeriem pat pieredzējuši mednieki.

—   Nu, atkal tu par to pašu!— Ņikitenko jutās aizskarts, un seja saviebās kā uz raudāšanu.— Pirms kļuvu par sagādnieku, esmu izstaigājis taigu krustām šķērsām, šo to saprotu . . .

—  Mēs tak tev neko ari nepārmetām,— Jevtejs noteikti iejaucās sarunā un gluži nevainīgi, it kā aiz ziņkāres pavaicāja:— Vai tu pa pēdām maķenīt arī pagājies vai tūlīt steidzies atpakaļ uz mašīnu?

—   Mazlietiņ pagāju pa tām . . . Bet kāpēc tu prasi, Loškarev?— Ņikitenko paskatījās uz Jevteju ar slikti slēptu nepatiku.

—  Tāpat vien, āre, pa pēdām vajag maķenīt paieties, lai var skaidri noteikt, cik zvēru tur gājuši un kādi.

—   Ā-a, nūja … tā ir. Protams, mazliet pagāju . . .

—  Bet cik tālu pagāji?— tajā pašā tīši vienaldzīgajā toni Jevtejs tincināja

—   Kā — cik? Metrus, vai?— Ņikitenko sāka nemierīgi grozīties uz ķeblīša, kas žēli iečīkstējās.

—   Nūja, metrus vai soļus, kā gribi,— Jevtejs zobgalīgi samiedza acis, nepievērsdams uzmanību Savelija pārmetoši brīdinošajam skatienam.

—  Cik metru — vai tad es tos skaitīju7  Pagāju gabaliņu, vairākus soļus un atgriezos pie mašinas.

—  Nu, kaut vai metrus desmit jus pagājāt pa pēdām?— Nikolajs pieklājīgi jautāja.

—   Desmit?— Ņikitenko ar tādu kā vajāta zvēra tramīgumu vai nožēlu paskatījās uz Nikolaju.— Desmit metrus pagāju gan. Bet kāda tam nozīme, jaunais cilvēk?

—   Man — nekāda, bet Jevteja Makaroviča acīs gan tam droši vien ir kāda nozīme . . .

—  Nu dievs ar visiem metriem un centimetriem,— Savelijs samierinoši teica.— Tu, Nikolaj Pavlovič, mums pasaki, āre, ko: kā nokļūt uz to vietu, kur redzēji pēdas?

—   Pat ļoti vienkārši, Savelij Makarovič,— Ņikitenko stenēdams cēlās kājās.— Desmitos mūsu medību saimniecības mašīna brauks uz cirsmu, jūs sakāpiet iekšā — un aiziet! Šoferis zina, kur es nogriezos no ceļa, tā jūs pa manām pēdām nonāksiet uz tīģeru taciņas.

—  Mēs sākumā aizbrauksim tikai paskatīties,— Savelijs uzmanīgi ieminējās.

—   Kas tur ko skatīties? Es taču tev saku patiesus vārdus, Savelij Makarovič, nešaubies! Stājies tieši uz pēdām un ved savu brigādi, pēc pāris dienām tīģeri būs rokā!

—  Mēs jau brauktu uzreiz,— Savelijs turpināja,— bet mums vēl nav sapirkti produkti, un, āre, dēls grib aizsist telegrammu savam vietniekam.

—   Nu, skatieties, skatieties, jūs, speci! Mans pienākums — sniegt ziņas, bet attiecībā uz pārējo nevaru jums dot nekādu padomu. Vienu gan gribu uzsvērt ar pilnu atbildību,— Ņikitenko ar aiztūkušajām ačelēm nīgri paskatījās uz smīnošo Jevteju,— pēdās es vēl orientējos — neesmu nekāds profāns!

—  To jau mēs redzēsim,— Jevtejs noburkšķēja Ņikitenko aiz muguras.

—  Kas tu par kašķīgu cilvēku, Jevtej! Kamdēļ tu viņam piesienies? Viņš tak dara mums labu,— Savelijs pārmeta Jevtejam.

—   Nu-nu, ir jau redzams, kā šis uzpūties no labdarlša- nas!— Jevtejs saskaitās.— Tas tam Popičam ir uzticams suns. Nepiemirsa apvaicāties par tā veselību.

—   Nu, tā viņa darīšana. Mums viņš parāda pēdas.

—  Pēdas, pēdas! Tu domā, es velti viņu tincināju, cik metru šis nogājis pa tām pēdām? Sajās lietās viņš tak ne velna nesajēdz un no taigas baidās kā no uguns. Pagājš- gad augšējā pārejā pieņēma brūklenes — no apmetnes tālāk par krūmiem negāja. Ieraudzīja strautā basu cilvēka pēdu, laikam kāds no puišiem bija gājis, un pārskrēja apmetnē tikko dzīvs no bailēm. Sis orientējoties pēdās! Jāsmejas, tpū!

—  Tātad tu domā, ka nav ko braukt uz turieni?

—  Vai es teicu, ka nav ko braukt? Jābrauc katrā ziņā. Tāds jau mūsu liktenis — pārbaudīt visādas baumas, nobaudīt, likt uz zoba. Pavļiku un Nikolaju atstāsim teitan, lai šie sapērk produktus, mēs aizbrauksim divatā. Tiklīdz atgriezīsimies, tūlīt aiziesim pie tā otra — pie Mihaila Krutiļina, jā?

—  Jā, jā, pie viņa. Tur ari nav kaut kas tīrs. Saka, esot redzējis divus tīģerus. Tā jau nu tik viegli tīģeri ieraudzīsi! .

Nikolajs pieteicās nopirkt produktus viens, bez Pāvela. Kalugins par to tikai priecājās. Atdevis Nikolajam savu daļu naudas produktu iegādei, viņš aizbrauca līdzi Jevtejam un Savelijam.

Kā izrādījās, pēdas bija atstājis nevis tīģeris, bet mežacūka. Tā bija aizrikšojusi, tai sekojuši pērnā gada jaunuļi. Ņikitenko, ieraudzījis šīs pēdas, turklāt ne vairs svaigas, bet pāris nedēļu vecas, bija nospriedis, ka tās atstājis tīģeris, tāpēc aši devies atpakaļ pie mašīnas.

Medību saimniecības mašīna atgriezās ciematā tikai pret vakaru, to gaidīt nebija jēgas, tāpēc atlika viens — iet kājām. Līdz ciematam bija apmēram desmit kilometri.

Sākumā Jevtejs lādēja sagādnieku, pēc tam sāka iedzelt arī Savelijam, bet tas, pazīdams brāļa raksturu, pacietīgi klusēja.

Pēc divām stundām Ņikitenko, pusdienas pārtraukumā aizslēdzis kantori, ieraudzīja sargmājiņai tuvojamies tīģeru ķērājus un mundri tiem uzsauca:

—   Nu, puiši, vai tikāt uz pēdām?

—  Tikām, tikām, puis!— Jevtejs zobgalīgi attrauca, ar žestu atturēdams Saveliju, kas gatavojās atbildēt.

—   Nu, vai jums der tādas pēdiņas?

—  Dikti jaukas pēdiņas, puis! Tik viena sīka nelai- mīte . . .

—   Kas noticis?— Ņikitenko balsī bija dzirdams patiess satraukums.

—  Tāds neliels pārpratums — tavai tīģerienei . . . izauguši šķelti nagi! Ka tevi jupis!

—  Ko tu atkal muldi, Loškarev? Kas tie par šķeltiem nagiem?

—   Nikolaj Pavlovič, tur gājuši rukši,— neizturējis brāļa ņirgāšanos par cilvēku, Savelijs kā atvainodamies atsaucās.

—  Tas nevar būt, es taču pats personīgi . . .

—   Noticis misēklis, Nikolaj Pavlovič! Tā gadās . . .

—   Ej izsaki viņam līdzjušanu, citādi viņš tūlīt no bēdām novājēs, izkusīs kā tauki uz pannas,— Jevtejs burkšķēja, atvērdams sargmājiņas durvis.

Nikolajs, kas dzirdēja skaļo dialogu, neko nejautāja, klusēdams nolika laikrakstu, ko bija nopircis pastā, paņēma no krāsns priekšas katliņu ar risu biezputru un nolika uz galda, no mugursomas izņēma svaigas maizes klaipu, desu, sieru, sviestu, pēc tam tāpat klusēdams izvietoja krūzītes un bļodiņas. Večuki, novilkuši šineļus un nometuši tos uz lāviņas, steidzīgi apsēdās pie galda.

Pēc pusdienām tīģeru ķērāji aizgāja pie Mihaila Kruti- ļina, bet tā nebija mājās.

Pa visu ciemu bija paklīdušas valodas, ka viņi meklē tīģeru pēdas.

Nākamajā dienā, tikko Jevtejs un Pāvels, atgriezdamies no pasta, pārkāpa pār sargmājiņas slieksni, Savelijs, apmierināti rokas berzēdams, paziņoja, ka nupat te bijis kāds mednieks pensionārs, uzvārdā Ņepomņaščijs, kurš šajā ciemā dzimis un pazīst apkārtējo taigu, un stāstījis, ka pirms, nedēļām trim uz savas medību taciņas pie Semjona strauta redzējis tīģeru pēdas. Līdz strautam pa kokmateriālu izvešanas ceļu kilometri piecdesmit, bet taisnā ceļā pāri pārejai — uz pusi mazāk. Pensionārs bijis ar mieru pavadīt tīģeru ķērājus līdz savai mājiņai un parādīt pēdas.

* * *

Kad Ņepomņaščijs ienāca sargmājiņā, tīģeru ķērāji jau bija paguvuši pabrokastot, pabarot suņus, sakravāt mugursomas un maisus un saģērbušies sēdēja, gaidīdami pavadoni. Cienīgi sasveicinājies, viesis apmierināts pamāja un padobjā, mazliet aizsmakušā balsī teica:

—   Jau kaujas gatavībā? Viss kārtībā! Mašīna atiet tieši septiņos, tagad maķenīt pasēdēsim, lai mums veiktos, un tad iesim.— Un, apsēdies uz Pāvela piedāvātā ķeblīša, viņš lietišķi novilka kažokādas dūraiņus ar brezenta virsu, uzlika sev uz ceļiem, atpogāja uz krūtīm vadmalas buš- latu, sameklēja papirosu un, visiem par nepatiku, aizsmēķēja.

Drukns, vidēja auguma, ar muskuļotām, '•'vīslainām rokām, platu, gluži kā no bluķa rupji iztēstu, t umbainu seju, mazām, tālu vienu no otras stāvošām v rīgām un saltām acīm, viņš izskatījās pēc cilvēka, kas • ne tikai fiziski stiprs, bet ari viltīgi bargs. Viņš bii, rbies kā pieredzējis taidzinieks: pelēkas vadmalas bušl . un tādas pašas krāsas biksēs, kas pie potītēm bija -ietas ar baltām kaprona lentēm un kam uz ceļiem bija /šūti gari ielāpi. Viņa uli bija nevis no melnas, fabrikā r; otas ādas, bet no mājamatnieku ģērētas briežādas; cepure bija šūta no brūnganas miecētas aitādas.

—  Vai tu, Matvejič, bislti, kaut čābisku, neaizmirsi paņemt?— pēc neveikla klusuma brīža Savelijs godbijīgi iejautājās.

—  Vai bisi? Bisi paņēmu. Man ir berdanka ar aizslēgu. Atstāju aiz durvīm i maisu, i berdanku. Ja šaujamo ienes no sala siltumā, tas būs pagalam, rūsa saēdīs,— Ņepomņaščijs prātīgi sprieda.

—  Tas tiesa, Matvejič, tā rīkojas taidzinieki,— Savelijs palocīja galvu, zīmīgi palūkodamies uz skeptiski smīnošo Jevteju, it kā gribēdams tam teikt: «Vai redzi, kāds? Un tu šaubījies?»

Bet Jevtejs joprojām skatījās uz pavadoni ar iepriekšējo neuzticību.

«Ir nu gan tas Jevtejs — kašķis, ne cilvēks! Kaut vismaz neuzdotu stulbus jautājumus . . . Nūja, bez tā jau neiztiks . . .» Savelijs nikni nodomaja.

—  Tātad tu saki, Matvejič, ka solies mūs aizvest līdz pašām pēdām?

—  Bet kā ta citādi? Kā jau norunājām ar jūsējo brigadieri Saveliju Makaroviču,— pret plato plaukstu nodzēsdams papirosu un nomezdams to pie krāsns vel- kmes cauruma, tikpat cienīgi atteica Ņepomņaščijs. — Jums — pēdas, man — piecdesmit rublīši, kā nolīgts.

—  Vai tu esi drošs, ka tur gājusi tīģeriene ar jaunajiem tīģeriem? Kazi tur staigājis vilks vai lūsis, bet tu noturēji par tīģeru pēdām?

—  Tas, mīļo draudziņ, gan nav iespējams. Es te dzīvoju no bērna kājas un visu taigas mācību esmu smalki apguvis — vari būt mierīgs.— Ņepomņaščija balss skanēja tik pārliecinoši, ka Jevtejs pat apjuka.

—  Cilvēk mīļais, tu nedomā, ka šaubos par tevi, vienkārši nav par skādi lieku reizi pavaicāt.

—   Esi mierīgs! Pret ritu jau būsim uz pēdām.

—  Nu, laikam jau jāpošas uz autobusu, citādi vēl nosebosim,— Savelijs sāka rosīties.

Pārpildītajā strādnieku autobusā tīģeru ķērāji tik tikko iespraucās. Pāvels iekārtojās pie pašas ejas, ar vienu roku turēdamies pie durvju skavas, ar otru spiezdams sev klāt Džeri. Viņš ievēroja, ka mežstrādnieki sasveicinājās ar Ņepomņaščiju bez cieņas, daži pat zobgalīgi nievīgā toni. Pats Ņepomņaščijs uz jautājumiem, kur šis braukdams ar tīģeru ķērājiem, vai tik pats arī netaisās ķert svītrainos, atbildēja izvairīgi, mīklaini. «Bail, ka neatņem pe|ņu,» Pāvels saīdzis nodomāja.

Pēc Ņepomņaščija mājiena šoferis beidzot apturēja mašīnu pie tilta pār upīti. Izrausušies ārā, tīģeru ķērāji ar baudu ievilka krūtīs tīro sala gaisu, kas pie ceļa mazliet oda pēc dīzeļdegvielas un sveķiem no riteņu saspiesto baltegļu zariem, ko bija atstājuši koku vedēji. Viegli uzmetis uz muguras nelielu mugursomu, pakāris plecā Berdana šauteni un aizspraudis aiz jostas nelielu cirvīti koka makstī, Ņepomņaščijs mundriem soļiem devās lejup uz upītes ledu. Pagaidījis tīģeru ķērājus, viņš uzrunāja Saveliju:

—  Tur, upes augštecē, ir neliela ziemas mītne. No tās pa iežmaugu uzkāpsim grēdas pašā augšā, no turienes līdz Semjona strautam pavisam tuvu — es šitās vietas esmu izstaigājis krustām šķērsām, tā ka esi mierīgs!

—  Vai ta kāds uztraucas, Matvejič? Neviens tak neuztraucas,— Savelijs priecīgi pamāja.— Skaidrs, ja taigā esi dzimis, taiga tevi baro.

—   Nu tad pamazītēm sāksim kustēt?— Ņepomņaščijs jautāja tā kā sev, kā Savelijam un pamīņājies sāka soļot citiem pa priekšu, kā jau pavadonim pienākas.

Sākumā viņš gāja diezgan ātri, vietām pa strauta ledu, vietām, kur strauts meta līkumu, tieši caur palienes mežu, bet tad viņa solis kļuva gausāks. Arvien biežāk viņš apstājās, lai sakārtotu mugursomu vai pārbīdītu cirvīti no kreisā sāna uz labo, vai it kā ieklausitos, nošņauktu degunu. Un beidzot, apstājies pavisam, uzrunāja Pāvelu, kas gāja viņam aiz muguras:

—  Kā būtu, ja tu ietu pa priekšu, jaunais cilvēk? Kājas, kā redzu, tev žiglākas par manējām. Turi tik kursu gar upi, bet, ja nogriezīsi nepareizi, es no muguras tevi paregulēšu; ja teikšu: pa labi,— iesim pa labi, ja teikšu: pa kreisi,— iesim pa kreisi.

—  Pasakiet man, cik kilometru apmēram ir līdz tai ziemas mītnei, un es pats izvēlēšos ceļu.

—  Kas ta mērījis tos kilometrus! Teicu jau: mājiņa stāv pie pašas upes. Tā ka neej tālu no krasta, citādi, nedod dies, aiziesim garām.

«Šķiet, liktenis mums atsūtījis otru Ivanu Susaņinu,» Pāvels zobgalīgi nodomāja, paiedams uz priekšu.

Upīte nemeta lielus līkumus, un Pāvelam nevajadzēja no tās attālināties. Viņš gāja ātri kā vienmēr, paretam atskatīdamies. Drīz vien Ņepomņaščijs, kas sekoja aiz viņa, jau palika aiz muguras Jevtejam, tad palaida garām Nikolaju un beidzot bija pēdējais viņu rindā.

Pie mājiņas tīģeru ķērāji pienāca pusdienlaikā, ēka patiešām stāvēja pašā upes krastā, un to nevarēja nepamanīt — ieleja šajā šaurajā vietā bija izcirsta un pārskatāma kā futbola laukums. Turklāt tieši uz mājiņu no upes lejteces cauri izcirtumu klajumiem stiepās gluds, taisns ceļš, kuru pavadonis droši vien nezināja, citādi būtu vedis tīģeru ķērājus nevis pa upi, bet pa ceļu — vēl jo vairāk tāpēc, ka pa to bija iemīta laba taka.

Nepievērsdams uzmanību ne ceļam, ne taciņai, nemaz neapjukdams, ka mājiņa stāv tik redzamā, kailā vietā, Ņepomņaščijs aizgrābts to apskatīja, nometa mugursomu un berdanku, negaidīti veikli iespraucās pa puspievērtajām durvīm un, tūlīt pabāzis galvu pa tām, sajūsmināts līksmi pavēstīja:

—   Paldies dievam, krāsniņa ir, varēs nakšņot.

Tīģeru ķērāji pārsteigti saskatījās, bet Ņepomņaščijs,

plaši atvēris durvis, jau bāza krāsnī sausās pagales.

—  Matvejič, tu te grasies nakšņot?— Savelijs uzmanīgi iejautājās.

—   Bet kā ta citādi? Skaidrs, ka nakšņot!— Ņepomņaščijs apstiprināja, pielikdams sveķiem degošu sērkociņu un kā bērns priecādamies par liesmām, kas izšāvās starp šķilām.

—  Vai nebūs tā kā par agru, Matvejič?— Savelijs īgni saviebās.— Līdz krēslai mēs vēl paspētu nosoļot savus desmit kilometrus.

—  Ko tu, Savelij Makarovič? Dievs pasarg!— Ņepomņaščijs satrūkās.— Līdz tumsai mēs tikpat nepagūsim aiziet līdz manai mājiņai.

—   Bet rīt līdz pusdienai mēs tur nonāktu un arī uz pēdām tiktu jau rīt. Mums nav parocīgi zaudēt dienu,— Savēlijs prātīgi iebilda.— Mums, jo ātrāk, jo labāk . . .

—  Es tak saku, ka līdz mājiņai nepagūsim,— Ņepomņaščijs pacietīgi atkārtoja.

—  Nu, ka ne, tad ne, Matvejič!— Savelijs nometa maisu, atskatījās uz paslepšus smīnošo Jetveju un sacīja it kā tikai brālim, bet pietiekami skaļi, lai arī pavadonis dzirdētu: — Nekas, Jevtejuško, tūlit mēs padzersim tēju un iesim tālāk, līdz grēdai šodien tiksim . . .

—  Es tak teicu, ka uz grēdas nav neviena mitekļa, nedzirdēji, vai?— Ņepomņaščijs teica tikpat mierīgi kā iepriekš.

—   Mums nemaz nav vajadzīga mājiņa, Matvejič!

—  Kā tā — nav vajadzīga? Se tev nu bija!— Ņepomņaščijs pasmaidīja, it kā dzirdētu izdevušos joku.— Bet kur ta mēs gulēsim? Ārā, sniegā, vai?

—  Kāpēc ārā?— Savelijs brīnījās.— Pārlaidīsim nakti pie ugunssienas!

—  Pie kādas ugunssienas? Vai tā ir kāda telts, vai? Tur augšā, kalnu grēdā, nav nekādas telts!

Tīģeru ķērāji pārsteigti saskatījās. Pāvels, slēpdams smaidu, lai nesakaitinātu uzbudināto Saveliju, pagāja sāņus piesiet Džeri.

—  Matvejič, vai no tiesas nekad neesi pārgulējis pie ugunssienas?— brīdī klusējis, Savelijs nomākts jautāja.

—  Pat dzirdējis neesmu, kas tā ir,— Ņepomņaščijs labprāt apstiprināja.— Tāds kā jūsu balagāns vai tabors?

—  Bet vai pie ugunskura kādreiz esi pārlaidis nakti, Matvej Tētukovič?— Jevtejs stingri noprasīja.

—  Nē-ē, pie ugunskura arī nekad nav nācies nakšņot: neesmu taču traks — negribu saķert diloni. Es vairāk nakšņoju grāvī.

—  Tātad tu saki, ka vairāk nakšņo pa grāvjiem?— Jevtejs pārmetoši paskatījās uz sagumušo Saveliju.— Nu, nu, pareizi dari, Matvej Tētukovič . . .

—   Mans godavārds ir Matvejs Fomičs.

—   Es jau arī saku, Matvej Fomič, pareizi dari, ka medī pa grāvjiem.— Jevtejs jautri pameta ar aci gauži nomāktajam Savelijam.— Nu nekas, tagad padzersim tēju, saskaldīsim malciņu, pasnaudīsim, pagulēsim, pakasīsim vēderu un rīt līdz nākamajai ziemnīcai kaut kā aizvilksi- mies, un diena būs aizvadīta.

—   Nekas, nekas, puiši,— neievērodams Jevteja izsmejošo toni, Ņepomņaščijs turpināja un aizvēra kurošās krāsns durtiņas^— Tagad mēs iesildīsim mājiņu, panašķē- simies ar tēju. Are, tur ir spainītis, jaunais cilvēk, laikam par Pāvelu tevi sauc? Se, Pāvel, spainītis, aiztec pēc ūdens.

Ar smaidu saņēmis no Ņepomņaščija spēcīgās, lielās rokas sarūsējušu desmitlitru tomātu pastas bundžu, spaiņa aizstājēju, un gadu gaitā gluži melnu nokvēpušu tējkannu ar daudzās vietās atdauzītu emalju, aizbāzis aiz jostas cirvi, Pāvels apmierināts devās uz upīti.

Atlikusī dienas daļa vilkās bezgalīgi; aiz gara laika tīģeru ķērāji sazāģēja un sacirta malku veselai nedēļai, salaboja ielauzto jumta spāri, aizdrīvēja ar lupatām stūros satrunējušās mājiņas spraugas, izslaucīja gridu un visu sakārtoja. Vakarā Ņepomņaščijs cienīgi ņēmās stāstīt, kā viņš pirms gadiem pieciem ar lodi nogāzis milzigu lāču- māti. Un, jo vairak viņš stāstīja par saviem panākumiem medībās, jo lielākā auga tiģeru ķērāju pārliecība, ka viņi sastapušies nevis ar profesionālu mednieku, pat ne ar pieredzējušu amatieri, bet ar pavisam parastu zemnieku, kas, ja arī nebaidās no taigas kā no uguns, tad tomēr medībās iet bez prieka, vienīgi lai gūtu materiālu labumu.

—  Vadzi, godājamais Matvej Fomič, kur tu strādāji līdz pensijai?— Jevtejs painteresējās.— Skatos, rokas tev kā knaibles, vai tik neesi bijis kalējs?

—   Rokas, vai? Rokas — tā nekas, paldies dievam, nesūdzos par tām.— Glaimots Ņepomņaščijs mīlīgi paskatījās uz savām varenajām plaukstām.— Esmu apmierināts ar šim rokām. Un darīju, cienījamais, labu darbu —slimnīcā biju par kurinātāju un vēl pārzināju noliktavu. Tīrs darbiņš, lai dievs dod katram tādu!— Viņa balsī skanēja lepnums.— Uz pusotru slodzi, mēnesī sanāca pa divsimt četrdesmit rublēniem, un, āre, bisīte un slazdiņi, ar tiem vēl piestrādāju — ja to dara ar prātu, tāpat rodas savs ienākumiņš. Un tā pagājušo gadu sarūpēju sev pensiju simt divdesmit rubļu.

—   Un ilgi nostrādāji tik ienesīgā amatā?

—  Ilgi, ilgi! Divdesmit piecus gadiņus, ne mazāk, ne vairāk.

—   Kamdēļ ta nestrādāji ilgāk — saņemtu pensiju un savu algu arīdzan?

—   Nelaimīga sagadīšanās!— Ņepomņaščijs sadrūma un smagi nosēcās.— Slimnīcas katlu māju likvidēja un pievienoja tai, kas bija internātā, bet tur kurinātāju pilni štati.

—  Būtu darījis ko citu,— ar slēptu zobgalību Jevtejs izprašņāja.— Tavas rokas taisni kā radītas veserim.

—  Nē-ē, uz to es neielaidos, un vispār — kādēļ strādāt pēc pensijas, veselību bojāt? Vienīgi ja nu kalējiem maksātu simtus trīs . . .

—   Bet kāpēc nenoformējies par algotu mednieku?

—  Vēl stulbāk izdomāt nav iespējams!— Ņepomņaščijs gurdi atmeta ar roku un paskatijās uz Jevteju ar tik ciešanu pilnu seju, kā skatās uz bezcerigi slimu cilvēku. — Algotam medniekam jāpilda liels plāns, tad vēl papardes, visvisādas zāles un saknes jāvāc — odi un ērces jābaro. Ja nu vēl iekož nevis parastā ērce, bet — kā viņu tur?— encefalītiskā, no kuras mirst nost vai paliek gaudens? Nē-ē, cienijamais, lidz savai likumīgai pensijai esmu nodzīvojis, paldies dievam, tagad pats sev kungs — pamazām, palēnām piestrādāšu.— Ņepomņaščija dzēlīgās ačeles taukaini iespīdējās.— Rit izvedišu jūs uz pēdām — un pieci desmitnieki maciņā. Vai tā nav peļņa? Ir!

—  Kazi pie viena nāksi ari tīģerus ķert kopā ar mums?— Jevtejs ierosināja, pūlēdamies piešķirt balsij pēc iespējas lielāku nopietnību.

—   Es jau ietu, spēka man pietiek, bet jūsu darbs ir briesmīgi riskants,— Ņepomņaščijs norūpējies teica,— nekad neesi drošs: noķersi vai ne, paliksi dzīvs vai nonāksi tīģerim nagos; kaut tas jūsu tīģeris izputētu!

—  Bet vai taigā iet nebaidies?— tieši un pavisam nopietni jautāja Jevtejs.

Ņepomņaščijs brīdi padomāja, kaut ko grūtu apsvērdams, pakasīja pakausi, nopūtās un negaidot gluži vaļsirdīgi, pat ar tādu kā atvieglojumu atzinās:

—  Bez bises baidos, bet ar bisi gan tā kā drošāk. Kur mežs tīrs un tālu viss redzams, tur vēl nekas, sevišķi labi staigāt pa visām cirsmām, bet, kur taigu nav skāris vēl zāģis, kur tā tumša un pirmatnēja,— tādām vietām es cenšos mest likumu. Tīģeri un lūši slēpjas tieši tādos biezokņos. Un cik daudz tās taigas vēl palicis! Zāģē un zāģē, bet gals nav redzams! Vecos laikos, es lasīju, taigu izdedzinājuši un stādījuši dārzus, mums ari derētu ieviest tādu praksi. Kāds labums no taigas — vienīgi odi un ērces!

Tālāk Ņepomņaščijs ar sev neraksturīgu ņiprumu ierosināja dažādus taigas izdedzināšanas un iznīcināšanas projektus, viņaprāt, taigas vietā varētu iesēt kukurūzu un cukurbietes, tā glābjot visu pasauli no neizbēgamās bada nāves, kurai jānāk, augstākais, pēc pussimts gadiem. Ja nosvilinātu taigu un apsētu ar ^kukurūzu un bietēm, varētu noturēties arī tūkstoš gadu!

Tīģeru ķērāji, stāstītāju nepārtraukdami, ziņkāri un pārsteigti klausījās un saskatījās, it kā gribētu pārliecināties, vai dzird to pašu, ko citi.

Sākumā Pāvelam šķita, ka Ņepomņaščijs gluži vienkārši ir psihiski slims, taču drīz viņš saprata, ka tieši tā pats grib attaisnot Ņepomņaščiju, kas bija pilnīgi vesels, kam bija tā ārkārtīgi labā veselība, kāda ir tukšiem, aprobežotiem un alkatīgiem cilvēkiem. Viņi nekad neslimo un ne par ko nešaubās.

Pēc vakariņām, kad Ņepomņaščijs uz brīdi izgāja no mājiņas, Jevtejs nenoturējās un pārmēdīja Saveliju:

—  «Ceļve-edis! Lāču me-ednieks»! Ja viņš šitā vadās mūs pa grāvjiem, tad tieši uz Jauno gadu nokļūsim līdz tīģeru pēdām . . .

—  Pats no rīta viņu apsveici, gandrīz vai līdi bučoties,— vainīgi nokāris galvu, Savelijs piesardzīgi atgādināja. — Tev pašam misējās, bet tagadīt vainu uzvel man vienam.

—   Es tak tevi nevainoju!— Jevtejs pikti saviebās.— īgņojos pats uz sevi — ka tik atkal neesam uzdūrušies uz kādu tarkšķi. Mana sirds nojauš, ka ar šito Matvejiču rīt mums paredzama viena klapataina ekskursija.

—  Vēl jāpaciešas diena vai divas, lai tik aizved uz pēdām, tur atdosim viņam naudu un teiksim ardievas.

Kā lai Jevtejs būtu zinājis, ka «viena klapataina ekskursija» nebūt nav paredzama rit, bet gaida viņus jau šodien. Un ceļš līdz tīģeru pēdām būs daudz garāks . . .

Viri atlaidās uz nārām un gatavojās izbaudīt svētlaimīgo klusumu. Pārņem tik patīkama sajūta, kad tavs nogurušais ķermenis beidzot tiek pie miera. . .

Bet nočīkstēja durvis, ienāca Ņepomņaščijs, noņēma savu bušlatu, kas bija pakārts 'Virs krāsns žāvēties, nometa to uz nārām, nesteigdamies noāva kājas, pakāra ulus uz sijā iedzītas vīles un, nodzēsis sveci, taustīdamies aizkļuva uz savu vietu pie sienas blakus Savelijam.

Kadu laiku mājiņā valdīja klusums, ko pārtrauca vie- nīgi krāsnī degošo šķilu sprakšķi. Tad svētlaimīgajā klusumā gluži kā birstošu akmentiņu graboņa pa nogāzi atskanēja paklusi krācieni. Pāvels, kas necieta krākšanu, neapmierināts saviebās un, pagriezies uz labajiem sāniem, pārvilka šineliti pār galvu. Bet krācieni vēlās arvien tuvāk un tuvāk un pēkšņi gāzās pāri kā akmeņu lavīna, sašķaidīdama druskās gan klusumu, gan domas un fantāzijas tēlus,— viss pajuka un izgaisa nedzirdētu krācienu dārdos.

Tīģeru ķērāji pārsteigumā sastinga, it kā ziemas vidū būtu noskanējis nedzirdēti stiprs pērkons. Pēc tam sākās vispār kaut kas neticams: te pieaugot, te pieklustot, pār viņiem gāzās spēcīgu, sirdi plosošu skaņu gamma, šī krākšana viņus burtiski stindzināja, un viri gulēja kā hipnotizēti. Bet krācieni vēlās pa šauro telpu, drebinot sienas un griestus, velti meklējot izeju izplatījumā! Un tas viss notika augstos, stipros toņos — vienu stundu, divas, trīs, visu garum garo, neticami garo un murgaino nakti!

Ne reizi vien pussnaudā, tīstīdams galvu šinelltl, Pāvels pateicās liktenim, ka Ņepomņaščijs nogūlies nevis nāru šajā malā, bet otrā pusē, blakus nabaga Savelijam. . .

Ko izjuta Savelijs, tas zināms tikai viņam; tīģeru ķērāji dzirdēja vienīgi, ka sākumā viņš pārsteigts žēli murmināja:— Ak kungs dievs! Kas tas ir? Vai tad tā var krākt? Savu mūžu neesmu dzirdējis tādu krākšanu. . . Kāds šim kuli rauj nost, vai? Kā nu tā var krākt?— Bet drīz, zaudējis pacietibu, Savelijs sāka lamāties un bikstīt kaimiņam ar elkoni sānos: — Ka tevi nelabais parautu! Pagriezies pret sienu! Pret sienu griezies, ka tev saka, nolādētais vepri! Kaut tu aizrītos! Par ko man tādas mokas? Griezies pret sienu! Ko tu man ausi taurē?

Ņepomņaščijs kaut ko īdēja, paklausīgi pagriezās un sāka atkal taurēt. Pāvels aizmiga tikai rītausmā, kad Ņepomņaščijs, pārtraucis krākšanu, pamodās un, skaļi, ar baudu žāvādamies un kasīdamies, piemeta izdzisušajā krāsnī sīkas, sausas pagalītes un ķērās pie brokastu gatavošanas.

Azaida laikā Jevtejs smaidīdams palūkojās uz nikno, neizgulējušos Saveliju un sajūsmināts teica Ņepomņašči- jam:

—  Nu krāci gan tu naktī, Matvej Fomič! Savu mūžu tādu krākšanu nav nācies dzirdēt, vēl tagad galvā dun kā no pērkona grāvieniem. Vai tik neesi apslimis? Ļaudis teic, ka no slimības reizēm uznāk krākšana, tāpat kā šķaudiens, piemēram.

—  Esi gan tu jokupēteris, Jevtej Makarovič! Vai tad krākšana rodas no slimībām? Savu mūžu, paldies dievam, neesmu slimojis,— Ņepomņaščijs apvainojās un tūlīt^ ar nožēlu un lepnumu teica:—Vai tā kāda krākšana? Are, jaunībā gan — tā tik bija krākšana! Varu jums pavēstīt, ka tās dēļ trīs sievas no manis aizgājušas.

—   Nu, puis, nav jau ar nekāds brīnums,— Savelijs piezīmēja.— Pie tavas gultas pat zirgs neizturētu, ja nu vienīgi tas būtu pilnīgi kurls. . .

—  Bet ceturtā vecene patrāpījās kurla. Nu, man jo labāk! Divdesmit gadus nodzīvojām, tad nogāzās no kājām, lai viņai debesu valstība. Bet bija laba večiņa. . .

—  Vai šī kļuva kurla jūsu kopdzīves laikā vai pirms tam?— Savelijs nerimās.

—   Pirms tam, pirms tam — ar nodomu ņēmu viņu, tādu kurlu. Tu tik paklausies, kas bija tālāk.— Ņepomņaščijs mīklaini pasmaidīja un pieklusināja balsi.— Sitās pašas krākšanas dēļ mani norakstīja no armijas, tikai mēnesi dabūju nodienēt. Vai tas kāds joks — es viņiem tur sajaucu visus plānus. Nakti krācu, bet visa kazarma neguļ. Gan bāza mani mantnīcā, gan veļas žāvētavā, alga viena, mana krākšana visur dzirdama! Tā paiet viena nakts, otra, trešā, neizgulējušies zaldāti sardzē snauž. Aizsūtīja uz hospitāli, bet ari tur es izbojāju visu dziedniecības darbu — slimie ceļ traci, buntojas! Nu, tad norakstīja mani invalidos, dokumentu izdeva. Pārbraucu mājās, bet te karš pēc mēneša. Visus iesauc, tikai mani neaiztiek. Tā arī neiesauca, krākšana izglāba no nāves, bet tu saki—sli-ml-ba!—Ņepomņaščijs nosmējās, cienīgi pieglauda tumši rūsganos matus, kas bija pāršķirti uz celiņa kā tirgonim, un, ar tādu pašu tirgoņa pārākumu pārlaidis acis sadrūmušajiem tīģeru ķērājiem, lielīgi teica:—Mana gadagājuma nekrācošie vīri jau sen ir plikpauraini un bezzobaini, citi pat aizvesti uz kapsētu, bet man, krācējam, kā paši redzat, vēl neviens matiņš nav nokritis no galvas un zobi veseli, un motors kārtībā. Bet tu, Jevtej Makarovič, saki — sli-mi-ba. . .

—  Tātad tu, Matvej Ņepomņaščij, apgalvo, ka krākšana tevi glābusi?— neatbildējis uz jautājumu, Jevtejs vaicāja, nervozi plūkādams bārdu un bargi savilkdams uzacis.

—  Bet vai tu pats esi karā bijis?— nojauzdams, kur Jevtejs mērķē, Ņepomņaščijs jautāja.

—  Karot neiznāca, kaut prasījos uz fronti,— Jevteja balss skanēja dobji un saspringti kā līdz pēdējai iespējai nostiepta tērauda stiga, pa kuru pēkšņi uzsit ar veseri. — Iesauca dienēt uz Mandžūrijas robežas, pēc tam bija pavēle kļūt par armijas mednieku — vajadzēja šaut zvērus un apgādāt armiju ar gaļu — arī nekāds vieglais dienests: zvēru nogalini sopkās, bet gaļa uz muguras no turienes jāiznes ārā. Saliecies deviņos likumos un stiep. . . Āre, Savelko gan zina — viņš ari dienēja mednieku brigādē.— Jevtejs nicinoši paskatījās uz Ņepomņaščiju, kas vienaldzīgi gremoja.— No kaujām pamanījies izvairīties, varēji kalpot mednieku brigādē, uz šitāda vērša skausta varētu uzreiz iznest veselu izjubru. . .

—  Velti tu tā runā, Jevtej Makarovič, es arī ciemā nesēdēju rokas klēpī salicis,— Ņepomņaščijs nesatricināmā mierā iebilda.— Varasvīri man uzticēja sargāt zelta atradnes. Cik reižu būtu varējis ar zeltu un naganu aizlaisties uz Ameriku, tomēr neizmantoju tādu iespēju.

—  Paskat, kādu laipnību parādījis — nav aizlaidies uz Ameriku!— Jevtejs dzēlīgi pasmīnēja.

—   Laipnība vai ne, bet medāli par uzticamu kalpošanu apsardzē dabūju gan!— izaicinoši atbildēja Ņepomņaščijs.— Un par darba varonību ari iedeva medālīti, un visādu godarakstu, starp citu, glabāju pilnu čumidānu.

—  Nū-ū, brālīt, izrādās, ka tu esi varonis! Mums ar Saveliju gan par tīģeru ķeršanu nav iedots neviens medālis. . .— Jevtejs ar patiesu izbrīnu nogrozīja galvu.

—   Iznāk, ka jūsu darbs nav bijis tik augstā vērtē kā manējais,— Ņepomņaščijs paraustīja plecus un pēc īsa klusuma brīža jautāja:— Vai tiesa, ka par tik daudzu tīģeru noķeršanu jums nav iedots neviens medālis? Es lasīju, ka Savelija Loškareva brigāde ir pati slavenākā Tālajos Austrumos un vienīgā Savienībā. Vai tiešām nav apbalvojuši?

—  Un mēs ne vien tīģerus, bet arī rukšus, lūšus un leopardus ķērām,— steidzīgi papildināja Savelijs un cerīgi paskatījās uz Jevteju, gaidīdams, ko tas teiks Ņepom- ņaščijam.

—  Medāli, tu saki? Vai tad medālis ir galvenais?— Jevtejs pasmīnēja.

—  Bet par mums toties rakstīts avīzēs un grāmatās!— Savelijs atkal iesaucās.

—  Jā, jā, Savelko!— Jevtejs piekritoši pamāja.— Pareizi teikts! Medaļa nav, bet ir laba slava!

—   No jūsu slavas tikpat maz labuma kā no pērnējā sniega — ne paraudzīt, ne mugurā uzvilkt,— nievājoši teica Ņepomņaščijs un, ar īsajām rokām atspiedies pret galdu, piecēlās kājās, piegāja pie nārām un sāka ģērbties.

Sarosījās arī tīģeru ķērāji. Neviens no viņiem ar Ņepomņaščiju vairs nerunāja, bet iesānis naidīgi skatījās uz viņu.

Pāvelam atkal vajadzēja iet pa priekšu, bet pavadonis, tāpat kā vakar, iekārtojās visiem aiz muguras un no turienes paretam paklaigāja:

—  Maķenīt kreisāk! Vēl, vēl kreisāk! Vēl maķenīt! Bet tagad uz labo — āre, uz to pinkaino ciedrupriedi. . .

Driz Pāvelam apnika klausīties šajos «kreisāk», «uz labo», taču vajadzēja pakļauties: lai viņš kāds, tomēr locis pavadonis. Sevišķi bieži no aizmugures šie «kreisāk», «uz labo» skanēja, kad gājēji nokļuva biezos eglājos vai ciedrupriežu audzēs. Paklausot tādām komandām, Pāvels ievēroja, ka iznāk lielas novirzes gan uz labo, gan kreiso pusi — viņu noietais ceļš bija pārāk līkumains; tā šaudās medību suns, dzenot pēdas, un tāpat iet cilvēks, kas nav drošs par sevi. . .

Kādā no atpūtas brīžiem Jevtejs klusu, tā, lai nedzirdētu malā sēdošais Ņepomņaščijs, sacīja Pāvelam:

—  Metam gan varen slaidus likumus, tu neklausi visas viņa komandas, ej taisni. . .

—  Jau sen gribēju tā^darīt,— Pāvels pamāja,— bet baidos, ka viņš mūs aizvedīs nepareizā vietā un tad vainos mani, ka es neesmu pildījis viņa komandas, tad jau labāk pallkumosim, Jevtej Makarovič. . .

—  Tiesa gan,— Jevtejs piekrita un, pašķielējis uz pavadoni, nepatikā nospļāvās.

Ap pusdienas laiku tīģeru ķērāji bija uzkāpuši pašā kalnu grēdas virsotnē, taču biezā meža dēļ neko nevarēja saskatīt, bija jūtams tikai lielais augstums un tas, ka te ir ūdensšķirtne. Pāvels pagriezās pret pavadoni un, ar dūraini noslaucīdams sviedrus no pieres, saērcināts teica:

—  Viss! Augstāk vairs nav kur kāpt — esam ūdensšķirtnē. Kur tagad —«kreisāk» vai «uz labo»?

Ņepomņaščijs brīdi klusēdams lūkojās apkārt: platā seja bija sarkana, it kā viņš tikko būtu iznācis no pirts. Acis nogurušas nemierīgi lūkoja kaut ko saskatīt gaismas strēlēs starp kokiem, bet tur visur zilgmoja debess.

Tīģeru ķērāji gaidīja atbildi, taču Pāvels un Jevtejs ne tikai gaidīja vien, bet skatījās ar aizdomām uz pavadoni.

.— Nu, kur tad iesim, Matvej Fomič?— Pāvels zobgalīgi atkārtoja, vairs gandrīz nemaz nešaubīdamies, ka pavadonis nav aizvedis tur, kur vajag. Viņš taču bija runājis par zemu pāreju, bet atvedis augstā kalnā, pašā ūdensšķirtnē!

—   Laidies zemāk!

—   Kur zemāk: pavisam lejā vai pa grēdu?— Pāvels nesaprata.

—  Pa grēdu, pa grēdu,— Ņepomņaščijs nedroši pamāja, joprojām lūkodamies apkārt.

—   Nu, ja pa grēdu, tad pa grēdu,— Pāvels bezbēdīgi attrauca un sāka soļot norādītajā virzienā, domās zīlēdams, vai Ņepomņaščijs šodien izvedīs brigādi pie Sem- jona strauta vai, novirzījies no kursa, spiedīs viņus pārnakšņot pie ugunssienas.

Pec stundas gājiena līkumainā kalnu grēda pakavveidīgi pagriezās spēji uz austrumiem. Pāvels apstājās un kategoriskā balsī teica:

—  Šķiet, mums vajag nevis uz austrumiem, bet uz rietumiem, Matvej Fomič? Vai neesam novirzījušies no kursa?

—  Jaunais cilvēk, es šīs vietas esmu izstaigājis krustām šķērsām. . . Ej pa grēdu, kā līdz sedlienei nonāksi, tūlīt griezies kreisāk un laidies lejā.

Ņepomņaščijs to izrunāja negaidīti pārliecinošā tonī, un Pāvels nomierinājās. Taču sedlienes kā nebija, tā nebija, no grēdas pa labi un pa kreisi stiepās ar balteglēm biezi noauguši atzarojumi. Kaluginu atkal pārņēma šaubas: spriežot pēc saules, viņi pa grēdu bija veikuši pilnu pakav- veida pagriezienu. Taču, nolēmis nemulsināt pavadoni, kamēr tas pats atzīsies, ka apmaldījies, Pāvels klusēdams devās uz priekšu. Beidzot viņi nokļuva kādā ozoliem apaugušā sedlienē, ko bija nomīdījušas mežacūkas.

—  Stāvi, apstājies, jaunais cilvēk!— Ņepomņaščijs ielīksmots uzsauca.— Rādās, tā ir tā pati ozolu pārejiņa. Tā pati! Bet tu šaubījies. . .— Viņš lepni pārlaida skatienu sadrūmušajiem tīģeru ķērājiem, kuru garastāvoklis tagad uzlabojās.— Nu mazliet pakāpsim uz leju, paiesimies pa ieleju un būsim pie Semjon'a strauta, bet no turienes mana ziemas mītne ar roku sasniedzama. Līdz tīģeru pēdām gan šodien nepaspēsim aiziet.— Ņepomņaščijs noklepojās un vainīgi atzinās:— Es maķenīt nošāvu greizi ar pāreju, tāpēc iztaisījām riņķi. . . •

Kad tīģeru ķērāji bija nokāpuši lejā un možu uzsaucienu «kreisāk — uz labo» pavadījumā nogājuši kilometrus trīs, Pāvelu no jauna pārņēma šaubas: upīte, pie kuras viņi bija nonākuši, atkal strauji pagriezās uz austrumiem, un kalnu pamatgrēdas atzarojumi, kas bija redzami pa koku starpām, arī stiepās uz to pašu pusi, uz Usurku, taču tiem vajadzēja stiepties uz rietumiem, uz Svetlovodnajas zemieni. Gājēji apstājās, vairs nešaubīdamies, ka Ņepomņaščijs apmaldījies.

—   Nu, Matvej Fomič, vai drīz būs tavs grāvītis?— Jevtejs jautāja pavadonim, kas apjucis skatījās uz visām pusēm.

—  Ta die's viņu zina,— Ņepomņaščijs noguris atmeta ar roku.

—  Se tev nu bija!— Jevtejs nobrīnījās, negaidījis tādu atzīšanos.— Vai šis ir Semjona strauts vai nav?

—  Die's viņu zina, varbūt ir Semjona, varbūt nav,— Ņepomņaščijs noguris vienaldzīgi atbildēja.— Pārejā uzreiz atcerējos, kas tā par vietu, bet teitan vairs nepazīstu — tā kā būtu mans strauts, tā kā nebūtu. . .

—  Tu, Matvejič, tūlīt nezaudē galvu,— Savelijs centās pavadoni .nomierināt.— Paskaties, kā nākas. Pamēģini atcerēties — vai tavā upē bija tādi āliņģi kā šitie?

—   Kas to lai zina, Savelij Makarovič. . .

—   Nesteidzies!— Savelijs jau iekarsa.— Mierīgi apskaties un padomā! Atceries, par piemēru, kur parasti stāvēja saule šitajā pašā laikā, kad tu, teiksim, gāji augšā gar savu strautu?

—  Kā — kur stāvēja?— Ņepomņaščijs sarauca pieri, pūlēdamies saprast jautājumu, un nesapratis pārmetoši teica:—Kur saule stāv? Zināms, kur,— pie debesīm!

Tīģeru ķērāji saskatījušies pasmaidīja. Savelijs pienāca Ņepomņaščijam tuvāk.

—   Nu atceries: kad ritos tu iznāci no mājiņas, kur stāvēja saule — taisni strauta augštecē vai lejā, vai pa labi — atceries!— viņš stingri teica.

Ņepomņaščijs paklausīgi un it kā ar patiku aizvēra acis ar nosarmojušajām skropstām, pasēdēja tā — vai nu atcerēdamies, vai tāpat atpūzdamies, tad atbildēja tajā pašā nogurušajā, vienaldzīgajā balsī:

—   Kas to zina, kur šī stāvēja? Kur dievs licis stāvēt, tur stāvēja. . . bet kam tev tas jāzina?

—  Tpū! Kā tu vari iet taigā, ja nevēro sauli?

—  Kamdēļ man viņa jāvēro? Si spīd — nu, lai spīd. Es eju, āre, ne jau pa debesīm, bet pa zemi, pa savu ceļu, un tas man ir iezīmēts ar iecirtumiem kokos, un pēc šiem iecirtumiem es vados.

—   Kurā vietā pie tava strauta sākas iecirtumi?

—   No paša koku izvešanas ceļa. . .

—   Ko tu uzreiz neteici, ka ej pēc iezīmēm, mēs nebūtu riskējuši iet taisni, bet gājuši pa koku izvešanas ceļu. Vai tagad vairs uziesi to?

—  Maķenīt esmu kļūdījies — tas tiesa. Mums jākāpj vēl zemāk. . .

—  Lejā mums nav ko darīt!—Jevtejs viņu noteikti pārtrauca.— Ja šis ir tavs strauts un pa to iet tava iezīmētā taciņa, tad mēs to tūlīt šķērsosim, tikuši uz taciņas, iesim pa to, kur liksi; ja taciņas nebūs — tātad jāmeklē cits strauts.

Šķērsojuši strautu, tīģeru ķērāji neatrada ne ceļu, ne iezīmētos kokus. Tuvojās vakars. Bija pienācis laiks gādāt par ugunssienu.

—   Matvej Ņepomņaščij, tev vajadzēs savu taidzinieka gaitu beigās pārlaist vienu nakti pie ugunskura — vismaz zināsi, kā tas ir, ja vien dzīvs paliksi,— Jevtejs jokodams teica.

Ugunssiena izdevās laba, bija sameklēta arī ērta vieta. Ņepomņaščijs nepiedalījās ne ugunssienas, ne arī nometnes ierīkošanā: viņš kustējās pārāk gausi vai nu no noguruma, vai slinkuma, visdrīzāk kā no viena, tā otra.

Paskatījies uz viņu, Jevtejs īgni teica:

—  Tu labāk sakur ugunskuru un vāri vakariņas, mēs paši te tiksim galā.— Un, pagājis sāņus, lai pavadonis nedzirdētu, nicinoši piebilda:— Maisās tik pa kājām, stāv, muti atplētis, kā bikses pietaisījis. . .

Vakariņojot Ņepomņaščijs neuzticīgi laiku pa laikam paskatījās uz ugunssienu, kas lēnām iedegās, un beidzot, galvu kratīdams, satriekts nopūtās.

—  Cik žēl, ka neaizgājām lidz mājiņai! Pie šīs uguns pa nakti var nobeigties.

Bet, kad baļķi bija iedegušies un izstaroja karstumu, viņš kļuva jautrāks un skatījās jau ar izbrīnu. Pavadonis priecājās, ka tīģeru ķērāji viņam neko nepārmeta, neiz- taujāja viņu, pret notikušo izturējās mierīgi, it kā viņi būtu nomaldījušies nevis taigā, bet lielā ciemā nokļuvuši uz nepareizas ielas un tagad lietišķi iekārto nometni kā čigāni un mierīgi gatavojas naktsguļai.

Bet visapkārt simtiem verstu plešas melnā, draudošā taiga. Tuvākās egles no tumsas stiepj savas lielās, kuplās, adatainās rokas, debesīs samirkšķinās zvaigznes, un visu zemi klāj sniega sega, un neaptveramās taigas tumsā, aplauzdams kokiem sīkos zarus, staigā lausks, sprakšķēdams gluži kā degošas sveces skanīgā kapličā. . .

Ņepomņaščijs bija nodomājis gulēt Pāvela un Jevteja pusē, bet Jevtejs protestējot atvēcinājās ar rokām.

—  Atvaino, cienījamais, vai nu ņem ļaunā, vai neņem, bet gulēt ej pie Savelija, viņu pusē vietiņa ir lielāka un ērtāka, turklāt viņš jau pieradis pie tevis, lai tad viņu priecina tava dziedāšana.

Brigadieris neapmierināts kaut ko noburkšķēja, taču iebilst neuzdrošinājās.

Iekārtojies starp Saveliju un Nikolaju, Ņepomņaščijs drīz sāka krākt, bet citādi nekā vakar — asi, enerģiski, pat izaicinoši.

—       Nu jau palaida savu tarkšķi! Tagad raus vaļā visu nakti kā iestrēdzis buldozers. Kaut tu pārsprāgtu!— Savelijs skaļi nolamājās.

Vai nu,aiz paraduma, vai aiz laba prāta Ņepomņaščijs, pamodies pirms gaismas, ķērās pie brokastu gatavošanas, īsu bridi tīģeru mednieki gulēja kā dieva ausī.

Tajā dienā šķērsojuši trīs prāvas urgas, vakarā viri atkal bija spiesti sakurt ugunssienu.

Ņepomņaščijs nepazina apkārtni un tikai atkārtoja vienu un to pašu:

—       Die's viņu zina! Nošāvām greizi! Varbūt vajadzēja paiet vēl tālāk . . .

Pāvelam šajā sakarībā bija savas domas.

—       Jāatstāj šī austrumu puse un jāpāriet grēdai rietumu pusē,— viņš teica nākamajā rītā.— Mežrūpnieku ceļš taču ir grēdas rietumu pusē, tātad ari Semjona strauts ir turpat, bet te mēs velti tērējam laiku.

—   Pavelko pareizi saka!— Jevtejs apstiprināja.

Savelijs šaubījās un jautājoši skatījās uz Ņepomņaščiju.

—  Kā tu domā, Matvejič, vakaru vai ritu pusē?

—   Die's viņu zina!

—  Tad ejam uz vakariem!— Savelijs dusmīgi noteica.

Kalnu grēdas rietumu pusē viņi nonāca tikai vēlu

Dēcpusdienā, un Ņepomņaščijs tūlīt pazina savu strautu, bet līdz viņa mājiņai bija vēl kilometri desmit. Tiģeru ķērāji līdz pilnīgai tumsai varētu veikt šo attālumu, bet pavadonis, pavisam zaudējis spēkus, tikko vilkās aiz muguras un pats ierosināja ātrāk ierīkot apmetni. Tā bija trešā ugunssiena un trešā nogurdinošā nakts, kas jāpavada, klausoties ienīstajā krākšanā.

Nākamajā dienā ap pusdienlaiku viņi beidzot iznāca uz Ņepomņaščija takas un pēc stundas gājiena ieraudzīja nomelnējušu, sašķiebušos ziemas mītni ar lubiņu jumtu.

Mājoklis bija šaurs un netīrs, taču mednieki priecājās par to pašu, bet Ņepomņaščijs gluži vienkārši staroja aiz sajūsmas.

—       Vai no šejienes līdz tīģeru pēdām tālu?— Jevtejs lietišķi vaicāja, neļaudams saimniekam izbaudīt prieku, kā nākas.

—   Gluži blakus, metri piecsimt, varbūt maķenīt vairāk, tagad padzersim tējiņu, un es jūs tur aizvedīšu . . .

—   Agrāk tu apgalvoji: pāris kilometru no mājiņas, bet tagad — piecsimt metri,— ar aizdomām skatīdamies uz pavadoni, Jevtejs izteica savas šaubas un, pagriezies pret Saveliju, kas stāvēja atvērto durvju priekšā, bet vēl nebija ienācis, ierosināja:—Vadzi, Savelko, vai neaiziesi ar viņu tūlīt apskatīt tās pēdas? Viņš saka — tikai piecsimt metri. Kamēr mēs te iekursim krāsni, vārīsim tēju un skaldisim malku, jūs būsiet jau atpakaļ. Citādi, dzerot tēju, par pēdām vien būs jādomā — kazi mūsu četru dienu nāciens nav bijis plika graša vērts.

—   Nu gan tu, Jevtej Makarovič, velti šaubies. Ja vienā vietā esmu nošāvis greizi — vadātājs piestājās —, vai tad visur citur tu man neuzticēsies?

—   Mums, tīģeru ķērājiem, ir tāds pats likums kā tirgoņiem: uzticies, tomēr pārbaudi. Āre, Savelijs tūlīt pārbaudīs, kas tās par pēdām.

Viri atgriezās pēc minūtēm četrdesmit. Abi klusēdami ienāca mājiņā, klusēdami noģērba virsdrēbes un apsēdās pie galda. Savelija seja bija samākusies, Ņepomņaščija vaigā atspoguļojās vainas apziņa.

—   Nu, kas tur bija, Savelko?— Jevtejs jautāja klusā balsi, gādīgi ieliedams brālim tēju krūzē un pastumdams tuvāk bļodiņu ar karstu zupu.

—   Atkal greizi,— Ņepomņaščijs nolaida acis.— Nekad agrāk mani tāda nelaime nav piemeklējusi, bet šoreiz uznācis taisni kā tāds prāta aptumsums. No tiesas — senāk tā nebija!

—   Jevtejuško, tur pa vecām tīģera pēdām bija vazājies lūsis un zaķi arīdzan staigājuši,— brīdi klusējis, Savelijs paskaidroja.

Jevtejs saprotoši pamāja un vairāk neko neprasīja. Ņepomņaščijs ierāva galvu plecos un, bažīgi šķielēdams uz tīģeru ķērājiem, gaidīja pārmetumus, bet tie pēdas vairs nepieminēja un izturējās, it kā nekas nebūtu noticis. Sarunādamies viņi gan izvairījās griezties pie mājiņas saimnieka, it kā tā šeit nebūtu. Un pateicībā par tādu augstsirdību Ņepomņaščijs, tiklīdz visi bija apgūlušies, sāka krākt tā, kā droši vien bija krācis kādreiz jaunībā. Grūti bija pat iedomāties, ka šīs spēcīgās, niknās skaņas nāk no parasta cilvēka rīkles . . .

Jau krietni pēc pusnakts, kad aiz sopkām parādījās vēlīns mēness, Pāvels pēkšņi vairs nedzirdēja krācienus. . .

Tas bija tik neparasti, ka, atvēris acis, viņš ar sirds drebēšanu ieklausījās, pūlēdamies saprast, kas noticis. Sprēgāja un sīca resnās oša šķilas krāsnī, kaktā zem nārām skrabināja pele. «Kāpēc nav dzirdama krākšana?» Pāvels izbijies domāja un, atspiedies uz elkoņa, cieši ieskatījās Ņepomņaščijā. Mēnessgaisma caur nelielo lodziņu neskaidri apspīdēja nekustīgu stāvu. Pāvels gribēja modināt blakus guļošo Jevteju, bet tas pats atvēra acis un satraukts skatījās uz Ņepomņaščiju, kas bija izstiepies gar sienu. Tūlīt pussēdus paslējās ari Savelijs un Nikolajs. Kādu brīdi tīģeru mednieki ar pieaugošu nemieru ieklausījās un noskatījās uz Ņepomņaščija pusi. Bet tas nedz krāca, nedz grozījās, nedz grieza zobus. Viņš neizrādīja nekādas dzīvības zīmes.

«Tā tik vēl trūka,» Pāvels nodomāja, gatavodamies celties un aizdegt sveci, bet tajā brīdī Savelijs bažīgi vaicāja:

—   Ei, Matvejič! Kamdēļ klusē? Vai tu vēl dzīvs?

—   Iegrūd viņam sānos, varbūt sirds apstājusies,— Nikolajs noraizējies deva padomu.

Savelijs uzmanīgi pagrūda kaimiņu, tas sakustējās, kaut ko nomurmulēja, gari nošņirkstināja zobus, rīklē tam noguldzēja, un pēkšņi klusumu pārtrauca krāciens.

Nikolajs atkrita uz nārām, kratīdamies smieklos. No sirds smējās Jevtejs ar Pāvelu. Vienīgi Savelijs skatījās

uz krācēju, droši vien nožēlodams, ka aizskāris to . . . * » «

Piecas dienas tīģeru ķērāji nebija bijuši sargmājiņā. Hohlovs par viņu atgriešanos patiesi nopriecājās.

—  Atraduši ar ko sapīties,— viņš teica, noklausījies Savelija stāstījumu.— Sis Ņepomņaščijs ciemā ir pats lielākais muldoņa! Un vispār draņķis, neviens ar viņu nesaietas.

Nākamās divas dienas vīri atkal iztaujāja cieminiekus par tīģeriem, atrada vēl divus medniekus, kas bija redzējuši pēdas, bet, kā atklājās pēc pamatīgas iztaujāšanas, viens no viņiem bija melis, otrs pirms divām nedēļām bija redzējis tās pašas pēdas, kurām tīģeru ķērāji bija sekojuši no Voščanova mājiņas.

Trešajā dienā, bezdarbības, bet vēl vairāk nenoteiktības mākti, Savelijs un Nikolajs sāka pierunāt Jevteju, ka jāpāriet uz citu — Požarskas vai Daļņerečenskas rajonu.

—  Tur drīzāk viņus uziesim,— Savelijs klāstīja.— Tur vienādiņ viņi mituši vairāk nekā mūsu rajonā. Atceries, kā bija,— meklējam, meklējam, nevaram atrast, bet, kā pārejam uz turieni, tā uzreiz pēdas rokā.

—  Tur tāpat mums gadījās misēties, bet te noķērām,— Jevtejs negribēja padoties.— Padzīvosim vēl pāris dieniņu, aizbrauksim uz lejasgala ciemu, pataujāsim tur. Galu galā tīģeriene ar mazuļiem rudenī bijusi Artjomova īpašumos. Bijusi! Un pie augšējām krācēm čiekurvācēji tāpat manījuši tīģerēnu pēdas. Tātad viņi kaut kur ir — un kādam viņu pēdas ir jāuziet. Bet, ja mēs tagad, līdz galam neizpētījuši, aizskriesim, vēlāk nožēlosim: sak. kāpēc neizsukstijām, kā nākas. Divas dienas pacietīsimies — alga viena, tik daudz laika jau pazaudēts.

—  Bet Nikolajam vajag ātrāk, viņu tik uz vienu mēnesi atlaida … — Savelijs nepiekāpās.

—  Un tu esi drošs, ka citā rajonā būs ātrāk, nevis ilgāk? Tur jau tas āķis, ka to neviens nevar zināt, ja nu kāds telegrammu atsistu, tad ietu bez vārda runas, bet šie tak klusē — tātad nav nekas.

—  Tēvocim laikam būs taisnība,— Nikolajs padomājis piekrita.— Rīt es vēl visiem mūsu aģentiem dažādos rajonos izsūtīšu telegrammas.

—  Pirms mēneša tak izsūtīji,— Savelijs neapmierināts noburkšķēja.

—  Jāatgādina vēlreiz, tēvs, ļaudis jāaktivizē — jo vairāk tāpēc, ka avīzē par mums rakstīts: jau noķēruši, bet, ja jau noķēruši, tātad pēdas vairs nav vajadzīgas. Vienkārša loģika, tēvs.

—  Nu, kā gribat!— Savelijs atmeta ar roku.— Tik atcerieties manus vārdus: velti laiku tērējam.

Taču laiks nebija velti zaudēts. Vēlu nākamās dienas vakarā Džeris un Amūrs pagalmā sāka riet. Bija dzirdama sniega čirkstoņa zem nācēja papēžiem, kāds apņēmīgi un skaļi pieklauvēja, un tīģeru ķērāji nepaguva ne aicināt iekšā, kad durvis plaši atvērās un sargbūdiņā, miegdams acis spilgtajā gaismā, ienāca jauns cilvēks melnā drapa mētelī ar iesirmu, melnu karakulādas apkakli, ūdeļādas cepuri galvā, kažokādas pirkstaiņiem rokās. Lepnais tērps tik vēlā stundā varēja liecināt vienīgi par to, ka gaisma ievilinājusi šeit cilvēku vai nu no kluba, kur tieši tagad beidzās kinoseanss, vai arī kādu no viesiem, kas sajaucis adresi . . .

—  Labvakar!— svešais pieklājīgi sveicināja.— Kurš- no jums būtu Savelijs Makarovičs Loškarevs?

—   Nu, es esmu Savelijs Makarovičs,— brigadieris saau- sījās un pamāja ar roku uz ķeblīti.— Nāc dziļāk, apsēdies!

Svešais, noņēmis cepuri un pieglaudis tumši blondos, uz labo pusi sasukātos matus, augstu, gluži kā zoss, cilādams kājas, piegāja pie ķeblīša un apsēdas, zilām, mazliet izvalbītam acīm aši aplūkodams sargmājiņu un tīģeru ķērājus.

—   Es, patiesību sakot, pie jums, Savelij Makarovič, esmu šādās darīšanās.— Svešais sāka ņurcīt savu lepno cepuri.— Dzirdēju, ka jūs cilvēku, kas parādītu tīģeru pēdas, uzņemsiet savā brigādē un ļausiet tam piedalīties zvēru ķeršanā . . .

—  Nūja, ņemsim, bet, ja tas negribēs piedalīties, tad dabūs piecdesmit rubļu . . .

—   Es gribētu piedalīties ķeršanā kopā ar jums . . .

—   Nu tad ķer vesels,— Savelijs pasmaidīja.— Ja tu parādītu pēdas, varētu nākt kopā ar mums, bet bez pēdām, kā pats redzi, jānīkst bez darba.

—  Tātad, ja parādīšu pēdas, varēšu būt brigādē līdztiesīgs biedrs?

Viesis, pārstājis murdzīt cepuri, saspringti lūkojās uz Saveliju. Tagad tīģeru ķērāji juta, ka vēlais viesis nav iemaldījies nejauši: viņš bija pārāk uztraukts, iekšēji saspringts un uzdeva pārāk zīmīgus jautājumus.

—  Ja parādīsi pēdas, varēsi izvēlēties: vai nu piecdesmit rubļu, vai piedalīšanos medībās,— skaidri izrunājot katru vārdu, atkārtoja Savelijs, vērtējoši aplūkodams viesi.

—  Un ķeršanā piedalīšos uz absolūti līdztiesīgiem pamatiem?— stingrā balsī svešinieks vēlreiz jautāja.

—  Tak teicu jau: uz līdztiesīgiem, pr.otams, kā ta citādi?— Savelijs sāka skaisties.

—   Neņemiet ļaunā, es gribu visu noskaidrot jau sākumā, lai vēlāk nebūtu nekādu pārpratumu.

—  Tu, puis, saki mums skaidri un gaiši—esi atradis pēdas vai tikai ievāc ziņas?— Nikolajs nepacietīgi pārtrauca viesi.

—  Atradu, protams, tāpēc arī gribu zināt noteikumus.

Tīģeru ķērāji saskatījās.

—  Tālu tās pēdas? Vai tu nejauc ar lūša pēdām?—pēc brīža Savelijs jautāja klusā, trīcošā balsī.

—  Vispār jau tālu no ciemata, kilometri četrdesmit, bet netālu no cirsmas. Es tur iestigoju cirsmu un nejauši uzdūros . . . Nē, nē, neuztraucieties: pēdas drošas, pāris nedēlu vecas, skaidri saskatāmas. Tīģerēni vidēja vecuma, viņu pēdu nospiedums tik liels kā puslitra burciņa .. . Nogāju pa tām kilometrus divus, sākumā pēdas stiepās pa vienu taciņu, bet uz upītes sadalījās trīs daļās — šie slidinājušies pa ledu, gulējuši uz sāniem — nospiedumi skaidri, kļūdīties nav iespējams. No pēdām es šo to saprotu — esmu strādājis par mežsargu.

—   Nu, puis, ja apvedīsi mūs ap stūri, tad bikses nost — un kārtīgi nomizosim,— māksloti stingrā balsī, lai slēptu prieku, teica Savelijs un padomājis lietišķi apvaicājās:— Bet vai no darba tevi palaidīs? Kazi pēc taviem tīģeriem vajadzēs dzīties nedēļas divas?

—  Par to neuztraucieties, Savelij Makarovič,— ar savu priekšnieku esmu jau vienojies.

—  Tātad viss kārtībā? Paskat kāds! Nu, nu, malacis! — Savelijs no sirds uzslavēja, ar pieaugošu cieņu skatīdamies uz viesi.— Tā, tā, tu atnesi labas ziņas. Bet pasaki — kā tevi sauc?

—  Par Vikentiju. Vikentijs Judovs,— puisis atteica piesmakušā balsī: viņš droši vien vēl arvien bija uztraucies.

—  Nu labi!— Savelijs noteica.— Tad rīt no rīta ierodies pie mums piemērotās drēbēs. Tiklīdz atvērs veikalu, mēs sapirksimies produktus divām nedēļām un, velti netērējot laiku, dosimies uz tavu cirsmu . . .

—  Vienpadsmitos uz turieni mūs aizvedīs mežsaimniecības mašīna — es jau norunāju.— Vikentijs piecēlās, uzlika cepuri un steidzīgi kāpās atpakaļ uz durvīm.— Tātad

rīt ap deviņiem es pienākšu pie jums. Uz redzēšanos! * * *

Pēdas, uz kurām atveda Judovs, tiešām atradās līdzās cirsmai un bija divas nedēļas vecas, skaidri saskatāmas un piederēja tīģerienei ar diviem gandrīz pieaugušiem tīģerēniem.

—  Paprāvi mazuļi,— mazliet vīlies teica Savelijs, iedams pa pēdām.— Šoreiz mums neveicas ar maziem tīģerēniem, allažiņ lieli vien trāpās.

—   Kā — vai tādus nedrīkst ķert?— Judovs uztraucās.

—  Kamdēļ ta nedrīkst? Visādus var ķert, kādi vien nāk priekšā, tādus ņemam ciet. Ar lieliem tikai lielākas klapatas, tie ir smagi, arī suņus var apskādēt. Bet izvēles nav, tamdēļ iesim pa pēdām šiem pašiem.— Un, pagriezies pret Pāvelu, kas stāvēja nostāk, teica:— Pavluha, joz tu pirmais, atšķetini pēdas no sākuma līdz galam. Džeri atdod Jevtejam, lai netraucē un tu vari izlasīt, kas pēdās rakstīts. Nu, ar dievpalīgu!

Atdevis suni Jevtejam, Pāvels soļoja visiem pa priekšu. Jaunie tīģeri — viņi bija divi — soli solī bija gājuši aiz mātes, pēc lieluma tie neatšķīrās no viņas — jo mazāks tīģerēns, jo biežāk iemin mātes pēdu starpās. Pret vakaru upites krastā atklātā vietā mednieki atrada jaunas mežacūkas atliekas. Pēdas liecināja, ka medībās bija piedalījušies visi trīs tīģeri.

— Redzi, kā viņa mācījusi jaunajiem upuri nomušīt,— norādīdams Pāvelam uz pēdām, teica Jevtejs.— Pati cūku tikai maķenīt piežmieguši, gluži kā runcis žurku, un palaidusi vaļā, bet šie, redzi, riņķojuši ruksim apkārt, visu lauku izmīdījuši, spēlējušies, plēsušies. Stipri gan, sātani, būs ko noskrieties viņiem pakaļ.

Judovs, ne par ko neinteresēdamies un neko nejautādams, gāja visiem aiz muguras. Kad vīri apstājās īsā atpūtā, viņš tūlīt izņēma no sānkabatas paciņu «Belomor» un klusēdams smēķēja, zagšus uzmanīgi pētīdams tīģeru medniekus, un Pāvels viņa zilajās acīs uztvēra ne tikai ziņkāri un nogurumu, bet arī pašpaļāvības trūkumu un nemieru. Viņš bija ģērbies tumšzaļā vadmalas pusmētelī ar mežsarga emblēmu uz piedurknes, tādas pašas krāsas bikses, kā jau medniekam pienākas, bija izlaistas virs ulu stulmiem un pie potītēm apsietas ar aukliņām; pie platas virsnieka siksnas labajā pusē karājās patronsoma, kreisajā pusē ādas makstī — liels nazis ar izrotātu plastmasas spalu. Judovam pie kājām gulēja jauna mugursoma, pret to bija atbalstīta — arī jauna — automātiskā pieclādiņu šautene.

Taciņa, apmetuši līkumu ap cirsmu, izveda tiģeru ķērājus upes zemienē, šeit vajadzēja pārnakšņot.

Pirms vakariņām Judovs sagādāja viņiem pārsteigumu — no mugursomas izvilka šņabja pudeli. Jevtejs ne visai pārliecinoši izsacīja domu, ka pēc iedzeršanas rīt būs grūta iešana, taču Savelijs viņu ātri pārliecināja, ka smagums var rasties tikai no pārdzeršanās, bet no simt gramiem cilvēkam ir tikai labums. Pie tā arī palika. Pēc izdzertā degvīna Judovs pārvērtās, kļuva varen pļāpīgs; stāstīja vīriem tik neticami daudz gadījumu, kad viņš sastapies ar dzivu tīģeri, ka pat Savelijs neizturēja un, nikni nolamājies, teica:

—  Ja melo, tad melo ar mēru! Es jau trešo gadu desmitu staigāju pa tīģeru pēdām, tak tīģerieni brivība tikai piecas sešas reizes esmu redzējis. Bet tu pat lāgā degunu te neesi apsildījis un jau divdesmit reizes skatījis — nolaid nu, nolaid kādu reizīti. Mēs tak paši redzam, ka tu esi drošulis.

Taču Savelija argumenti Judovu nemulsināja — un viņš turpināja pierādīt, ka tieši tā bijis, kā viņš stāsta.

Trešajā dienā tīģeru ķērāji, «izķemmējuši» upītes rajonu, nonāca vismaz desmit gadu vecā izcirtumā Judovs izvilka no azotes sīka mēroga mežrūpniecības saimniecības karti un, sameklējis tajā vajadzīgo punktu, teica:

—  Tā, tagad esam pārgājuši uz citu rajonu, šī te ir Pižinskas mežrūpniecības saimniecības teritorija.

—  Ka tik māte neaizvestu mazos uz Ļesozavodskas rajonu,— Savelijs norūpējies teica.— Tepat kaut kur rajoni robežojas.

—   Kāpēc Ļesozavodskas rajons slikts?

—  Tāpēc slikts, ka mums licence ir medībām tikai trijos rajonos — un Ļesozavodskas rajons neietilpst atļautajā teritorijā.

—  Kādas muļķības!—Judovs neticīgi paskatījās uz brigadieri.— Cik idiotiski! Jūs, teiksim, desmit dienas dzenaties pakaļ tīģerienei atļautajos rajonos, bet pašās beigās šī aiziet uz svešu rajonu — un visa jūsu skraidīšana bijusi veltīga?

—  Kamdēļ ta veltīga?— Savelijs pasmīnēja.— Ja šī pāriet uz citu rajonu, mēs ņemam rokā žagaru un tīģeri kā govi aizdzenam atpakaļ atļautajā rajonā — un tur ķeram, kā likumā paredzēts.

—  Nē, Savelij Makarovič, bez jokiem jautāju, mani ļoti interesē šī tehnoloģija.

—   Kāda tur tehnoloģija? Noķeram citā rajonā, nekā teikts licencē, bet sakām, ka noķerts atļautajā teritorijā, un lieta darīta. Sliktākā gadījumā pārrakstīs papīrus, bet ar tiem vispār ir liela ķēpa, labāk taisīt visu pēc likuma: noķert vienā rajonā, bet teikt, ka citā.— Savelijs pēkšņi iesmējās.— Reiz mēs panācām tīģeri uz pašas rajonu robežas, izšķīrām tīģerēnus — viens iemuka aizliegtajā rajonā, otrs — atļautajā. Pirmo sākām ķert to, kas neaizliegtajā. Noķērām, ielikām būri. Nakti lizkrita tik dziļš sniegs, ka otrā dienā, lai arī kā meklējām tīģerēnu aizliegtajā rajonā, tas kā ūdeni iekritis! Tīģeriene bija aizvedusi prom. Un tikai pēc pāris nedēļām atkal atradām

—   Iedzersim mudīgi pa krūzītei tējas un kātosim tālāk,— Savelijs aicināja.— Nedod dievs, ja būs jānakšņo šajā cirsmā, te neatradīsi pat piemērotus kokus ugunssie- nai.

Brigadieris bija pareizi pareģojis — nakšņot patiešām vajadzēja vecajā cirsmā pie sliktas zarainu baļķu uguns. Augšējais malkas klucis visu laiku balstījās uz zariem kā uz dzelzs tapām, bet izdegušajā aplievā izveidojās spraugas, ap kurām koksne sāka degt pārāk ātri, tāpēc augšējo baļķi bieži vajadzēja pacelt ar sviru un apcirst zaru, kas traucēja.

. . .Mezdami cilpas ap cirsmā saaugušajiem brikšņiem, tīģeri drīz bija pieveikuši un apēduši vēl vienu izjubru. Zvēri dzeloņaino eleiterokoku un arāliju briksnājā un vēl jo vairāk bērzu audzē vai apsājā jutās kā zivis ūdenī, turpretī cilvēki bija spiesti burtiski lauzties tiem cauri.

—  Ka tevi jupis!— Savelijs nolamājās, atbrīvodamies no aktinīdiju liānām vai citronliānām.

Arī Pāvelam gribējās atvieglot sirdi lamājoties, taču viņš klusēja, baidīdamies, ka nācēji aiz muguras var uzskatīt viņa lamāšanos par noguruma pazīmi un Jevtejs atkal ierosinās, lai viņš iekārtojas visiem aizmugurē. Atklāti runājot, Pāvelam šausmīgi bija apriebies lauzties uz priekšu pirmajam. Viņš nebija noguris, nē, viņam gluži vienkārši bija apnicis rokām pašķirt un aplauzit nebeidzamos zarus un zariņus, kuri kā mūris stāvēja acu priekšā. Bet ar kādu baudu vakara pusē tīģeru ķērāji iznāca ciedrupriežu mežā! Apstājies Pāvels sāka skatīties apkārt.

—   Ko tu ieraudzīji?—Jevtejs satraukts jautāja.

—  Neko, tāpat vien brīnos, cik tīrs ciedrājs, rodas iespaids, ka te darbojies cilvēks.

—  Tā tak tas ari ir, Pavelko! Vai ta neredzi visapkārt pauguriņus?

—   Redzu: laikam jau skudru pūžņi zem sniega . . .

—  Celmi! Satrunējuši celmi!— Jevtejs teica gandrīz vai triumfējoši.

—   Par ko ķīvējaties?— pienācis jautāja Savelijs.

—  Are, es te Pāvelam rādu, kā mežrūpnieki agrāk strādāja.

—  Jā-ā, tiesa, tiesa,— Savelijs apskatījies saprotoši pamāja.— Agrāk, Jevtejuško, viņi izcirta saimnieciskāk, ne visu pēc kārtas kā tagad, bet ar izvēli, satrupējušu, dobumainu ciedrupriedi neaiztika, no cirsmas izveda ar zirgu pa ziemas ceļu, taigā pat augsnes virskārta netika

bojāta. Un paskaties, cik tīra taiga pēc veciem cirtumiem. Bet šodien ņem visu pēc kārtas — i dobumainu, i žāk- lainu —, lai tik būtu nogāzts gar zemi!

Ciedrupriežu mežs drīz beidzās, un atkal sākās izcirtums, no kura, šķiet, viņi nemūžam vairs netiks ārā.

—  Ka tevi nelabais!— ik pa bridim Pāvels aiz sevis dzirdēja Jevteja balsi.

—  Posts un pazušana! Tīrā sodība, Jevtejuško!— viņam atsaucās Savelijs.

Nikolajs klusēja, taču izgāza savas dusmas uz Amūru, ar spēku raudams to aiz pavadas, kad suns aizķērās aiz kokiem. Judovs, atpalicis no brigādes, arī nerunāja, taču klusībā droši vien nolādēja savu smago šauteni, kuras garais stobrs ķērās aiz krūmiem.

* * *

Nākamās dienas vidū tiģeru taka iznāca uz pamesta koku izvešanas ceļa, kas vietvietām jau bija aizaudzis ar bērziem un alkšņiem; taciņa stiepās tieši pa ceļa vidu uz stāvo sopku, kas zilganā dūmakā vīdēja priekšā. Izjubri arī laikam labprāt izmantoja šo ceļu, jo viņu pēdas to krustoja daudzās vietās un gāja gar ceļa malu.

Pēc pāris stundu soļošanas asā pagriezienā tīģeru ķērāji ieraudzīja oranžu treilēšanas traktoru, tas stāvēja ceļa vidū un šķita pavisam jauns, tikko atvests, taču ap to augošie neskartie krūmi liecināja, ka mašīna te pamesta pirms gadiem pieciem. Pēc tā, cik vienaldzīgi tīģeri gājuši gar traktoru, vīriem bija skaidrs, ka zvēri šo ceļu mēro- - juši ne vienu reizi vien un pie traktora pieraduši.

Noņēmuši mugursomas, viri ziņkāri aplūkoja traktoru. Tas izskatījās gandrīz pavisam jauns. Bojājums droši vien bijis nopietns, ja jau traktors stāvēja ceļa vidū. Pāvels ielīda kabinē, paraustīja kloķus. Tie bija ieķīlējušies, nekustējās, bet viss šeit bija vesels: gan stikli, gan sēdeklis, gan aparātu panelis. Pāvels pacēla motora pārsegu — arī dzinējs atradās vietā. Noņemti bija tikai degvielas vadi un starta motors.

—  Lūko iedarbināt, un braucam ar traktoru tīģeriem pa pēdām,— Savelijs jokoja.

161

—  Trūkst palaidēja un degvielas vadu, pārējais viss ir!— izbrīnījies iesaucās Pāvels, izrausdamies no kabīnes un atskatīdamies uz vinču.— Pat trosi no vinčas nav noņēmuši!

6- 1650

atvēlētajā zonā, tur arī noķērām, bija gadījies apzinīgais, aiz laba prāta iznāca no aizliegtā rajona.

No ūdensšķirtnes tīģeri bija devušies lejup uz vecu cirsmu, kas tagad bija biezi aizaugusi ar bērziņiem un apsītēm. Vietām arāliju un smalces biezoknim burtiski vajadzēja lauzties cauri. Uz vecajiem koku izvešanas ceļiem visur bija manāmas izjubru pēdas. Beidzot jaunie tīģeri bija apgulušies sniegā, tīģeriene aizgājusi pa labi, apmetuši loku, uzrāpusies milzīgi augstā ošu baļķu kaudzē, piezagusies aiz tās guļošam izjubram un uzlēkusi no augšas tam virsū, neļaudama ne piecelties. No izjubra bija palikusi tikai galva ar lieliskiem astoņžuburu ragiem un vilnas kušķi, kā arī vārnu saplosītas iekšas.

Kaudzes dienvidu pusē, kur sildīja saule, tīģeru ķērāji ierīkoja nelielu ugunskuru un virs tā pakāra tējkannu. Kamēr uzvārījās ūdens, Pāvels uzrāpās uz kaudzes un apskatījās apkārt. Sniegā no vienas vietas bija redzamas tīģeru pēdas, šur tur dzeltenīgi sarkani asins plankumi, tepat tīģeri bija arī gulējuši.

Cauri bērzu audzei Pāvels ieraudzīja vēl četras tādas pašas milzīgas ošu baļķu kaudzes metrus divdesmit citu no citas. Pēc visa spriežot, šajā aizaugušajā laukumā kādreiz bijusi mežrūpnieku augšgala krautuvē, tad meža izstrādātāji pārgājuši uz citu cirsmu, bet vērtigās oškoka baļķu kaudzes pustūkstoš kubikmetru apjomā kaut kādu iemeslu dēļ nav varējuši izvest, tāpat kā nav izveduši daudzus simtus citu kaudžu un tūkstošiem baļķu, kas mētājas cirsmās, gar kokmateriālu izvešanas ceļiem un upju krastiem . . .

«Kāds briesmīgs nesaimnieciskums! Cik daudz kokmateriālu zaudēts! Vajadzētu šo visu nofotografēt un aizsūtīt «Krokodilam».»

Nokāpis zemē pie ugunskura, Pāvels uzbudināts stāstīja vīriem par redzēto.

—  Parasts gadījums!— Judovs mierīgi atbildēja.— Sājā te kaudzē ir divsimt kubikmetri ošu, viens kubikmetrs ošu maksā astoņdesmit rubļu, un ar katru gadu tas kļūst dārgāks. Parēķiniet, cik maksā šī kaudze. Sešpadsmit tūkstošus rubčiku! Un pavisam te ir piecas kaudzes . . .

—  Bet kur skatās mežsargi? Kamdēļ nesoda?— Jevtejs drūmi jautāja.

Judovs izbrīnījies pavērās viņā.

—  Jūs, Jevtej Makarovič, runājat tā, it kā pirmo dienu dzīvotu pasaulē. Sodīt nav nemaz tik vienkārši. Nu, reizēm jau soda. Jā,— Judovs atmeta ar roku,— soda gan, bet kāda tur jēga — sodanauda nāk no valsts, ne jau no direktora kabatas. Kara laikā par šo aizmirsto kaudzi kāds būtu pamatīgi dabūjis pa kaklu, varētu ari ietupināt, bet tagad par to nospļaujas, noraksta — un lieta darīta! Sliktākajā gadījumā nolasa morāli. Bet par tādu ekonomisko bandītismu būtu laiks stingri jo stingri prasit atbildību.

Judovs runāja par to mierīgi, kā par parastu, nenovēršamu parādību. Un tas Pāvelam ļoti nepatika. Viņš paskatījās uz Judovu un pārmetoši, kašķīgi sacīja:

—   Jums viņi jāsoda bez žēlastības. Lai citreiz tā vairs nedara.

—   Pamēģini cīnīties ar viņiem, es gribu redzēt, kā tev klāsies.— Judovs zobgalīgi skatījās uz Pāvelu.— Vai tu domā, ka neesam mēģinājuši ievest kārtību? Mē-ģi-na- jām — un kā vēl, bet viss notika gluži kā apburtā lokā. Viri, padomājiet paši!— Judovs piemeta ugunskuram sausus zariņus un iekārtojās ērtāk uz baļķa.— Kas ir mūsu mežsaimniecība? Tā ir maza ražošanas organizācija ar nelielu jaudu. Mums uzliek malkas sagatavošanas, lietaskoku, riekstu, ogu, sēņu un visādu savvaļas augu nodošanas plānu. Turklāt mēs stādām kokus un dzēšam meža ugunsgrēkus. Darbaroku saimniecībā ir maz, tehnikas nepietiek; mums pieder tikai divi veci treilētāji, divas kravas mašīnas un viens kokvedējs, kurš biežāk atrodas remontā nekā darbā. Rezerves daļu nav, tiklīdz kas salūst, esam spiesti prasīt palīdzību no mežrūpniekiem. Gan rezerves daļas, gan tehniku mums iznomā mežrūpniecības saimniecība, vārdu sakot, mēs daudzējādā ziņā esam atkarīgi no viņiem. Tagad padomājiet: mēs viņiem uzliekam sodu vienu reizi, otru reizi, trešo reizi, bet pēc nedēļas ejam lūgt buldozeru vai benzīnu. Un ko mēs no viņiem saņemam? Pigu! Viņi ir atkarīgi no mums, bet mēs no viņiem, lūk, apburtais loks, kā tad lai tiek ārā no tā?— viņš zobgalīgi paskatījās uz Pāvelu.— Tu saki, ka mums ir jāreaģē uz katru pārkāpumu. Kā lai te reaģē?

—   Jūs nemīlat taigu, rūpējaties tikai par savu labklājību, tāpēc baidāties cīnīties. Malumednieku vai cilvēku, kas nocērt vienu koku, jūs droši saņemat aiz apkakles un sodāt, rakstāt par viņu avīzē. Bet no šiem baidāties?— Pāvels ar galvu pameta uz koku kaudzi.— Jūs esat draņķīgi saimnieki.

—   Ko nu par trosi runāt — āre, veseris un lauznis tepat nosviesti!'— Jevtejs teica tikpat izbrīnījies un aizskāra ar roku sarkani norūsējušo kāpurķēdi, it kā neticēdams savām acīm un gribēdams pārliecināties, ka tas patiešām ir īsts traktors, nevis no finiera gatavots makets.

—  Zēl, ka tik tālu no Sudmalciema,— Judovs ar nožēlu teica.— Mūsu mežsaimniecības traktoriņš jau pavisam izļodzījies. Es šo traktoru pārdotu mūsu direktoram. Par tādu atradumu viņš man uzreiz piešķirtu dzīvokli . . .

Drīz tīģeri no ceļa atkal bija nogriezušies vēl samērā jaunā — aizpērnā gada izcirtumā, kur krūmi vēl nebija paspējuši izaugt. Tomēr iešana pa izcirtumu bija vienmuļa un grūta: visur krustām šķērsām gulēja vai nu nozāģēti, vai ar visām saknēm izrautu koku stumbri, un neskaitāmas zaru rokas stiepās pret debesim kā izmisīgā lūgšanā. Sevišķi haotisks koku sablīvējums veidojās vietās, kur baļķi bija krauti mašīnās: lai attīrītu laukumu, spēcīgie buldozeri bija ne tikai izrāvuši kokus ar visām saknēm un sastūmuši kā žagarus lielos vaļņos, bet nošķūrējuši arī augsnes virskārtu līdz saknēm.

Laužoties pa izcirtumu uz priekšu, vīri uzdūrās milzīgam nozāģētam osim. Tas piesaistīja viņu uzmanību ne tik daudz ar lielumu, cik ar savu formu — koka vainagam bija seši žuburi un katrs aptvērienu resns un divdesmit trīsdesmit metru garš.

Pāvelu satrieca tas, ka no oša bija nozāģēts un aizvests tikai sešus metrus garš resgalis, bet pārējais — vismaz piecreiz vairāk koksnes — atstāts.

—   Redzat, Vikentij, kā strādā jūsu dienests?— Pāvels pamāja uz gigantiskajiem oša zariem, kas slējās pret horizontu.

—   Par to būtu jāsoda,— Judovs piekrita.— Zari ir jānozāģē un jānoklāj gar zemi.

—  Es taču domāju pavisam ko citu!— Kalugins dusmīgi atmeta ar roku.— Es runāju par to, ka resgali aizveduši, bet pārējo pametuši.

—  A-ā, par to . . . Tas viss ir pēc instrukcijas — viss pareizi, stumbra taisnais posms apmēram līdz žāklim nozāģējams, bet tālāk koka stakle jeb žāklis — tā vairs nav lietkoksne.

—   Sīs koksnes masa ir vairākkārt lielāka par resgali!

—   Un kas par to? Es jau teicu — tā nav lietkoksne . . .

—  Penterē vienu un to pašu: nav lietkoksne, nav lietkoksne .. .— Pāvels pārmēdīja.— Visa koksne ir lietde

rīga, bet saimnieki—tie gan nelietderīgi! Finierim osi tik un tā pārstrādā zāģu skaidās, labu, gludu koksni sasmalcina, varētu taču līdzenos baļķus neaiztikt, atstāt mēbelēm, bet līkos zarus, visādu nelietderīgu koksni, kā tu saki, pārstrādāt un taisīt no tā gan finieri, gan koka skaidu plāksnes un visu, kas vajadzīgs . . .

—  Tu aizej uz mežrūpniecības un mežsaimniecības ministriju un ziņo par to, varbūt tur tevi uzklausīs,— Judovs dzēlīgi teica un, it kā atbalstu meklēdams, pagriezās pret Nikolaju, un tas piekrītoši pamāja.

—   Pareizi, Vikentij, pareizi. Es arī iesaku Kaluginam strādāt par ministra vietnieku — tāds talants iet zudumā .. .

Neielaizdamies strīdā, Pāvels apgāja apkārt oša galotnei un devās pa taciņu tālāk, brīnīdamies, cik ātri Judovs atradis kopīgu valodu ar Nikolaju.

Pret vakaru viņi arvien biežāk nokļuva svaigās rudens cirsmās, kur vēl nebija izgaisušas sveķainu zāģskaidu un saspiestu skuju smarža. Daudzās nozāģētajās ciedruprie- dēs karājās lieli, dzelteni čiekuri, kas atgādināja nogatavojušos ananasus.

Pāvels norāva trīs čiekurus, divus iebāza kabatā, trešo ejot lobīja un koda riekstus. Pārējie sekoja viņa paraugam — nogāzto priežu dzeltenie čiekuri izskatījās ļoti kārdinoši, un gatavās sēklas bija garšīgas.

Paklaiņojuši starp celmiem un neatraduši šeit ne iz- jubru, ne mežacūku pēdas, tīģeri bija pagriezušies pa labi, uzkāpuši pa nogāzi augšā līdz neskarta meža joslai un gājuši gar to kilometru pusotru, visu laiku skatīdamies lejā uz balto ceļa lenti, kas vijās pa nogāzi. Pārliecinājušies, ka šajā vietā tiem nav barības, tīģeri atkal bija nogriezušies pa labi, uzgājuši ūdensšķirtnē, tur pagulējuši vairākas stundas un nokāpuši lejā kādā medniekiem nezināmas tērces palienē. Seit, nogāzē, tīģeru ķērāji pārlaida nakti. Gulēja slikti, no rīta jutās gluži kā salauzti. Taču šajā dienā liktenis bija sagatavojis viņiem patīkamu pārsteigumu: tīģeri, nogājuši pa sopku nogāzi palienes meža ielejā, negaidīti bija iznākuši uz lauku ceļa, pa kuru nesen kāds bija braucis ar zirgu, un devušies tālāk pa to. Drīz priekšā parādījās mežnora un siena stirpa. Pagulējuši uz ceļa un nedroši pastaigājuši uz priekšu un atpakaļ, zvēri bija iegriezušies dziļā eglājā, kas pakavveidā auga ap noru.

6

.63

—   Smaržo pēc dūmiem,— sacīja Pāvels, ievilkdams nāsīs gaisu.— Iesim pa pēdām vai taisni pa ceļu?

—   Ejam pa ce]u,— Jevtejs ieteica.— Nav tālu līdz cilvēka mājoklim.

Aiz stirpas lauku ceļš saplūda ar citu — vairāk iebrauktu ceļu ar visurgājēju kāpurķēžu un mašīnu riteņu pēdām. Nogājuši pa to metrus divsimt, tīģeru ķērāji ieraudzīja vienstāva divu dzīvokļu māju ar saimniecības ēkām un lielu sakņu dārzu. Gan dzeloņstieple sētas vietā, gan šīfera jumts te, dziļā taigā, Pāvelam šķita bezjēdzīgi.

Divi suņi, balts un melns, kas bija piesieti zem šķūņa nojumes, riedami sacēla negantu traci, un tūlīt uz lieveņa iznāca drukns plikpauris atpogātā medību pārlūka mundierī. Ieraudzījis kordonam tuvojamies apbruņotus cilvēkus, viņš iespruka atpakaļ mājā, bet tūlīt atgriezās uz lieveņa, aizpogājis visas pogas un uzlicis formas cepuri.

Pa to laiku tīģeru ķērāji jau bija piesējuši savus suņus.

—  Vesels, saimniek, vesels!— Jevtejs moži sveicināja medibu pārlūku.— Ļauj nu ceļavīriem pārlaist nakti, līdz viesnīcai briesmīgi tālu . . .

—  Sveicināti, sveicināti!— medību pārlūks noducināja, uzmanīgi aplūkodams viesus.— Nakšņojiet, nakšņojiet, dieva dēļ, bet vai zināt, mednieki, kur esat nokļuvuši?

—   Kur tad?— Savelijs bažīgi jautāja.

—   Šeitan medīt nedrīkst. Te ir militārās mednieku biedrības liegums, bet es esmu šejienes medibu pārlūks Barsukovs!— Viņš to pateica iespaidīgā balsī un izteiksmīgi paskatījās uz Saveliju, laikam cerēdams ieraudzīt tā sejā izbailes vai vismaz apjukumu, taču Savelija apsarmojušās ūsas un bārda sakustējās un mute pavērās smaidā.

—  O-o! Puiši! Liegums priekš rakariem! To mēs jau zinām . . . Mēs tādus liegumus ne mazumu esam redzējuši . . .

Savelija droša balss, smaids apbruņoto viru bārdainajās sejās samulsināja medību pārlūku, viņš pēkšņi atkāpās pie durvīm un, ar vienu roku pie tām turēdamies, drebošā balsī jautāja:

—  Jūs esat mednieki? Bet vai medību atļaujas ir? Skatos, jums līdzi karablnes. Karabīnēm vajadzīga milicijas atļauja. Kuru katru mirkli te jāierodas reida brigādei ar iecirkņa pilnvaroto — vai viņam jūs varēsiet uzrādīt attaisnojošus dokumentus?— Pēdējos vārdus viņš nepārprotami teica nelūgto viesu brīdināšanai.

—   Nebaidieties no mums, cienījamais,— Nikolajs steidzās nomierināt medību pārlūku.— Neesam ne mednieki, ne bandīti. Un atļauja ieroča nēsāšanai mums ir.

Esam tīģeru ķērāji. Viņš ir mūsu brigadieris, — Nikolajs pamāja uz smīnošā tēva pusi,— Savelijs Loškarevs, bet mēs visi — viņa brigādes locekļi.

—  Tīģeru ķērāji? Ko tad neteicāt uzreiz?— Barsukovs nopriecājās, plaši atvērdams priekštelpas durvis.— Nāciet iekšā, mīļie viesi, nāciet!— Un attapies iespaidīgi teica Nikolajam:— Es nebūt nenobijos no jums, nospriedu tik maķenīt uzmanīties — jums visiem tik aizdomīgi noauguši ģīmji.

—   Un tamdēļ nolēmi pabaidīt ar iecirkņa pilnvaroto?— Jevtejs jautāja.

—  Nē_nē, reida brigādei patiešām ir jāierodas . .— Un, atviegloti pasmējies, Barsukovs atmeta ar roku.— Solījās pēc dienām trim četrām.

Medību pārluka mājoklis sastāvēja no lielas virtuves un guļamistabas. Pat pēc nakšņošanas salā pie ugunssienas šis miteklis Pāvelam likās nemājīgs un netīrs. Ieplaisājusi krāsns ar atlupušu apmetumu; griesti un sienas apkvēpušas, telpas kaktos kā melnas lupatas karājās zirnekļa tīkli. Barsukova nevīžīgais mājoklis Pāvelam lika atcerēties Cēzara mājiņu . . .

—   Bet tevi, Savelij Makarovič, uzreiz nemaz nepazinu,— likdams uz plits lielu vara tējkannu un emaljētu spaiņa tilpuma kastroli, uzbudināts teica medību pārlūks.— Pagājšgad es taču jūs visus trīs redzēju Maļinovā, un suņi jums ari bija tie paši. Jūs kāpāt reisa autobusā. Vai tas nebija februārī? Jā, patiešām februārī — atcerējos! .. . Drošāk, drošāk, puiši, jūtieties kā mājās!—viņš aizsteidzās priekšā Savelijam, kas gatavojās viņam ko teikt.— Un vel nesen avizītē lasīju, ka esat noķēruši divus tīģerus. Teicami strādājat, teicami! Tātad divus jau noķērāt, bet tagad meklējat vēl? Un tā visu ziemu skraidāt šiem pakaļ? Ir nu gan darbiņš! Es tūlīt uzsildīšu jums boršču, iestrēbsiet zupiņu, uzreiz kļūs vieglāk ap sirdi. Varbūt sen jau klīstat pa taigu? Skatos, tādi noplukuši un saraini, varbūt kāds grib nodzīt bārdu?— Viņš paskatījās uz Pāvelu, kura zods jau bija paguvis vienmērīgi apaugt ar gaiši rūsganu bārdiņu.— Varu iedot skuvekli — gribi?

Pāvels nepaspēja noraidoši pakratīt galvu, kad medību pārlūks jau skatījās uz Saveliju un stāstīja tam, kā pagājušo nedēļu, aizbraukdams uz ciematu, aizmirsis izliet no spaiņa ūdeni un tas tris dienu laikā sasalis līdz dibenam, bet spainis pārsprādzis pa šuvēm. Uzdevis jautājumus tīģeru ķērājiem, viņš tūlīt, nenogaidījis atbildi, pārlēca uz citu tematu, un radās iespaids, ka viņš jautā sev un sarunājas pats ar sevi. Par spīti smagnējam augumam, medību pārlūks kustējās pa virtuvi visai izveicīgi. Pāvelam šķita, ka saimnieka pārliekā rosība un satrauktā pļāpāšana nebūt nav viņam raksturīga, viņš vai nu patiesi vēlas iztapt ciemiņiem, vai arī vienatnē ir pārāk ilgi klusējis un tagad cenšas izrunāties ar cilvēkiem, turklāt neparastiem — tīģeru ķērājiem.

Izrādījās, ka Pāvelam taisnība: pārlūks drīz vien norima un vairs tā nerosījās. Vakariņu laikā, kad dega divas petrolejas lampas, Pāvels viņu labi apskatīja. Seja bija gludi noskūta, uzblīdusi, ar gaļīgu, zilgansārtu degunu; uz labā vaiga pašā vidū melnēja kapeikas lieluma dzimumzīme; zem acīm karājās maisiņi, bet pašas acis bija melnas kā čigānam un viltīgi spīdēja. Ar tuklo, spalvaino roku brīžiem paglaudīdams brūno, pliko pakausi, viņš atbildēdams un stāstīdams skatījās ne tikai uz sarunu biedru, bet vienlaikus paguva uzmanīgi novērot visu, kas notika istabā.

Pajautājis tīģeru ķērājiem, kā kuru sauc, un pateicis savu vārdu — Sidors Petrovičs, medību pārlūks griezās vienīgi pie Savelija, un tas, tādas uzmanības glaimots, pēkšņi sāka uzrunāt saimnieku uz «jūs».

Pēc tējas Sidors Petrovičs novilka formassvārkus, apsēdās uz sola malas tuvāk krāsnij un aizsmēķēja. Iestājās neveikls klusums. Judovs palūdza medību pārlūkam papirosu un arī aizsmēķēja, par nepatiku blakus sēdošajam Savelijam. Jevtejs, viebdamies tabakas dūmos, paklusu noklepojās un, bārdu glaudīdams, jautāja saimniekam:

—   Vai sen pārzini medibu lietas šajā pusē?

—   Piektais gads.

—   Ko tad agrāk darīji?

—  Agrāk, vai? Agrāk braucu uz vaļu medību kuģa. Apstrādāju vaļus, meklēju ambru,— saimnieks nosmējās.— Pēc tam vaļus aizliedza ķert — paliku bez darba, un tad patrāpījās šī te šeftīte.

—   Un kā — iet pie sirds?

—   Pilnīgi!— medību pārlūks vaļsirdīgi atzinās.— Te taču, ja pakustina smadzenes, jebkuru darbiņu var pārvērst par zelta bedri. Sākumā gan baidījos: aldziņa astoņdesmit seši rubļi — kā izsmiekls pēc vaļu medībām! Bet vēlāk nekas — pielāgojos. Pirmo gadu mēs te mitām divatā — vecākais medību pārzinis bija komandieris liegumā. Tas nu gan bija mūdzis, ne cilvēks!—Saimnieks pakratīja galvu, sarauca pieri un, iemezdams degošo papirosu mazgājamā bļodā, dusmīgi atkārtoja:—Mūdzis, ne cilvēks! Nu nevienu pašu no militārās mednieku biedrības neielaida liegumā bez atļaujas! Gadā sastādīja pa četrdesmit piecdesmit protokolu, un te tak ir tāda nomale! Reiz atbrauca puiši ar atļaujām, divu cūku vietā nošāva trīs — šis sastādīja protokolu! Pilsētas tirdzniecības daļas priekšnieka vietniekam uzlika sodu un atņēma šauteni, jo tas bija atbraucis bez atļaujas kopā ar kompāniju. Visiem atļaujas ir, bet tam nav. Puiši sāk mūsējo pierunāt, sak, viņam ir atļauja, tikai mājās palikusi — taču velti! Sis atkārto vienu un to pašu: «Kad atnesīsi atļauju un dokumentus ieročiem, tad parunāsim.» Tāds mūdzis bija. Par tādām kaitīgām izdarībām uz viņu jau šāvuši ar skrotīm, kad viņš vēl strādājis Hehcirskas rezervātā, bet viņš tik un tā nemainīja savu nostāju, divdesmit gadus par medību pārlūku — un tikpat nepiekāpīgs.

—   Bet, cilvēk mīļais, medību pārlūkam tak jābūt nepiekāpīgam,— Jevtejs aizrādīja.— Ja jau viņš nevienu neno- strāpēs, tad priekš kam vispār tāds medibu pārziņa amats?

—   Kas tad teicis, ka viņš nedrīkst sodīt?— medību pārlūks ar nožēlu paskatījās uz Jevteju, bet, sastapies ar tā dzedro, gudro skatienu, tūlīt griezās pie Savelija:— Neviens jau neteic, ka nevajag sodīt. Sodīt vajag, un, jo vairāk, jo labāk, bet ne jau visus pēc kārtas: malumedniekus — strāpē bez žēlastības, bet kāpēc kompromitēt kulturālus, solidus cilvēkus? Nu, cilvēks kļūdījās, aizmirsa mājās dokumentus . . . Un vispār — vai tad daudz vajag tādiem asfalta medniekiem? Atbrauc, iemet šņabuliti, konjaciņu, pie ugunskura mierīgi papļāpā, paelpo svaigu gaisu, nu, pašauda maķenīt, ne tik daudz nošauj, cik noskraidās, kājas izloka — tā viņiem tak tāda sirds atvieglošana pēc šaurās, smacīgās dzīvošanas pilsētā! Kā dziedējošs balzams! Tas tak jāsaprot! Nu, vai tā nav, Savelij Makarovič? Jāsaprot tak cilvēki, neviens neesam nekāds svētais, dzīvot gribas katram, un atvieglot sirdi vajag katram. Kāpēc tad nevar cilvēcīgi saprast un nakt pretī pilsētniekam, kas savos mūros smok vai nost?— medību pārlūks runāja satraukti un no sirds, bet reizē ari piesardzīgi, tomēr bija jūtams, ka par šo tēmu viņš nebūt nerunā pirmo reizi un ir gatavs uzklausīt par to visdažādākos uzskatus . . .— Nu, liekot roku uz sirds, Savelij Makarovič, saki — vai man ir taisnība vai nav, ka nedrīkst mesties virsū kā sētas suns visiem pēc kārtas?

—  Kāda tur vēl runa, Sidor Petrovič!— Savelijs nenoteikti pamāja. — Zināms, ar labu cilvēku pa labam, bet, ja gadās kāds draņķis, tad ar to var ari pa ļaunam . . .

—   Kā ta, kā ta, Savelij Makarovič!— Sidors Petrovičs nopriecājās, pārmetoši paskatīdamies uz Jevteju.— Par to jau es arī runāju . . .

—  Kur tad jūsu pārinieks ir pašlaik?—Pāvels gribēja zināt.

—   Beigu beigās šis izblamējās!

—  Apzagās, vai?—Savelijs jautāja.

—   Nē jau! Sajā ziņā viņš bija nelabojams .stulbenis. Pārkāpa savas pilnvaras, turklāt ne jau savā teritorijā — palīdzēja citam ciemata medību pārzinim. Tas bija sūdzējies: sak, kāds jau trešo nakti pēc kārtas braukā ar uaziku pa sojas laukiem, mašīnas lukturu gaismā šauj kazas, bet ar savu motociklu nevaru viņu panākt, nu, un mūsējam prieks censties, viņš saka: es tev palīdzēšu. Un novaktēja. Sie jau savu padarījuši, stāv un lukturu gaismā dīrā kaziņu. Viņš tātad tumsā piezagās šiem no muguras un kaut kā pamanījās pievākt trīs pie mašīnas pieslietas šautenes.— Medību pārlūks pakratīja galvu un negribot sajūsmināts atzinās:—Veikls gan bija Jegors, viņam patika riskēt ar šitādiem trikiem! Nu, tātad šis savāca visas trīs šautenes, aiznesa aiz ežas, pēc tam parādījās pie viņiem, medniekiem: «Rokas augšā, mīlīši!» Mednieciņi atliec muguras, un mūsu varonis ierauga savu tiešo priekšnieku — galveno medību-speciālistu un ar to kopā draugus — arī priekšniekus. Nu, šie pasmējās, uzslavēja padoto par darbu un lūdza atdot šautenes. Jegors iecirtās, iespītējās kā āzis pie vārtiem. Izņēma protokolu un aizpildīja to pēc visiem likumiem. . . Pēc tam savāca šautenes — un prom uz sādžu! Šautenes nodeva zināmajam medību pārlūkam. Bet tas nav muļķis — visas šautenes atdeva jau otrā dienā un atteicās parakstīt protokolu kā liecinieks. Nu, vārdu sakot, Jegors palēkāja, palēkāja, bet priekšniekiem klāt netiek — pārāk augstu tēmēja, un tad šis iesniedza atlūgumu. Mednieku žurnālā reiz parādi- jās rakstiņš par viņu. It kā strādā atkal kādā rezervātā — bija minēts citiem par paraugu . . . Nu, nezinu, nezinu, vai ilgi noturēsies . . .

Medību pārlūks droši vien vēl ilgi spriedelētu par savu bijušo priekšnieku, ja viņu nepārtrauktu Savelijs, ieraudzījis brāļa sejā neapmierinātību un gatavību sākt strīdu, kas mājas saimniekam nebūtu pa prātam.

—   Nu, dievs ar to tavu Jegoru,— Savelijs, pāriedams uz «tu», noteikti pārtrauca runātāju.— Tu labāk mums pasaki . . . Mēs meklējam tīģerieni un tīģerēnus, vai neesi matijis pēdas?

—  Tīģerēnu pēdas? Nē, rādās gan,_ ka mazas pēdas neesmu redzējis. Lielo ir papilnam. Are, tepat metrus divsimt no krustojuma ceļu šķērsojusi mātīte, bet tālāk pie sādžas cita tīģeriene gājusi tieši pa ceļu — šitāda te ķepa!— Viņš pastiepa rokas un salika kopā abas plaukstas.— Staigājusi pa sasalušām visurgājējas mašīnas sliedēm, bet vēl ieminusi, sastampājusi sniegu kā zilonis, būs savu pustonnu svarā, sātans!

—  Tā lielā — vai tā vēl līdz šai dienai te staigā?

—  Staigā, staigā, kur citur liksies? Aizvakar redzēju pēdas kādu kilometru no šejienes — tur šī pierakstījusies uz pastāvīgu dzīvi, mita tur Jegora laikā, dažreiz atvelkas līdz pašam sakņu dārzam.

—  Bet ko tavs zirdziņš, pie siena kaudzes redzējām pēdas, vai klīst apkārt?— Savelijs interesējās.

—   Zirdziņš, vai? Zirdziņš ir kroņa!

—   Un tu nebaidies, ka tīģeris viņu saplosīs?

—  Lai ko, bet no tā nebaidos, Savelij Makarovič,— medību pārlūks pasmaidija.— Tīģeru te, ka čum un mudž, bet mājas kustoņus vēl ne reizi tie nav aiztikuši. Augstsirdīgs zvērs! Ne reizi nav uzbrucis ne zirgam, ne govij.

—  Tev ir arī govs?

—  Man bija viss kas, Savelij Makarovič,— lepni un ar nožēlu teica medību pārzinis.— Bija līdz pagājušajam gadam, kamēr biju precējies, bet, kā sieva aizgāja, nebija vairs, kam saimniekot.

—  Kamdēļ šī aizgāja, droši vien apnika taigas dzīve?— Savelijs līdzjūtīgi vaicāja.

—   Raksturi nesaskanēja, saķīvējāmies . . . Bet taigā viņai patika! Bija īsta taidziniece .. .

Kā redzams, saimniekam negribējās runāt par šo sāpīgo tematu: viņš vaikstījās, skatiens mulsi šaudījās, it kā mēģinātu ko sameklet.

Savelijam kļuva neveikli, viņš noklepojās, līdzjūtīgi pamāja un jautāja.

—  Vai tu pats brauc ar visurgājēju? Skatos, tev stāv garāžā — laba mašiniņa, var tikt, kur gribi.

—  Pats braucu, saprotams, kas ta cits? So to jēdzu no tehnikas — dienēju tanku daļā, biju gan mehāniķis, gan vadītājs . . .

—  A-ā, tad nu gan tev vieglāk tikt ar to galā . . .— Savelijs atkal pamāja un, droši vien lai pilnīgi novērstu medību pārzini no drūmajām domām, teica:—Mēs tur aiz pārejas uzgājām mežrūpnieku pamestu treilētāju, vēl pavisam labs, jauns, vienīgi motors grīstē, kazi vari salāpīt un atdzīt šurp?

—   Treilētāju? Nē, nav vajadzīgs, Savelij Makarovič. Ar visurgājēju man pietiks gadiem desmit. Aizpagājšgad te bija apmetusies ekspedīcija. Sie taisījās prom un man atstāja visurgājēju. Parunāju ar priekšnieku, izdarīju viņiem labu darbu, nu, viņi tad arī man atdarīja ar labu — visurgājēju norakstīja . . . sak, noslīcis upē. Ja ar šo par maz, rezervē mums ir vēl viens. Stāv desmit kilometru no šejienes — pavisam jauniņš — pamests, norakstīts. Motors beigts . . . Nu labi, puiši!— Barsukovs piecēlās, iemeta krāsnī nenopīpētu papirosu un aizšāva aizbīdni.— Paēdiniet savus suņus, un tad jādodas pie miera. Es jūs iemitinātu otrā viesnīcas pusē, bet tur ir auksti, bez tam man gribas parunāt ar labiem cilvēkiem. Kā tu skaties uz to, Savelij Makarovič, ja es visu tavu brigādi izguldinātu vienā istabā? Matraču ir papilnam — desmit gabali, segas arī, liecieties uz grīdas, tā ir silta . . .

—   Nu, pēc nakts, kas pavadīta taigā pie ugunssienas, tāda gulēšana mums liksies kā paradīze! Sataisi guļvietas, kā tev parocīgāk.

Kad visi jau bija devušies pie miera, Savelijs uzsauca medību pārzinim:

—  Paklau, Sidor Petrovič! Skatos, ka tev daudz matraču un tai pusē vēl viesnīca, kā pats saki, tātad iznāk, ka tev bieži brauc ciemiņi?

—   Ciemiņi? Kā to teikt . . .— Barsukovs sāka nemierīgi grozīties, zem viņa masīvā auguma atsperes smagi nobrikšķēja.— Atkarībā no sezonas: pavasari sabrauc pēc briežu pantiem, vasarā nav neviena, tikai es. Rudeni — septembrī, oktobrī — atkal sarodas uz izjubriem, ir tādi amatieri, kas pievilina izjubrus ar tauri, un ziemā bieži sabrauc…

—  Un kā tu ar viņiem sadzīvo? Starp tiem zēniem laikam netrūkst visādu niķumaisu.

—  Niķumaisi? Niķumaisi ir!— Medību pārzinis nopūtās un, pēkšņi kaut ko atcerējies, iesmējās.— Jā, starp citu, nesen te atveda vienu tādu dīvaini. Svarī-īga persona! Divi puisieši tekalē šim apkārt uz pirkstgaliem. Bet šis pats — knislis, nav uz ko skatīties. Atbraucis no tālienes.

Lika man saprast, ka sagribējies izjubru nošaut. Labi, es saku, tiks izdarīts, man ir viena vieta, rīt aizvedišu uz turieni. Kas tev to deva! Izrādās, viņš sapņo pastaigāt viens pa Usūrijas taigu, arī izjubru grib šaut viens, pašrocīgi. Redz, kas par uzdevumu! Es šim saku, ka tas nebūs iespējams . . . Tātad vajadzēs organizēt! Nu, no rīta sapulcējāmies, es pa ceļu viņus aizvedu līdz pārejai. Izsēdināju. Ceļš tīrs, sniega klāts, neviens nav braucis, redzamas vienīgi izjubru pēdas. Are, saku, Eduard Konstantinovič, ejiet klusītiņām pa šo ceļu un skatieties uz priekšu: izjubri te bieži gar ce]u grauž arālijas un turpat arī gu] — varbūt jums laimējas, bet mēs te pagaidīsim, tiklīdz izdzirdēsim šāvienu, tūlīt brauksim pie jums. Tā nu šis noiet pussimt metrus un tad uzreiz met man ar roku. Skrienu turp, domāju, ko aizmirsis, bet nē, šis rāda uz pēdām un bažīgi saka: «Sidor Petrovič, šķiet, tās nemaz nav izjubra pēdas, vai tik te pāri ceļam nav gājis mežakuilis?»—«Nē, nē,» es saku, «Eduard Konstantinovič, tas nav kuilis, tur gājis mans kaimiņš Ņikifors, viņš ir krietns džentlmenis — ne tikai neaiztiek cilvēku, bet met līkumu pat viņa medījumam.»—«Kas par Ņikiforu?» šis neapmierināts vaicā. «Te taču ir liegums un nekādam Nikiforam nav atļauts nodarboties ar malumedniecību. Vai tā jūs sargājat iecirkni?!»— Medību pārzinis atkal skaļi iesmējās, nočīkstināja atsperes, sabāza segu zem sāniem un uzbudināts jautri turpināja:— Es tātad klausījos, klausījos viņā un tad saku: «Ņikifors ir tigertēviņš, Eduard Konstantinovič. Viņš te staigājis…» Kas nu notika! Skatos — vīriņš nobāl, bažīgi paskatās apkārt un man tā pieklājīgi saka:. «Jūs, Sidor Petrovič, ejiet atpakaļ pie visurgājēja un sekojiet man ar to tādā attālumā, lai es būtu jums acīs. Esmu taigā nepieredzējis, varu nomaldīties, tad jums būs mani jāmeklē, bet tas būtu nepiedodami kā man, tā jums.» Es gan gribēju iebilst: sak, kas tās par medībām, ja mašīna rībēdama brauc līdzi. Tomēr pietika prāta ciest klusu. Nu, tātad palaidu viņu metrus divsimt priekšā un tad lēnām braucu pakaļ. Pāris kilometru nodārdinu, skatos — šis nāk atpakaļ. Nokusis! Sakūrām ugunskuru, iedzērām konjaciņu, pamatīgi uzkodām. Tad virzījāmies tālāk. Sis zogas pa priekšu ar bisi, brīžam pat pastiepjas uz pirkstgaliem — meklē medījumu. Bet es viņam no muguras, žļarkšķinādams kāpurķēdes pa visu taigu, lēnā gaitā ar mazu gāzi piesvēpinu apkārtni ar dīzeļdegvielu.

koka — skatās, kas būs. Bet viņš tur ņurd, niknojas, tomēr nedrīkst līst ārā no migas. . .

—       Ko darīsim, tēvs?—jautāja Nikolajs, pamādams uz dobumu.

—   Uz ko tu tēmē?— Savelijs nesaprata.

—   Uz ko? Uz lāci tēmēju, uz ko ta citu?

—       Ko tad tu gribi — viņu nogalēt, vai?— Savelijam atkal nebija skaidrs.

—       Iesaku viņu nogalēt,— Nikolajs pamāja, piesardzīgi pablenzdams uz Jevteju.— Ļoti izdevīga miga, dobums zemu, mēs viņu ātri izsvēpēsim no turienes, bet, ja ne,— izcirtīsim caurumu. Aplieva plāna.— Nikolajs padauzīja ar karabīnes laidi pa koku. Spalga skaņa aizvēlās pār mežu, bet koka iekšienē kaut kas dobji nodunēja.

Suņi nostiepa pavadas, nemierīgi saslēja ausis un joprojām apošņāja koku. sabozuši uz skausta vilnu.

—   Nedauzi, citādi izlēks ārā,— Jevtejs teica.

—       Vajadzētu viņu piebeigt. Ērts midzenis,— Nikolajs centās pierunāt tēvu.

—       Bet baltkrūti tagad aizliegts šaut,— Savelijs teica.— Un turklāt te tak ir liegums, ka neiekļūstam ķezā. Barsukovs pirmais mūs sodīs. . .

—       Par Barsukovu nebaidies,— Nikolajs pārliecināts iebilda.— Ar viņu var vienoties par visu ko.

—  Aiziet jūriņā!— Jevtejs zobgalīgi iesaucās.

—       Jevtejuško, vai tu esi par vai pret?— Savelijs neizpratnē palūkojās uz brāli un ar tādu pašu neizpratni sāka skatīties uz koku.

—       Es, brālīt, lieku jautājumu uz balsošanu. Kā sabiedrība nolems, tā darisim.— Jevtejs pagriezās pret Judovu, kas bažīgi skatījās uz dobumu.— Sāksim ar tevi. Vai esi ar mieru izsvēpet lāci vai ne?

—       Kā visi, tā es arī. . .— Judovs paraustīja plecus.— Varētu jau pamēģināt. . .

—       Skaidrs!— Jevtejs apmierināts pamāja.— Stāvi neitrālās pozicijās. Tagad tu, Pavelko, atbildi.— Jevtejs skatījās uz viņu pētoši un mazliet zobgalīgi.

—       Esmu pret šīm medībām, Jevtej Makarovič,— Pāvels noteikti iebilda.

—       Kamdēļ tad tā?— Jevtejs izlikās brīnāmies, bet reizē piekrītoši mādams ar galvu.— Kādas ir tavas ierunas pret šīm medībām? «■

—       Gluži vienkārši man liekas, ka pašlaik mums dārgs katrs brīdis. Jāizdara viens darbs, nevis jādzenas pec diviem trim zaķiem. . . Un vispār. . .— Pāvels gribēja teikt, ka alkatība nekad pie laba gala nav novedusi, bet, pašķielējis uz Nikolaju, apklusa. Nikolaja seja bija sasarkusi un dusmīgi saviebta, acis piemiegtas.

—  Prātīga valoda, prātiga!— Jevtejs pamāja un jautri turpināja:— Es arīdzan esmu pretī, bet kā tu, bračiņ?

—  Ja jau tu pret, tad es ar,— Savelijs labprāt pievienojās brālim un, pagriezies pret dēlu, vainīgi piebilda: — Are, Nikolaša, tauta ir pret . . Un pareizi vien būs. Kamēr izsvēpēsim viņu. . . un vai izdosies vēl nošaut. Kazi viņš suņus sakropļos, kazi mūs pašus. . . Un vispārīgi. . . Kamēr gaļu un ādu iznesīsim, un vēl sapīties ar šo medību pārlūku. .. Vārdu sakot, pats redzi — liela piņķēšanās. . .

—   Redzu jau, redzu, tēvs, neesmu akls,— Nikolajs aizvainots atcirta, atiedams sāņus un ar spēku dusmīgi un strauji pavilkdams Āmuru, kas rāvās uz koka pusi.

No šī brīža Pāvels atkal, tāpat kā pārgājiena sākumā, manīja uz sevi vērstus aukstus piemiegtu acu skatienus.

Bet no rīta, pēc tam kad tīģeru ķērāji bija pabrokastojuši un aizsējuši mugursomas, Pāvels, nejauši ar kāju paurķējis skuju segumu, ieraudzīja zem tā trīs papīra bumbiņas. Izgludinājis vienu no tām, viņš redzēja, ka tas ir šokolādes konfekšu «Karakums» ietinamais. Bumbiņas slēpās tajā vietā, kur bija gulējis Judovs. Nicīgi saņurcījis papīriņu, Pāvels klusēdams nometa to zemē un pagrūda atpakaļ zem skujām. Tagad viņš atcerējās, ka tieši tādu bumbiņu bija redzējis pie pirmās ugunssienas, ari zem Judova guļvietas. . . Šaubu nebija: mugursomā, ko Judovs vienmēr atsēja un aizsēja pats, bet nakti lika zem galvas, glabājās šokolādes konfektes, ko spēka uzturēšanai tas slepeni ēda visu ceļu un papīriņus slēpa vai arī, ejot pa taciņu brigādei aiz muguras, aizmeta prom. Pāvels sāka Judovu uzmanīgi vērot, bieži atskatījās uz to un reiz redzēja, kā tas, novilcis dūraini, ar plaukstu ātri noslaucīja lūpas, bet uz tām tomēr palika šokolādes traipi. Pāvelam ļoti gribējās par savu atklājumu pastāstīt Jevtejam, bet padomājis viņš nolēma klusēt. No tā, ka viņš izpaudīs citiem šo mazo, nekrietno noslēpumu, Judovs labāks nekļūs, tas vienīgi izraisīs vīros nicinošu attieksmi un radīs nesaskaņas.

Ap dienasvidu taciņa izveda vīrus uz kraujas nogāzes. Seit, tumšā eglāja malā, tīģeriene bija nomušljusi meža- kuili, izvilkusi to uz nogāzes un, kāpdamās atpakaļ, aizstiepusi cauri biezam lazdājam uz stāvas kaupres,

—  Vai patiesi tā bija, kā stāsti?— Savelijs neticēja.

.— Lai zeme atveras, ja meloju! Kilometrus sešus tā nogājām pa ceļu, trīs reizes kūrām ugunskuru, dzērām konjaku, uzkodām žāvētu desu. Vai nu iešu melot?— Medibu pārziņa balsī skanēja aizvainojums.

—   Es tak nesaku, ka tev neticu,— Savelijs attapās. — Man atliek tik nogrozīt galvu. Neko tādu vēl nebiju dzirdējis.

—   Ļaujiet taču cilvēkam izstāstīt visu!— Nikolajs nepacietīgi pārtrauca tēvu.

—   Nu tad tā, puiši!— klausītāju uzmanības uzmundrināts, medību pārzinis turpināja.— Tādā vīzē mēs divas dienas pamedījām, bet ciemiņam laiks bija tikai trīs dienas kordonā, nu, šis sāka nervozēt. Viņa palīgi griežas pie manis: «Izpestiet, Sidor Petrovič! Jāparāda cieņa, viņu nevar palaist no šejienes sliktā noskaņojumā, jāpa- nak, lai viņš to nolādēto izjubru ieraudzītu kaut vai ar vienu acs kaktiņu un izšautu uz to!» — «Kur tad es viņam raušu to izjubru — pie koka tak nepiesiesi.»—«Jāsadabū un jāpiesien, Sidor Petrovič!» Ko tagad darīt? Pag, pag, es domāju! Un ja nu patiešām piesietu? . . . Pasaucu viņa šoferi, iesēžamies mašīnā, dodam pa federi — un augšā uz pāreju. Tur ceļa galā man ir slepens sālsezers, ap to tāds klajums, metrus trīssimt visapkārt viss kā uz delnas. Tur gan ziemu, gan vasaru uzturas izjubri. Man paveicās! Nošāvu! Nelielu bullīti, radziņi trejiem žuburiem. Paldies par to pašu! Uzstutēju šo izjubru jaunekli kājās, pieslēju mazliet pie koka, no apakšas atbalstīju ar mietiņiem, lai tikai turētos stāvus. Aprēķināju tā, ka, iebliežot ar žakanu, no trieciena tas noteikti nokristu. Bet, lai naktī nesāktu smirdēt, izgāzu tam iekšas, izlaidu gāzes un ribās ar nazi izdūru caurumus. Atgriezos pie mašīnas, šoferis vaicā: «Ko šāvi?»—«Irbes, ko citu. Daudz zināt gribēsi — ātri vecs paliksi…» Vai jūs vēl klausāties, neguļat?— medību pārzinis kļuva nemierīgs.

—   Klausāmies, klausāmies, stāsti tik tālāk,— Savelijs viņu nomierināja.

—   Nu, no rīta viesi atkal prasa man: «Ko darīsim?» Mierīgi, puiši, es saku, viss būs augstā līmeni, tikai, ja pamanāt ko dīvainu,— nevaicājiet. Skatos — šie neko nav sapratuši, tomēr māj ar galvu. Nu labi, braucam. Aizbraucām lidz tai vietai, kur stāvēja mašīna, tur es apturēju visurgājēju. Kāpiet ārā, Eduard Konstantinovič, tālāk iesim kājām, mēģināsim medīt pēc jaunas metodes: jūs būsiet strēlnieks, bet es jūsu ieroču lādētājs un miesassargs. Tā mēs sākām iet. Es viņu vedu mazliet sāņus no manām vakardienas pēdām. Pieejam pie tās vietas. Nedod dievs, domāju, ja izjubrs būs nogāzies, tad viesi vajadzēs aizvest garām, bet pašam veicīgi uzsliet izbāzni kājās un sākt visu no gala. Pieejam pie tās vietas. Redzu, ka izjubrs stāv. Iebikstu medniekam sānos, čukstus saku: «Eduard Konstantinovič! Skatieties, āre, tur — vai tur nestāv izjubrs?» Viņš paskatījās, notrīsēja, šautene pie pleca — un kā bliež no abiem stobriem! Izjubrs stāv, kā stāvējis, i nepakustas. Mednieks atkal — nadzīgs gan! — pielādē un dod otru zalvi, trešo, bet izjubrs stāv! Vai viņš, maita, tur piesalis, vai? Varbūt aiz kaut kā aizķēries9  Noņēmu karabīni un domāju: tūlīt ielaidīšu tam lodi pierē — tad būs trieciens. Tomēr skatos, mans izjubrs nogāžas uz sāniem tieši tai brīdī, kad viesis izņem izšautās patronas čaulas. Paldies dievam! Nu es iebļaujos: «Beigts ir!»—un cauri krūmiem lēkšoju pie izjubra. Pieskrienu, izsvaidu mietiņus, nobradāju sniegā savas vakarējās pēdas, lai viesis neko nesaprastu. Un tad šis ari ir klāt, izbola acis un tāpat skraida ap izjubru, mētā rokas un aizrīdamies stāsta, kā viņš ieraudzījis izjubru un kā ietriecis tajā visas sešas lodes. Nu tā, es viņam saku, jūs savu izdarījāt, Eduard Konstantinovič, pārējo es pabeigšu — tas ir netīrs, apnicīgs darbs! Pagaidām ejiet pie visurgājēja, sakuriet ugunskuru, tējiņu un tā tālāk, bet es pa to laiku šo nodīrāšu, izņemšu iekšas, radziņus jums kā trofeju sagatavošu. Aizgāja, paldies dievam, aizgāja! Tomēr pēc pusstundas bija atkal klāt ar visu savu svītu, gribēja palielīties, bet es jau biju lopiņu nodīrājis un gaļu pārklājis ar ādu. Kamusu [3] gan nepaguvu novilkt. Lopiņš bija sastindzis, es nogriezu kājas locītavās un tāpat ieliku pie gaļas zem ādas.

—  Viņš laikam aizbrauca apmierināts?— Savelijs jautāja.

—  Pilnīgi! Aizveda gan gaļu, gan ragus, gan kamusu.

—   Nu, zināms, priekšnieki mūsu darbu nespēj darit.

—  Nesaki vis, Savelij Makarovič, nesaki vis!— medību pārzinis iebilda.— Viņi ir tik dažādi. Atbrauca te viens — no rīta bisi uz pleca un taigā prom viens pats, bez pavadoņa. Vakarā mēs jau gatavojāmies šaut raķetes, domājam, ka apmaldījies, bet šis mugursomā atnes nodīrātu divgadīgu mežacūku. Divus pudus stiepis no pašas pārejas.

—- Nu, dievs ar viņiem,— Savelijs miegaini norūca.

—   Labāk gulēsim.

* * *

No rīta Jevtejs veda tīģeru ķērājus tieši uz tās tīģerienes pēdām, kura bija šķērsojusi ceļu netālu no krustojuma.

—   Mums nav ko iet pa šito ceļu,— viņš teica.— Mūsu tīģeriene pārgājusi tam pāri, tātad aizgājusi savā virzienā, bet mazuļu pēdas tas āpsis medību pārzinis vienkārši nav ievērojis: ar visurgājēju pa ceļiem braukājot un no kabīnes skatoties, daudz ko var palaist garām.

Izrādījās, ka Jevtejam taisnība: tīģeriene, pārveduši jaunos pāri ceļam un šķērsojusi palieni, bija devusies augšup pa sopku nogāzi, kas bija apaugusi ar ciedruprie- dēm un lapukokiem, un tur nelielā, gaišā ieplakā saplosījusi mežacūku, no kuras pāri atstājusi tikai pusi snuķa, dažus apgrauztus iesārtus kaulus un asu saru kumšķus dzelteni nomīdītā sniegā. No šīs vietas stiepās tīģeru taka, kas bija iemita jaunajā, pirms dienām desmit uzsnigušajā sniegā. Vīri, nepagausinot soli, devās pa to uz priekšu. Prieks par nedēļu vecām pēdām bija gan pāragrs, jo šajā laikā zvēri varēja aiziet tālu, tomēr pa skaidri iemītajām pēdām kļuva vieglāka iešana, spēki it kā vairojās.

—  Līdz nākamajai mielasta vietai mums vajadzētu šos panākt,— Jevtejs teica Pāvelam, kas gāja pa priekšu.

—   Bet dievs to zina, cik dienu vajadzēs iet. Varbūt nedēļu šī klist bez medījuma, varbūt jau rit nožmiedz vairākus rukšus pēc kārtas un mēs viņu panāksim. . .

—  Trīsreiz nospļaujies, Jevtejuško,— Savelijs noguris bilda.— Vēl noskaudīsi. Būtu labi, ja vismaz pēc dienām, trim panāktu. Kuru katru mirkli gaidāms pamatīgs sniegs, kaut līdz tam pagūtu. . .

Šķērsojuši ieleju, tīģeri bija gājuši pa mežacūku takām. Kur takas šķīrās, arī ķērāji devās katrs pa savu ceļu, lidz kāds no viņiem atkal uzgāja tīģeru pēdas un tad ar norunātu svilpienu deva signālu biedriem. Ja turpretī taciņa pamazām izzuda, bet . tīģera pēdu nebija, vīri pameta šo taciņu un gāja pa citu, kamēr labajā vai kreisajā pusē atkal atskanēja norunātais svilpiens. Tā, gan izšķiroties, gan saejot kopā, viņi nonāca pie milzigas apses ar aplauztu galotni, te sniegu bija nomlņājuši tiģeri un mežacūkas. Pie koka mizas vīdēja cūkas saru kušķi, rukši tik sirdīgi bija berzējušies ar sāniem gar stumbru, ka dažviet to pat nopulējuši, notrinot mizu līdz aplievai, turklāt šīs vietas bija gan vecas, nomelnējušas laika gaitā, gan pavisam svaigas — tātad pie šī koka mežacūkas trinušas sānus ne vienu gadu vien.

Uzmanīgi aplūkojuši koka stumbru, tīģeru ķērāji uz tā ieraudzīja daudzas lāča nagu pēdas — gan jaunas, gan vecas. Turpat vīdēja arī zvēra vilnas šķiedras piķa melnumā.

—  Vai tik nebūs ķepaiņa midzenis?— Atgāzis galvu, Savelijs gāja apkārt kokam.— Kā tad, ka viņa midzenis! Āre, tur ir!— viņš rādīja ar roku uz augšu.

Stumbra dienvidu pusē četrus piecus metrus no zemes rēgojās pamatīgs melns caurums, kas apakšpusē bija nosmulēts un visapkārt apgrauzts dzeltens. Džeris un Amūrs, vilnu uz muguras sabozuši, uzmanīgi apošņāja koku.

—  Baltkrūtis tup midzenī,— Jevtejs bija par to pārliecināts.— Tīģeriene lūkojusi uzrāpties līdz tam. Are, viņas vilna!— Jevtejs vērtēdams apgāja apkārt kokam.— Jā, tā ir, mēģinājusi izvilināt lāci no migas, bet nekā — lācis bijis gudrs, paskat, cik caurums šaurs, bet galvenais — miga ir koka slīpajā pusē, uz tāda tīģerim grūti noturēties.

—  Vai viņš nemetīsies no turienes ārā?— Judovs bažīgi vaicāja.

—  Nebaidies, puis,— Savelijs viņu nomierinaja.— Tīģeriene viņam droši vien visu skaustu saskrāpējusi, mēģinādama izdabūt laukā.

—  Bet varbūt viņa tur nemaz nav?— Judovs sāka šaubīties.

—  Ko vēl neizgudrosi! Sēž kā brālis, kur šis liksies.

—   Bet, ja viņš tur sēdētu, tad cūkas nebūtu berzējušās gar koku. . . Viņas taču baidās no lāča. . . Būtu jutušas lāča smaku. . . un. . . bēgušas prom. . .

—  Ja tā būtu!— Savelijs iecietīgi pasmīnēja.— Mežā cūkas baidās no lāča, bet, kad tas guļ migā, rukši speciāli to kaitina. Apstāj dobumaino koku no visām pusēm un tik ņemas suinīties! Pakasa sānus un aizskrien gabaliņu no kuras virsotnē auga bieza, kupla īve. Zem tās tīģeri bija notiesājuši mežacūku, uzturēdamies laupījuma tuvumā trīs četras dienas.

No eglāj;. līdz kaupres virsotnei bija ne mazāk kā simt metru stāvas nogāzes, turklāt viss lazdājs, caur kuru tīģeriene bija vilkusi desmit pudu smago cūkas ķermeni, bija vai nu aizlauzts, vai noliekts, vai nogriezts kā ar izkapti. Viscaur uz aplauztajām lazdām vīdēja mežacūkas saru kušķi.

—  Kas par spēku!— apskatot no augšas sliedi, ko bija atstājusi mežacūka, Savelijs brīnījās.

—   Kāpēc viņai vajadzēja stiept mežacūku tādā augstumā,— Pāvels vaicāja.

—  Tas viņai tāds niķis,— Savelijs teica apmierinātā balsī, kurā skanēja arī lepnums par tīģerieni (re, kāda!).— Tur lejā, eglājā, ir tumšs un nav nekādas redzēšanas, bet šeit, āre, kāda jauka vietiņa. Tīģerim patīk tādos paaugstinājumos pagozēties saulītē, palaisko- ties — un lai viss apkārt būtu labi pārredzams. GuJ izlaidusies kā ķēniņiene tronī un ar pievērtu aci visu vēro.

Notiesājuši mežacūku, tīģeri bija uzkāpuši augstāk uz sedlieni, apaugušu ar vecām balteglēm, un norāpušies lejā pa krauju nogāzi uz bezvārda tērces palieni. Te tīģeriene bija iznākusi uz kādas mednieku taciņas, atstājusi jaunos tīģerus, bet pati gājusi pa taciņu lidz pirmajam slazdam un apostījusi to. It kā pārliecinājusies, ka viss kārtībā, atgriezusies un vedusi jaunos tīģerus pa savu medību taku, pa savu seno, lielo loku, sarežģītu orbīta, kuru iepriekš paredzēt un aprēķināt neņemtos neviens, pat visvairāk pieredzējis taidzinieks

Vakaru vīri sagaidīja pie pašaura, bet gara klajuma, kas atgādināja sniega aizputinātu aerodroma skrejceļu. Gar klajuma malām auga nīkulīgas, zemas egles, kas nepavisam nederēja ugunssienas ierīkošanai. Lai sameklētu sausu ciedrupriedi, vajadzēja kāpt lejā uz tērces palieni, bet arī tur neatradās piemērots koks, un jau krēsloja, kad tika sameklēts osis, sauss un ciets kā kauls. Ar lielām grūtībām to sazāģēja četros četrmetrīgos gabalos un, pieliekot vēl tikpat daudz mitra oša, visu sakrāva grēdā uz liela ugunskura oglēm. Osis iedegās ātri un karsti. Pēc vakariņām vīri, sagādājuši rezervē vēl malku, apgūlās ap uguni un laidās miegā, pagriežot pret liesmām te nosarmojušās muguras, te nosalušās rokas.

Otrā rītā Pāvels atkal tajā vietā, kur bija gulējis Judovs, atklāja zem skujām krāsainas papīra bumbiņas. «Labāk būtu apēdis konfektes ar visiem papīriem, tad nekas nekļūtu zināms,» viņš pikti nodomāja, pārvarēdams vēlēšanos izkratīt Judova mugursomas saturu Loškare- viem pie kājām, lai tie papriecājas par savu priekšzīmīgo kompanjonu. «Droši vien viņa mugursomā no kopēja galda ir noslēptas ne tikai konfektes vien.»

Pirms aiziešanas no ugunskura Savelijs vēlreiz pārskaitīja un rūpīgi pārbaudīja saites.

—  Tā, bērniņi!—viņš svinīgi paziņoja.— Šonakt man rādījās zīmīgs sapnis: mēs tā kā braucām ar laivu un uzgrūdāmies akmenim, un laiva sāka grimt, bet mēs it kā no laivas metām maisus krastā, metām tik un metām. Man zināms no citām reizēm: ja sapni rādās grimstoša laiva, tad otrā dienā sākas ķeršana.

—  Bet es šonakt sapnī redzēju pliku sievišķi,— svētlaimīgi smaidīdams un staipīdamies, paziņoja Judovs.

—   Pliks sievišķis nav uz labu,— Savelijs saviebās.— Allažiņ, kad sapņos rādās pliks meitietis, tas ir uz lieliem sniegiem, tagad tā vien mums trūka.— Vecais pārmetoši paskatījās uz Judovu.

—  Tas, bračiņ, bez visiem zimīgajiem sapņiem ir skaidrs, ka drīz sāksies snigšana,— domīgi paskatīdamies uz Judovu, Jevtejs sadrūvējies teica.

—   Nekas, Jevtejuško, nekas, šodien vai rīt panāksim tīģeri — un pēc tam var snigt, cik tik.

—   Lai dievs dotu, ka šodien vai rit!— Jevtejs nopūtās. — Bet tas vēl zvaigznēs rakstīts, kā viss iegrozīsies. Cikreiz nav bijis, ka mēs pēdējā momentiņā grasījāmies jau ķert, tomēr iznācis vēl pāris nedēļu skraidīt.

—  Ta jau ir!— Savelijs iecietīgi smaidīja.— Bet ar visu to mēs viņu šodien katrā ziņā panāksim. Mans sapnis būs rādījis pareizi, piemini šos vārdus.

—   Vai es ko saku? No tavas mutes dieva ausi. Vienkārši noskaņoju puišus uz ilgu skraidīšanu, citādi, ja mēs šodien vai rīt. zvēru nepanākam, kā tu apsoli, viņi ņems un nokārs degunu.

—   Nenokārsim degunu, Jevtej Makarovič,— Judovs mierināja mundrā balsī.— Nezinu, kā Pāvels, bet personiski es esmu pacietīgs un izturīgs cilvēks: ja vajadzēs veselu mēnesi dzīties pēc tīģeriem, tad kaut veselu mēnesi to arī darīšu.

—  Kas ta tev ko nedzīties,— Jevtejs pasmīnēja.— Mu- gursomiņa kā pionierim, un pats ej visiem no muguras pa iemītu taciņu. Bet ja tev būtu celiņš jāiemin un Pāvela maiss jāstiepj . . . Veselu mēnesi šis taisījies skriet! Nu, nu, paskatīsimies . . .

—  Velti dusmojaties, Jevtej Makarovič,— Judovs nemaz nesamulsa.— Es varētu iet arī pa priekšu, bet jūs jau pats man neuzticat atšķetināt pēdas. Un mugursoma . . . Mugursoma patiešām ir pionieru, bet es tur neesmu vainīgs — kādu veikalā pārdeva, tādu nopirku.

—  Lai ar maza, bet laba, Jevtej Makarovič,— teica Pāvels, zīmīgi paskatīdamies uz Judova mugursomu. — Galvenais nav lielums un lorma, bet saturs.— Kalugins palūkojās uz Judovu, vēlēdamies to samulsināt, bet tas lietišķi uzmeta mugursomu plecos un pagrieza Pāvelam muguru.

Līdz pusdienai tīģeru taka līkumoja pa kalnu grēdas dienvidu nogāzi starp zemām ozolu audzēm, šķērsojot senas mežacūku takas, pēc tam izgāja plašā upes ielejā, kur auga varenas gobas, un tur, palienē, negaidot izveda vīrus uz veca traktoru ceļa. Iebrauktās sliedes bija dzijas, pa tām ērti varēja iet. Ceļu bieži krustoja izjubru pēdas, tāpēc laikam arī tīģeri bija tam tuvojušies. Drīz gobu mežs palika aiz muguras un sākās liepu birzis, kas mijās ar egļu audzēm. Uz ceļa vīri ieraudzīja vecas, ar sniegu daļēji aizputinātas cilvēka pēdas. Pa labi no ceja parādījās neliels klajums, kura vidū uz stabiem stāvēja gara, no visām pusēm atklāta nojume ar papes jumtu, zem tās trīs kārtās akurāti bija sakrautas mucas, jauni, nekrāsoti stropi, nerūsējoša tērauda medus sviede, kastes, maisi, dzeloņstiepļu rituļi.

Drosmīgi apiedami apkārt nojumei, tīģeri bija šķērsojuši klajumu un devušies augšup pa tērci uz zaļojošo baltegļu mežu. No nojumes uz ceļu veda cilvēka labi iestaigāta taka.

—   Netālu jābūt dravai,— Jevtejs teica, pamādams uz taku.— Nesen te gājis cilvēks. Pirms dienām divām, ne senāk. Izskatās, ka večuks, vai arī tam slimas kājas, āre, kā šļūkājis ar velteņiem.— Viņš paskatījās uz brāli.— Ko tagad darīsim, Savelko? Saule jau gaužām zemu, šodien mums tiģeri tā kā tā nepanākt .. . Kazi pārlaidīsim nakti bišu dārzā, bet rit mazā gaismiņā nāksim šurp? Alga viena, pie ugunssienas tik un tā būs jāpārlaiž nakts . . .

—  Kas to lai zina, kā labāk, Jevtejuško. Kā tu domā, Nikolaj?— Savelijs paskatījās uz dēlu.

—   Man vienalga, tēvs,— Nikolajs noguris atteica.— Ja drava tuvu, tad izdevīgāk iet uz turieni.

Drava patiešām nebija tālu. Drīz tīģeru ķērāji nonāca pie strauta, kam virs ledus spīdēja ūdens, un tā otrā krastā ieraudzīja no resniem, svaigiem baļķiem celtu bišu ziemas mītni ar šīfera jumtu. Aiz tas atradās neliela, laika gaitā sašķiebusies mājiņa ar apsūnojušu dēļu jumtu; no skursteņa jautri un aicinoši stīdzēja dūmi.

Pinkains īskājis suns, kas atgādināja āmriju, izlēca no lieveņa apakšas un smilkstēdams sāka histēriski vaukšķēt, tad lidz galam atvērās priekšnama durvis, tumšajā ailē iestājās drukns vecis ar sirmu bārdu un lielām, tumšām, dziļi iekritušām acīm. Viņa stāvos plecus un platās krūtis cieši apņēma zilsvītrains krekls, ko viņš valkāja virs biksēm un kas bija sajozts ar šauru siksniņu. Mierīgi aplūkojis nācējus, vecis kāpa lejā no lieveņa, šļūkādams lielos, pelēkos velteņus.

—   Kuš, Muhtar! Neārdies!— viņš rāmi uzsauca sunim, kas nikni rēja.— Tūlīt tu dabūsi ar stibu . . . Kuš, ka tev saka!

—  Lai tak pārej,— Savelijs teica.— Kad apniks, pats apklusīs. Vesels, saimniek! Kā būs ar naktsmājām?

—   Kuš, ka tev saka, nolādētais!— dravnieks tagad uzsauca jau stingri un, piecirtis kāju, atvēzējās pret suni. Tas, it kā to vien gaidijis, 'acumirklī apklusa un ar izpildīta pienākuma apziņu aiztecēja uz šķūni, pie kura, asti vicinādams, stāvēja pelēks zirgs. Pagriezies pret Saveliju, dravnieks laipni pamāja.— Veseli, veseli! Ja esat labi ļaudis — nāciet iekšā, laipni lūdzu, nakšņojiet, dzīvojiet, cik vien tīk,— mūsmājās lai gan pašauri, tomēr omuligi.

—  Kas šī par vietu, kur esam iemaldījušies?— ar cieņu sasveicinājies, vaicāja Jevtejs.

—  Vai tik jūs nebūsiet Ivanovas mednieki? Tā rādās . . . Skatos, ka neredzētas sejas. Jūs esat Dubova dravā, mani mīļie, Dubova dravā. Bet dravu par Dubovu sauc tāpēc, ka mans familijas vārds ir Dubovs, Jeremejs Dubovs, astoņdesmit trīs gadus tā mani godā. Tik tiešām! Pussimts gadu mītu šai bišu dārzā, noņēmos ar bitēm. Paldies dievam, nevienam neesmu par nastu. Bet Ivankovci ir kilometrus desmit no šejienes, pie Maļinovkas upītes, pie tās, kura ietek Bistrajā, āre, tā jums būs karte — globuss, tagad paši varat noteikt, kur esat aizklīduši un kur piestājuši.— Dravnieks uzmanīgi, mazliet zobgalīgi aplūkoja Saveliju, Jevteju, pārlaida acis Nikolajam un Judovam, mazliet viņa skatiens pakavējās pie Pāvela.— Rasi, zvēru mednieki būsiet? Are, kā nodzīvojušies pa taigu, drēbītes nodriskājuši skrandās, bet medījuma, skatos, nekāda, un vēl nokliduši no ceļa — no kurienes ta nākdami?

—   Esam tīģeru ķērāji, vecotēv, tīģeru ķērāji,— apsteigdams Saveliju, Judovs paskaidroja svarīgā, iecietīgā balsī.— Dzenamies tīģeriem pa pēdām. Tas ir mūsu brigadieris,— viņš pamāja uz Saveliju.— Slavenais Savelijs Loškarevs. Vai esi dzirdējis?

—  Are, kā,— večuks bija mazliet izbrīnījies, ar cieņu nez kāpēc raudzīdamies nevis uz Saveliju, bet uz Jevteju. — Zinu, zinu! Kādi ērgļi salidojuši! Nu, nu, nu, tātad tīģeru ķērāji? Labs arods! Bet ko ta stāvat kā dieva nepieņemti? Nāciet veicīgi istabā iekšā! Suņus aizvediet tur, verandas otrā pusē, tur ir cemmes, kur var piesiet.

Dravnieka mājā nebija nekā lieka, tikai pats nepieciešamākais. Pa kreisi no krāsns stāvēja virtuves galdiņš, apklāts ar zilu vaskadrānu, kaktā — mazgājamais trauks. Pa labi no durvīm pie loga — no biezām ozolkoka šķilām sanaglots galds, starp galdu un logu — garš ozolu sols no sienas līdz sienai. Guļamtelpā abpus logam divas gultas, starp tām ar apsūbējuša vara sloksnēm apsista milzīga lāde un neliela etažere, bāztin piebāzta ar grāmatām un žurnāliem. Pie griestiem virs krāsns uz veļas auklas, kas bija nostiepta pāri visai istabai, žāvējās dažādu zāļu un sakņu saišķi.

Bez liekas rosīšanās saimnieks salika uz galda emaljētas krūzes, b|odas, sagrieza un sakrāva kaudzītē mīkstu pašceptu maizi, novietoja tieši no plīts noņemtu spaiņa lieluma čuguna katlu ar boršču, atnesa no priekštelpas pusrāmi šūnu medus. Pēc tam galdā parādījās sālītas krimildes, vārīti kartupeļi, un beidzot, par prieku Jevtejam un Savelijam, dravnieks alumīnija kannā atnesa medaļu. Pāvels no tāda dzēriena atteicās. Arī saimnieks tam nepieskārās.

—  Kamdēļ ta pats nedzer?— Savelijs bija patiesi izbrīnījies.— Kazi veselība neļauj?

—  Veselība ta ļauj, paldies dievam. Bet mūsu ticība neļauj pīpēt un visādas dziras dzert.

—   Baptists esi, vai?

—   Kāpēc baptists? Neesmu baptists. Piederu pie vecticībniekiem.

—   Vadzi, Jevtejuško, mūsu saimnieks ir vecticībnieks!— Savelijs izbrīnījies iesaucās.— Mēs, Jeremej, tak arī no vecticībniekiem! Gan mūsu vectēvi, gan vecvectēvi turēja augstu šo ticību, ari mūsu tētiņš pieturējās pie tās . . .

—  Tur jau tā nelaime, mīļotais, ka jūsu tētiņš vairs neturēja augstu, bet tikai pieturējās,—- dravnieks stingri pārtrauca Saveliju.— Es biju vecticībnieku sādžā pie Amguņas pirms gadiem pieciem — pasērst pie māsas.— Dubovs atzinīgi paskatījās uz Pāvelu, kas ielēja savā krūzē tēju.— Aizbraucu, sanāca savieši. Sadomāja iedzert brāgu. Nu, dievs ar jums, kas grib, lai dzer. Sākumā, kā jau pienākas, katrs dzēra no savas krūzītes, bet vēlāk pārdzērās, samainīja krūzītes, sāka lamāties, zaimot dievu, sakāvās, nu cūkas kas cūkas! Nav vairs ticības, tāpēc cilvēkam pamats zem kājām sācis šķobīties.

—   Reliģija, vecotēv, tas ir opijs un iemaukti tautai,— Judovs teica pamācošā tonī.

—  Tu jau pūsti no gudrības, puisīt,— dravnieks nosmīnēja, paņemdams no Pāvela tējkannu un nolikdams to uz plīts malas.— Reliģijas mēdz būt dažādas, puisīt! Nu, vai medalus stiprs?— Viņš jautāja Savelijam, kas vienā rāvienā bija iztukšojis stiprā dzēriena krūzi.

—  Vēl neesmu īsti nomēģinājis,— ar plaukstu noslaucīdams ūsas, tas apmierināts atteica.

—  Labs! Labs padzēriens!— Jevtejs slavēja.— Kā tevi godāt tēvvārdā, Jeremej . . .

—  Jeremejs Fatjanovičs,— večuks atbildēja.

—  Lielisks medalus, Jeremej Fatjanovič. Ja cilvēks piekusis, nav grēks iemest kausiņu.

Arī Judovs ar Nikolaju slavēja medaļu.

—  Ja jau dzer ar mēru, tad patiešām tas neko nekaitē,— dravnieks glaimots teica.— Es to brūvēju labiem cilvēkiem. Dažs izdzer krūzi vai divas tāpat jautrībai vai priekam kā jūs, bet dažs — kā tiek pie dzeršanas, tā nevar ātrāk beigt, kamēr nav pārvērties par cūku. Rasi, man arī kopā ar jums padzert tēju?— Dubovs, pabāzis rokas dziļi zem galda, kā burvju mākslinieks izvilka no turienes puslitra tilpuma alvas krūzi ar iegravētu vecticībnieku krustu un kaut kādu uzrakstu.

Par spīti saviem astoņdesmit trim gadiem, večuks vēl bija stiprs, un viņa dzīslainajās rokās jautās spēks, arī taisnie pleci un iedegušais, vēl gludais kakls liecināja par labu veselību. Pēc izskata viņam nekādi nevarēja dot vairāk par sešdesmit. Skaidrās, brūnās acis gudri un vērīgi skatījās sarunas biedrā.

—   Kā redzu, vectēv, tu nodarbojies ar pūšļošanu?— Savelijs teica, pamādams uz zāju pušķiem.— Vai tu salasi tikai priekš sevis vai priekš citiem arī?

—   Visādi gadās. Zālītes, protams, salasu sev, bet gadās, ka ļaudis griežas pēc palīdzības, tad ir jāizpalīdz. Stipros vārdus man atstāja māmuļa, lai viņai debesu valstība. No tā laika es pa druskai dziedinu.

—  Jā-ā, labi dari,— Savelijs atzinīgi pamāja.— It īpaši, ja ļaudis nepaliek pateicību parādā.

—   Cik daudz to pateicību — nevar ne saskaitīt. Aizpa- gājšgad vienu mednieku izdziedēju. Atveda pie manis tieši no slimo mājas, bija izkaltis kā žagars. . . Māga ēdamo nepieņem. Sāku viņu dziedināt ar brūnvālīti. Sī auga ziedi un saknītes, kas paturētas šņabī, ir pašas pirmās zāles kuņģa kaitēm, arī apetīti uzdzen. Pēc mēneša šis pats mednieks sukāja iekšā visādu ēdamo, palika sārtāks, sāka skriet, bet iesākumā bija melns kā nodegulis, paiet nevarēja. Dakteri vēlāk, kad šo izmeklēja, pat brīnījās. Re, kā!— Dravnieks to pateica ar lepnumu. — Pulka cilvēkiem manas zālītes ir līdzējušas, grēks žēloties, ļaudīm atvieglo ciešanas, bet man mierinājums. Ar šīm zālītēm es pat tiku pie audžudēla.— Večuks, plati smaidīdams, aplūkoja tīģeru ķērājus.— Pirms gadiem desmit viens sens paziņa ar sievu atbrauca uz dravu. Atbrauc, atpūšas te un reiz sāk sūdzēties: sak, draugs viņam slimnīcā mirst no bālumkaites. Dakteri teikuši, ilgāk par diviem mēnešiem neizvilks. Zēl, dikti labs cilvēks — jūras oficieris, kuģojis uz zemūdenes. Nu, es savam paziņam saku tā: ja tev draugs ir tik mīļš un ja dakteri teic taisnību, ka šis pēc diviem mēnešiem izlaidīs garu, tad ved viņu šurp pie manis uz dravu, es viņu raudzīšu izdziedināt. Sauca par Andreju. Guļ, nabadziņš, ģīmī ne pilītes asiņu, acis iekritušas. Olga, viņa sieva, arī atbrauca līdzi. Raud: glābiet, vecotēv, manu vīru, jūs esat vienīgā cerība. Gribēja ienest mājā, bet es saku — stop, mīļie! Viņš gulēs bišu ziemas mītnes bēniņos uz siena panta, lai smaržotu siens un būtu veselīgais meža gars. Lūk, tā!

Dravniekam droši vien bija ļoti patīkami atcerēties un stāstīt par šo gadījumu, no viņa sejas visu laiku nenozuda priecīgs smaids.

—   Jā-ā, nolikām viņu sienaugšā zem marles pārsega pret odiem, bēniņu durvis lidz galam vaļā, un vēl otrā sienas pusē izsitu dažus dēļus, lai būtu vairāk gaismas. Draugiem un sievai liku doties prom un ātrāk kā pēc trim nedēļām nerādīties, lai slimo nesatrauktu. Sāku dzirdīt Andreju ar bišu māšu pieniņu un propolisu ar nesmādēju. Skatos, pēc nedēļas Andrjuša kļūst možāks, atgūst sārto krāsu. Dzirdīju viņu ar medutiņu, ar maizīti mieloju. Bišu māšu pieniņu grūti savākt, daudz pūļu prasa, tomēr tādas slimības dēļ jāpacenšas. Bet pēc desmit dienām Andrejs jau nokāpa no bēniņiem un pamazām sāka man palīdzēt. Un, jo tālāk, jo labāk. Cilvēks atdzīvojās! Pēc trim nedēļām ierodas draugi, bet Andrejs. . .— Jeremejs Fatja- novičs klusītēm līksmi iesmējās, ar delnas virspusi novilka pār nodevīgi mirdzošajām acīm.— Jā-ā, cilvēks laida jau garu ārā, gulēja nekustīgi, tagad viņi, draugi, atbrauc, bet viņš. . . nu, Andrjuša. . . stāv bišu ziemas mītnē, pilnā kaklā rauj vaļā dziesmu un vicina cirvi — sanaglo trepes. Olga, ieraudzījusi tādu skatu, skaļi raud. Te Andreju bučo, te grib man roku bučot. Posts ar tiem sie- viešiem! Viņi vienmēr gatavi pinkšķēt — gan no bēdām, gan no priekiem.— Dravnieks satriecoši nopūtās un, izbrīnā nogrozījis galvu par kādu savu domu, sāka dzert tēju.

—   Nu, bet kas notika tālāk, Jeremej Fatjanovič?— Jevtejs nepacietīgi jautāja.— Vai tas jūsu oficieris izveseļojās pilnīgi?

—   Tālāk? Kas notika tālāk? Tālāk — viņš vēl divas nedēļas padzēra bišu māšu pieniņu ar propolisu, medutiņu paēda, veselīgo meža gaisu paelpoja, pastrādāja dravā un aizbrauca uz mājām.— Dravnieks atkal plati pasmaidīja un ne bez lepnuma teica:— Toties tagad mans Andrjuha ir otrā ranga kapteinis! Katru gadu ar Olgu atbrauc pasērst, saved visādus produktus, dāvanas! Bet kam man, večukam, tas vajadzīgs? Andrjuha mani godā par tēvu. Ja tev, tēvs, dravā kļūst par grūtu, viņš saka, padod tik ziņu, es tevi ņemšu pie sevis uz pilsētu. Jocīgais! Vai tad zemes un meža cilvēks tur var dzīvot? Te tu pastaigā basām kājām pa zemi, ievelc krūtīs meža gaisu, no zemes tavā miesā nāk spēks un stiprums. Bet, ja no zemes esi atrāvies,— vari uzskatīt, ka būsi beigts un pagalam, pirms laika ieliks tevi mūža mājā. Nē-ē, kamēr vēl man kājas klausa, staigāšu pa zemi, savām rokām maizīti gādāšu, un, āre, krietniem ļaudīm no manis būs kāds labums. Vai nav pareizi?

—  Patiesi, tā ir, Jeremej Fatjanovič,— Jevtejs godbijīgi teica.

—  Gluži pareizi,— ari Savelijs piekrita.— Ja visi tā rīkotos kā tu. Bet vadzi, tu saki, ka tas jūras oficieris ir tavs audžudēls, vai tad tev pašam dēla nav?

—  Pašam? Kā tad ne—bija, bija, mīļais cilvēk…— Dubovs vairs nesmaidīja, viņa seja saspringa, priecīgi starojošās acis apdzisa, un viņš pats it kā sarāvās mazāks.— Četri dēli man bija, mīļais cilvēk . . . Bija, nu vairs nav, visi četri krita karā, un mana vecenīte Jefro- sinja — kā saņēma pēdējo vēsti par ceturtā dēliņa, mūsu Petrušas, nāvi, tā no bēdām sasirga, un tai pašā gadā es no visas Dubovu dzimtas paliku viens. Lai nolādēts tāds karš! Vēl tagad nevaru klausīties šo vārdu un to nenolādēt.— Dravnieks nikni paskatījās uz radiouztvērēju, kas stāvēja uz palodzes.— Lai kad ieslēdzu šo mašīnu, vienmēr tur runā par karu — ja ne vienā, tad otrā vietā karo. Ņemt tik visus šos ķildas sācējus un aizsūtīt uz kādu salu kā spitālīgos, lai tad tur tie ēdas savā starpā. Vai tad cilvēku cilts ļaus šiem izdzimteņiem saģiftēt visu dzivo radību? Vai ta dievs tādēļ radija cilvēku, lai ar tā rokam iznīdētu visu zemes skaistumu? Sausmigi un mežonīgi ir nevis tas, ka cilvēks pacēlis roku pret savu paša dzīvību, bet tas, ka viņš pacēlis roku vēl ari pret svēto zemi, pret zilo debesi, pret zāli, pret visu dzīvo!— Dravnieks piecēlās un satraucies sāka staigāt pa virtuvi, piespiedis lielās, dzīslotās plaukstas pie krūtīm.— Ja padomā, tad mūsu Zeme ir kā tāds mazs ziediņš bezgalīgajā, aukstajā kosmosā. Cilvēkiem jālolo un jāsargā šis ziediņš.— Dravnieks atkal piesēdās pie galda un kā atvainodamies teica:— Neņemiet man, večukam, ļaunā, ka sarunāju te visu ko . . .

—  Vēl atvainojas,— samulsis teica Savelijs.— Visu pareizi pateici. Kas kuram sāp, tas par to runā.

—  Jā, kā tad, trāpīgi teikts, mīļais cilvēk!— večuks atkal atguva žirgtumu.— Man vēl tikai brīsniņš atlicis, ko dzīvot, ja ne šodien, tad rīt aiziešu pie tēviem, bet jums vēl jādzīvo ilgi. Un jūsu mazdēliem un mazmazdēliem gribēsies redzēt zilo debesi, avota ūdentiņu nodzerties, taigā putnu čivināšanu paklausīties. Ak kungs! Vai visus zemes jaukumus var uzskaitit! Āre, bitīte dūc un dūc virs kārkla pumpura agrā pavasarī, un tāds skaistums un svētlaime ir šajā niekā. Man baisi pat domāt, ka es nomiršu, izbaudījis zemes jaukumu, bet jūsu mazdēliem un mazmazdēliem var tikt atņemta kaut daļiņa no visa tā . . .

Otrā rītā, atvadoties no dravnieka, Pāvels pastiepa viņam papīra lapu.

—  Te, Jeremej Fatjanovič, jums būs mana adrese. Ja būsiet kādreiz mūspusē, priecāšos jūs redzēt savās mājās. Palīdzēšu, kā spēšu.

—  Tencinu, dēliņ, tencinu!— večuks no sirds pateicās. — Neesmu ieplānojis ierasties jūspusē, nomaļus jūs dzīvojat, bet es esmu slikts ceļinieks. Tomēr, kas zina, varbūt kādreiz vēl tiekamies. Ja nu es, dēliņ, tavu labo sirdi neizmantoju, bet kāds cits cietējs griežas pie tevis — alga viena, uzņem viņu manā vietā — un tā pāries cilvēku labestība no viena pie otra — un būs labi dzīvot uz zemes!

Dravnieka vārdi skanēja dabiski, vienkāršie, bet tik vajadzīgie vārdi nāca no viņa labās sirds pašiem dzijumiem. Tiģeru ķērāji atvadījās no vecā vīra kā no tuvinieka. Pat Nikolajs, kas reti kādu slavēja, jau diezgan tālu aizgājis no dravas, pēkšņi apstājās un, apskatījies apkārt, ar izbrīnu teica:

—  Padomā tik, kāds večuks! Gribējās pat izsūdzēt viņam grēkus.

* » »

Naktī uzsnigušais sniedziņš bija nedaudz nogludinājis dziļākās bedres un asākās grambas, tā ka rīta krēslā taciņa brīžam tikai ar pūlēm bija samanāma baltajā, neizbrauktajā ceļa lentē. Taču drīz uzausa gaisma — un pēdas_kļuva skaidri saredzamas.

—  Are, sniedziņš šonakt uzkritis īstajā reizē,— Savelijs apmierināts teica.— Vecās pēdas nobalsinājis, bet jaunās iezīmēs pavisam skaidri. Kazi, sev par laimi, tieši šodien uziesim tīģerienes jaunās pēdas. Viņa katrā ziņā gribēs pastaigāties pa svaigo sniedziņu.

—  Jā, nebūtu par skādi šodien uziet svaigas pēdas,— Jevtejs sapņaini teica.— Jaunajā sniedziņā mēs ātri vien tās atšķetinātu un ap pusdienlaiku viens tīģeris jau būtu mums rokā.

—  Tēvoc, nospļaujies trīs reizes!— Nikolajs iesaucās puspajokam, pusnopietni.— Noskaudīsi!

—  Nebaidies, radiņ, nenoskaudīšu. Kam jānotiek, tas notiksies. Vakar mums līdz tīģermātei pietrūka dažu soļu, viņa mūs sadzirdēja, bet šonakt, skaties vai neskaties, katrā ziņā atgriezīsies pa savu taku līdz mūsu pēdām . . .

Jevtejs savu sakāmo nepabeidza. Ceļmalā no sniega augšup pret bērzu galotnēm uzspurdza mežirbju bars.

Skali plikšķinādami spārnus, putni trauksmaini aizlidoja uz visām pusēm, bet daži, sasēdušies turpat tuvīnajos bērzos, mierīgi ņēmās knābāt pumpurus.

—  Tpū! Kā nobaidīja, sasodītie mūdži!— ar grūtībām noturēdams Džeri, kas rāvās putniem pakaļ, Jevtejs nolamajās.— Aiz bailēm pavada gandrīz izšļuka no rokām, pat sirds sažņaudzās.

—  Nu, nu, vēl tik trūka palaist vaļā suni,— Savelijs noburkšķēja.— Mazāk vajag mēli kulstīt. Iet tik un tarkšķ, iet un tarkšķ.

Pāvels, pamanījis priekšā ceļa malā kaut kādus svaigus pēdu nospiedumus, pielika soli — pēdu raksts no tālienes ļoti atgādināja akurāto tīģerienes gaitu . . .

—  Kur tu, Pavelko, tā nesies? Ko ieraudzīji?— Jevtejs satraukts vaicāja.

—   Šķiet, tās ir viņas pēdas,— ejot pagriezis atpakaļ galvu, Pāvels ne visai pārliecināts atbildēja un tai pašā mirklī apstājās kā zemē iemiets, ieraudzījis tieši pie savām kājām svaigus tigera ķepu nospiedumus.

Tīģeriene bija iznākusi uz ceļa, mazliet pagājusi uz dravas pusi, taču acīmredzot sajutusi dūmus vai saklausījusi ko satraucošu, tāpēc strauji pagriezusies atpakaļ, nemitīgi atskatīdamās, pagājusi pa ceļu, droši vien gatavodamās izmest cilpu un atgriezties uz savas vecās takas. Tīģerienes pēdas jau bija paguvušas atdzist, jo suņi tām nepievērsa nekādu uzmanību, toties viri juta sevī spēku pieplūdumu.

—  Nu, puiši, kā rādās, esam šai uz papēžiem!— Savelijs apmierināts noteica.— Tagadīt pa jaunajām pēdām jāiet līdz pašam midzenim, bet vecās nav ko ņemt vērā. Viņa no mielošanās vietas nākusi šurp izlūkos.

—  Tu, bračiņ, labāk pārbaudi sienamos, vai neesi aizmirsis?— slēpdams prieku, Jevtejs atgādināja brālim.

—  Sienamos pārbaudīju jau no rīta, Jevtejuško, tu izņem visas patronas no maisa un atdod Pāvelam, lai sabāž pa kabatām, šaujot būs parocīgāk.

—  Jā, pareizi!— Jevtejs, nometis mugursomu un atsējis ' to, izvilka no tās maisiņu ar patronām un, plati smaidīdams, pasvieda Pāvelam.

Pasvārstījis maisiņu rokā, Pāvels uzreiz saprata Jevteja smaida iemeslu: pārgājiena laikā atbrīvoties no piecu kilogramu smaguma — tā ir īsta svētlaime.

Tīģeriene tiešām pa ceļu bija iznākusi uz savām vecajām pēdām, pagājusi pa tām līdz baltegļu mežam, pēc tam nogriezušies uz tērces pusi, kur virs ledus spīdēja ūdens. Nogājusi pa ledu līdz sniega klajumam, viņa kā zaķis bija strauji lēkusi sāņus, turpat netālu no krasta šķērsojusi šāvu šīrīta ceļu un no tā lieliem soļiem izskrējusi cauri vējlauzai un biezam bērzājam, pēc tam caur jaunu ciedrupriežu audzi devusies uz nelielu sopku ar smailu virsotni.

—  Savelko, vai labi darījām, ka sekojām viņai pa pēdām? Varbūt viņa devusies nevis pie bērniem, bet medībās?— Jevtejs neziņā jautāja.

—  Dievs to zina,— Savelijs tāpat atbildēja.— Paiesim vēl lidz tai sopkiņai, bet tur, ja viņa būs mētājusies no vienas puses uz otru, pametīsim pēdas un atgriezīsimies uz takas.

—   Es jau pašā sākumā domāju iet pa to, bet tu no prieka aizdrāzies lēkšiem vien.

—  Tā jau allažiņ gadās, Jevtejuško,— rēķini, kā būtu ātrāk un labāk, bet viss iznāk otrādi.

Vīri apklusa. Pāvels sev aiz muguras dzirdēja tikai sniega čirkstoņu un Jevteja smago, salā sēcošo elpu.

Tīģeriene bija apgājusi ap sasalušu purviņu un iznākusi tumšā baltegļu biezoknī. Te no vienas vietas vīdēja daudz mošusbriežu pēdu, taču tīģeriene nebija pievērsusi tām uzmanību, nebija pat ņēmusi vērā izjubru, kuru iztraucējusi no migas.

—  Āre, Jevtej, viņa nemaz nav devusies medībās, ja par šiem zvēriem nav likusies ne zinis,— Savelijs piezīmēja, norādīdams uz izjubra pēdām.

—  Tā iznāk, bet paskatīsimies, kas būs tālāk,— kazi šī mums vienkārši apmāna acis, jauc pēdas.

—  Diez vai, Jevtejuško, viņai taču vēl nav ne jausmas, ka mēs dzenamies pakaļ, ja nu vienīgi šodien jutusi ko aizdomīgu.

Sopkas pakājē tīģeriene bija nogriezušies pa labi, ilgi gājusi gar nogāzi, nepievērsdama uzmanību svaigajām mežacūku un izjubru pēdām. Dzīvnieka ceļš veidoja lielu loku, ko tas acīmredzot bija nodomājis noslēgt uz savas takas,— tāda vismaz bija tīģeru ķērāju vēlēšanās. Tā arī notika. Iznākusi uz takas, tīģeriene bija nogūlusies, laikam ieklausīdamās taigas klusumā, tad, neuztverdama nekā draudoša, lunkani piecēlusies un devusies tālāk, likdama kājas tieši savās vecajās pēdās.

«Velti mēs te līkumojām,» Pāvels īgni nodomāja. «Mūs taču interesē nevis pati tīģeriene, bet jaunie tīģeri, tātad jāmeklē tieši viņu pēdas. Savelijs gan to zina daudz labāk par mani, tikai viņš pārāk aizraujas. Bet diez vai azarts ir tīģeru ķērāja cienīga īpašība.»

—  Tagad, Pāvel, turi acis vaļā,— Jevtejs klusu sacīja.

—   Un pārāk ātri neskrien, lai mēs visi būtu kopā. Pēdas, kā redzi, ir iemītas šorīt. Uzmanīgi vēro taku. Tagad galvenais — nepalaist garām to vietu, kur viņa no mums sāk rikšot prom, tām pēdām jābūt siltām.

Jevteja balsī Pāvels saklausīja slēptu uzbudinājumu un drīz juta, ka arī pats sāk uztraukties, manīja trīsas visā augumā. Nē, tās nebija bailes. Pāvels nebaidījās no gaidāmās satikšanās ar tīģeri, viņš taču daudz vairāk bija riskējis ar dzīvību, kad viens aci pret aci sastapās ar lāci; lai gan, ja nebūtu riska, Pāvels arī necenstos kļūt par tīģeru ķērāju. Tieši risks un neparastais amats viņu pievilka. Bet, ja arī notiks kas neparedzēts. . . Pāvels drīzāk mirs nekā padosies gļēvulībai. Sī doma viņu nomierināja, trīsas pārgāja, arī sirds sāka sisties ritmiskāk, bet saspringtība un iekšējais saltums neizgaisa.

Tīģeru taka ieveda vīrus plašā, ar sirmām eglēm apaugušā ieplakā. Visa šī ieleja bija mežacūku nopēdota — liels dzīvnieku bars bija ganijies kosās, kas te auga kā biezi sari, plānas sniega segas klāti. Pēdas bija gan senas, nedēļu vecas, gan svaigas — naktī iemītas. Un atkal tīģeriene, nepievērsdama uzmanību cūkām, turpināja savu ceļu. «Tātad te tuvumā viņai patiešām ir mielošanās vieta,» Pāvels nodomāja, pūlēdamies ieskatīties cik iespējams dziļāk biezoknī, taču tas arvien atklāja gluži ko eitu, nevis to, ko viņš sasprindzis cerēja ieraudzīt. Bet, ko pagaidām neredzēja acis, to centās uzburt iztēle . . . Un iztēlē rādījās viens un tas pats: baltegļu puskrēsla, tumšas siekstu un kritalu kaudzes, nomīdīts, asinīm nošķaidīts sniegs, tajā saplosīta mežacūka vai izjubrs ar apgrauztām ribām un virs tā trīs milzīgi, asinīm notašķīti kaķu purni ar niknām, spīdošām acīm . . . Nez kāpēc Pāvelam šķita, ka acis tīģerim ir tieši niknas un degošas kā ogles, jo ne velti ļaužu valodās tīģeris ir pats bīstamākais un asinskāi rākais zvērs.

—   Vadzi, Pavelko, apstājies!— pieklusinājis balsi, Jevtejs uzsauca.— Neskrien tik traki, āre, Judovs ar Nikolaju netiek līdzi . . .— Jevtejs, elpu aizturējis, uzmanīgi nopētīja tīģeru taku un mežacūku pēdas, kas to krustoja.

—   Re, cik daudz rukšu biezoknī salasījies! Liels bars, to viņa nu ganīs visu ziemu.— Jevteja uzacis un bārda bija nosarmojusi, bet uz vaigiem un deguna spīdēja sviedru lāsītes.— Drīz būsim mielošanās vietā.— Viņš paskatījās uz Džeri — suns, nostiepis siksnu, saspringti lūkojās meža biezoknī tīģeru takas virzienā, uz to pašu pusi skatījās arī Amūrs.— Āre, suņi jau arī ausās!

—  Kas ir, kamdēļ apstājies?— klusi, bet satraukti jautāja Savelijs.

—  Nekas, gaidām jūs, es Pāvelam teicu, lai iet lēnāk — jādomā, šī ir pavisam tuvu. Saki Nikolajam, lai sagatavo karabīni. Aiziet, Pavelko!

Un atkal Jevteja balsī Kalugins saklausīja slēptu satraukumu. Pāvela sirds, lai arī kā viņš centās sevi nomierināt, no jauna sāka strauji un skaļi dauzīties, nervi bija saspringti kā stīgas. Viņš negāja ātri, bet elpa nez kāpēc visu laiku aizrāvās, it kā viņš skrietu. Minūtes desmit tā soļojis, viņš ieraudzīja uz takas kāda cita tīģera pēdas, kas nāca no pretējās puses. Tās bija vēl siltas: suņi, tās apostījuši, saboza spalvu uz skausta. Vīri saprotoši saskatījās.

—  Tagad, Pāvel, pasteidzies!— Jevtejs klusu sacīja. — Redzams, tīģeris mūs sajutis, āre, nācis šurp uzzināt, kas par lietu. Tagad tas var arī negaidīt mūs mielošanās vietā, bet uzreiz aizvest jaunos no turienes prom, tad mums vajadzēs rikšot tiem pa pēdām.

«Tā, nu tik sāksies!» Pāvels nodomāja ar azartu, drāzdamies pa svaigajām zvēra pēdām. Taču jau pēc simt metriem viņš ieraudzīja saplosītu mežacūku, kas gulēja sopkas pakājē klajā vietā starp taciņu un rakumiem. Sniegs visapkārt bija nomiņāts un sajaukts ar cūku sariem. Atri apgājuši šai mielošanās vietai, vīri atrada tīģeru pēdas — tās stiepās pa senām mežacūku pēdām augšup uz sopku un bija vēl pavisam nesen iemītas — zvēri šo vietu bija atstājuši pirms minūtēm piecām.

—  Ka tevi jupis! Velns parāvis!— pataustījis pēdas ar roku, Savelijs nikni nolamājās.— Prom ir, aizvedusi jaunos, sajutusi mūs pirms laika. Nu, kusties, kusties, Pāvel! Ko stāvi? Ašāk pa pēdām līdz viņu pirmajai migai! Kā šie lēkšiem metīsies prom, tā tūlīt šauj! Saprati?

—  Viss skaidrs, Savelij Makarovič!— līksmi atsaucās Pāvels, no jauna drāzdamies pa pēdām.

—  Ne jau tik zibenīgi!— Jevtejs viņu apturēja.— Steigties vajag, bet mūs ar nepamet. Ja viņa izies uz svaigām rukšu pēdām — skaties, nepazaudē īstās!

Nogāzes vidū tiģeri patiešām iznāca uz svaigām mežacūku pēdām un ilgi cilpoja pa tām, cenzdamies jaukt savējās, taču Pāvels droši orientējās tajās un drīz vien izveda brigādi neskartā klajumā. Seit tiģeri turpināja ceļu šķērsām nogāzei, augšup uz sopkas virsotni'—viņu solis bija mierigs kā iepriekš. Taču driz Pāvels ievēroja, ka priekškāju nospiedumi mainījušies. Tīģeriene bija ptskatijusies un lūkojusies lejup uz nogāzi, aizkaitināti pīckājot asti.

«Nekas, nekas, putniņ, vai tu dusmojies vai ne, mēs no tevis neatstāsimies,» Pāvels apmierināts nodomāja.

Kaut ari kalns nebija visai stāvs, pa irdeno, smiltīm līdzīgo, birstošo sniegu tajā bija arvien grūtāk uzkāpt; mugursoma spieda plecus, žņaudza krūtis, apgrūtinot elpošanu, karsti sviedri tecēja pa seju. Ja vajadzētu paātrināt gaitu, Pāvels to nespētu: viņš rāpās augšup pa pēdām pēdējiem spēkiem. Sākumā vīri mina viņam uz papēžiem, bet drīz jau atpalika. Pāvels pagausināja soli un uzreiz jutās vieglāk. Bet tīģeru taka stiepās un stiepās augšup, un šķita, ka tai nebūs gala. . . Reiz atskatījies viņš ieraudzīja Jevteja seju: ūsas un bārda bija mitras no sviedriem, uzacis un cepure biezas sarmas klāta, aiz piepūles sašķiebtā mute kāri tvēra dzestro gaisu. Brālim pa pēdām zemu nokārtu galvu gluži kā vecs darba zirgs izmisīgā sasprindzinājumā augšup rausās Savelijs. «Pat man ir grūti, bet kā viņi, vecīši, iztur šādu slodzi?» Pāvels pārsteigts nodomāja, neviļus palēninādams tempu.

—  Kamdēļ tik gausi?— Jevtejs pikti nosēca.— Pieliec, pieliec soli! Dzen-viņu, Pavelko, dzen! Kamēr nerikšo, dzen. .

—  Spied, Pavluha, spied, cik vari! Vēl maķenīt, un mēs viņus saņemsim ciet,— Savelijs uzbudināts sēca.

Tā kā tīģeriene nebija apgājusi biezu, ērkšķainu eleite- rokoka puduri, bet lauzusies tam cauri, Pāvels secināja, ka zvērs jau steidzas izbēgt no vajātājiem — tā solis bija kļuvis platāks. Beidzot netālu no pašas virsotnes, tīrā ozolu audzē tīģeriene, pārtraukusi rāpšanos augšup, gar nogāzi sāka aši skriet. Aizskāris ar roku pēdas, Pāvels no satraukuma drebošā balsī iekliedzās:

—   Aiziet! Si sākusi lēkšot prom!

—   Ko tu bļausties?— Savelijs uzbudināts pakratīja galvu, turēdams aiz pavadas Amūru, kas slējās pakaļkājās.— Ko bļausties?! Sauj! Sauj, ka tev saka!—Savelijs kā apsvilis meta ar roku un, pagriezies pret Nikolaju, kas steidzīgi rāva no muguras karabīni, uzkliedza ari viņam:— Sauj! Sauj ātrāk! Tūļājas kā grūta sieva . . . nevarēji sataisīties jau agrāk?

—  Nomierinies taču, tēvs!— Nikolajs atcirta.— Mūžīgi tu. . .

Viņa balss izgaisa šāviena dārdā. Atri paraudams aizslēgu, Pāvels izšāva gaisā visu aptveri.

Pēc šāvieniem īsu brīdi iestājās skanīgs klusums. Pāvels atskatījās uz Jevteju, nezinādams, ko darīt.

—   Skrien pa pēdām!— Jevtejs kliedza.— Skrienot šauj!

—   Bez pārtraukuma šaujiet pēc kārtas!— Savelijs, joprojām juceklīgi mētādams roku, uzgrūdās Jevtejam. — Ko stāvat, velns parāvis! Pavluha, skrien pa pēdām! Nikolaj, šauj! Sauj, ka tev saka! Kurls esi. vai?

Vai nu Savelija satraukums ietekmēja suņus, vai arī viņus mulsināja Pāvels, kas metās pa tīģera pēdām, bet abi lopiņi, saslējušies pakaļkājās, nikni rēja un smilkstēja, un tai pašā laikā apdullinoši rībēja Nikolaja šāvieni — viņš šāva bez pārtraukuma, troksnis saplūda nepārtrauktā rīboņā, un Pāvels, paguvis ielikt karabīnē jaunu aptveri, turpināja šo pērkona grāvieniem lidzīgo dārdinā- šanu. Pēc tam atkal bija pārtraukums, abi strēlnieki skrienot drudžaini pielādēja, bet šāvienu atbalss ilgi vēlās virs taigas un sopkām. un suņi Pāvelam aiz muguras nikni rēja un vaukšķēja. Savelijs aizsmacis, smagi elpodams, klaigāja:

—   Blīkšķiniet! Blīkšķiniet bez mitas! Neļaujiet viņai atvilkt elpu!

Pāris reižu izšāva arī Judovs, bet viņa gludstobra šautenes šāviena troksnis salīdzinājumā ar vitņstobra šautenēm izskanēja kā pakluss plīkšķis, turpretī karabiņu šāvieni dārdēja, nikni tricinādami trauslo, salto gaisu. Izklausījās, it kā gigantiskas pletnes nežēlīgi šaustītu skanīgās sopku muguras, kas atgādināja bailēs sastingušu pinkainu, fantastisku nezvēru baru. Skrienot šaudams gaisā. Pāvels neaizmirsa skatīties ari zem kājām, baidīdamies paklupt un izšaut nejauši. Nepagāja ne minūte, kā viņam likās, kad piecas aptveres no viņa labās kabatas jau bija izšautas. Karabīnes stobrs sakarsa, eļļa tajā izkusa un tecēja uz rokām. «Mēs esam sacēluši briesmigu traci!» Pāvels pārsteigts nodomāja. «Ja to kāds izdzirdēs, pārbī- sies līdz nāvei.»

—   Bliez retāk, Pavelko, retāk!—starp šāvieniem iespraucās Jevteja balss.— Taupi patronas!

—   Lai tik rībina, lai!— Savelijs aizrāvies mudināja.

1-93

—  Kā — lai ribiņa?! Kamdēļ lai rībina?! Visas patronas izšaus, ar ko tad aizbaidīsi tīģeri?

7 1000

Izšāvis vēl vienu aptveri, Pāvels beidzot ieraudzīja dubultas pēdas — tīģeriene lieliem lēkšiem bija metusies pa kreisi, bet jaunie strauji pagriezušies pa labi, tieši lejup pa nogāzi uz tērces palieni.

—   Jevtej Makarovič! Izšķīrām! Izšķīrām!— viņš priecīgi paziņoja Jevtejam, kas pieskrēja klāt.— Re, kur viņa aizskrējusi sāņus. . .

—   Labi, Pāvel, labi!— smagi, sēcoši elpodams, Jevtejs noteica.— Tagadīt laidies viņai pa pēdām metrus simt, un izšauj trīs četras reizes. Ja viņas pēdas atkal nepagriežas uz to pusi, kur aizrikšoja jaunie, tad pa taisno skrien atpakaļ pie mums. Mēs iesim pakaļ jaunajiem, tu mūs panāksi, bet, ja šī pagriezīsies, dzen tālāk prom un bliez bez apstājas.

—   Viss skaidrs, Jevtej Makarovič!— atsaucās Pāvels un, daudz nedomādams, drāzās pa tīģerienes pēdām.

Aiz muguras Savelijs vēl kaut ko nokliedza, bet viņa balss nozuda suņu rejās un smilkstos; pēc tam nodārdēja šāviens, tad vēl un vēl — tur šāva Nikolajs. Apstājies Pāvels arī izšāva, parāva aizslēgu un, zem mugursomas smaguma zemu saliecies, karstiem sviedriem plūstot, skriešus devās tālāk.

Paskrējusi garām tīrai, ar ozoliem apaugušai nogāzei, tīģeriene metās dziļāk tumšā, biezā eglājā, virzīdamās arvien vairāk pa labi — tuvāk jaunajiem tīģeriem. «Vai tiešām atkal saies ar tiem kopā?» Pāvels uztraucās un izšāva vēl divas reizes. Lejā pa labi dārdināja Nikolajs. Tas Pāvelu uzmundrināja, saspringums mazliet atslāba, taču viņš turpināja iet pa pēdām, modri skatīdamies uz visām pusēm, bet karabīni turēja tā, lai jebkuru brīdi tā būtu viegli piesviežama pie pleca. . .

No ātrās iešanas un smagās somas mugura bija slapja. Laužoties cauri eglājam, Pāvels ar labo vaigu uzdūrās uz zara, pikti pārvilka ar cimdu pār saskrambāto vietu, sāpes nejuta, bet, ieraudzījis uz cimda asinis, ironiski nodomāja: «Se tev, tīģeru ķērāj Kalugin, pirmais ievainojums, iegūts cīņā ar tīģeriem.»

Tīģerienes pēdas arvien vairāk griezās pa labi. Negaidot kļuva gaišāks, egļu mežs pašķīrās, un Pāvels iznāca uz stāvas, ar lazdām apaugušas nogāzes. Tīģeriene, no kaut kā nobijusies, bija strauji metusies pa kreisi un aizrikšojusi gar eglāja malu uz ciedrupriedēm apaugušas sopkas virsotni.

—  Taisies, ka tiec!— Pāvels priecīgi iekliedzās un divas reizes izšāva pēdu virzienā. Tūlīt pa labi lejā atbildot nodārdēja trešais šāviens, un Kalugins metās uz turieni taisni caur krūmiem, stāvajā nogāzē nemitīgi slīdēdams un nokrizdams uz sāniem, riskēdams pārmest kūleni un lauzt kaklu.

Nikolajs vairs nešāva, bet Pāvels jau skaidri sadzirdēja suņu rejas. Viņš panāca vīrus tērces ielejā.

Jevtejs un Savelijs ar pūlēm noturēja suņus, kas rāvās ūž priekšu.

—   Nu, vai tīģeriene ir prom?— Savelijs nepacietīgi jautāja.

—   Prom, prom, aizgāja taisni uz augšu,— slaucīdams kaistošo seju ar sniegu, Pāvels noguris paskaidroja, gatavodamies pietupties, lai atvilktu elpu un kaut mazliet atpūstos.

Bet Savelijs, priecīgi, plati pasmaidīdams, pamāja Nikolajam.

—   Nu, dēliņ, uzbliez vēl pāra reižu, lai suņukam lielāka patikšana!— Un, noliecies pie Amūra, attaisīja tam kakla- siksnu.

Pēc šāvieniem suņi, ko vīri palaida vaļā, viens otru apdzīdami, bez trokšņa iedrāzās biezoknī, un zvēru ķērāji cits aiz cita metās lejup pa tīģeru pēdām. Pāvels skrēja pēdējais, aiz Judova, bet drīz tas sāka atpalikt, attālinādamies no Nikolaja, un Pāvels paskrēja Judovam garām, pēc tam aizsteidzās priekšā arī Nikolajam, Savelijam, Jevtejam un, izrāvies pirmais, bija pārsteigts, ka varējis ne tikai pārvarēt savu neseno ārkārtīgo nogurumu, bet vēl aizsteigties visiem priekšā. Tomēr saspringtais skrējiens lika sevi manīt. Nevar taču bezgalīgi drāzties pakaļ tīģeriem. . . Nolādētā mugursoma! Tā spiež plecus kā klintsbluķis, un apģērbs — gluži kā svina skafandrs, tajā ir tik karsti, smacīgi un šauri, ja varētu to noraut un lēkšot tālāk kā no mātes miesām nācis. . .

—   Maķenīt piebremzē, Pāvel, tu drāzies par ātru! — aizelsies piesmakušā balsī Jevtejs viņam uzsauca.— Neatraujies par tālu, Judovs netiek līdzi.

—   Ņemies vēl te ar to Judovu!— Savelijs nolamājās. — Judov! Velns parāvis! Vai pa iemītu taku patiesi ašāk nevari? Kusties veicīgāk, citādi tīģeriene saplosīs tev pakaļu! Pēdējo šī allaž grābj ciet!— Un nepacietīgi pamāja Pāvelam.— Rikšo, Pāvel, rikšo!

Skrienot vairākkārt atskatījies, Pāvels redzēja, ka draudi ir palīdzējuši: bailīgais Judovs tagad skrēja starp Nikolaju un Saveliju.

—   Stāvi, Pāvel, apstājies!— Jevteja balss atskanēja īstajā brīdī. Sirds krūtīs dauzīja kā ar āmuru — tagad laiks to nomierināt kaut minūti, kaut vienu mirklīti.

Saliecies, pasviedis somu augstāk uz muguras, plati iepletis kājas, Pāvels, nezaudēdams dārgo laiku, atpūtās un lūkojās uz vīriem, kas tuvojās viņam.

Pieskrējuši arī viņi kādu mirkli stāvēja un, zemu noliekušies, gaidīja, kamēr elpošana kļūs vienmērīga, ar sniegu noberzēja nosvīdušās, kaistošās sejas. Jevtejs norāva no galvas cepuri, ieklausījās un kā šaubīdamies teica.

—   Laikam tak rej. ..

Arī Pāvels noņēma cepuri un ieklausījās. Klusi, vienmuļi šalkoja taiga, krūtīs dobji sita sirds, atbalsodamās deniņos ar smalki pulsējošu sanoņu; vēl viņš dzirdēja blakus stāvošā Jevteja elpu, bet nekādas citas skaņas nespēja uztvert.

—   Nav gan dzirdama riešana, Jevtej Makarovič, jums tikai tā būs izlicies.

—  Ahā! Rej, rej!— Savelijs priecīgi sarosījās.— Rej mūsu čabulīši!

Tagad riešanu sadzirdēja visi tīģeru ķērāji.

—   Dzen, dzen, mīlulīši!— brigadieris, steidzīgi uzmaukdams cepuri dziļāk uz pieres, satraukti sacīja Pāvelam. — Tagad mums jāpasteidzas, ka tīģeri nesaplosa suņus. Vai piekusi, pa priekšu skriedams? Es tevi nomainīšu. .

—   Neesmu nokusis, kas par niekiem!— Pāvels atvēcinā- jās, pūlēdamies ielikt balsī pēc iespējas vairāk možuma, un tas viņam acīmredzot izdevās, jo Savelijs, atzinīgi pamādams, pagriezās pret Nikolaju un sajūsmināts teica:

—  Redzi, kāds! Bet tu teici, ka neizturēs, nolūzīs. Nu, Pavluha, piespied vēl, tavs eksāmens turpinās!

Spriežot pēc tā, ka riešana skanēja vienā un tai pašā vietā, suņi turēja tīģeri ielenkumā. Viri skrēja pa skraju, ozoliem apaugušu nogāzi, bet tur, no kurienes skanēja suņu rejas, kā tumša siena melnēja egļu mežs. Meža malā Jevtejs spalgā balsī apturēja brigādi:

—  Stāt! Apstājieties, puiši! Tur, eglainē, nebūs staklēm derīgu koku, jānocērt šeit!

—  Jā, patiešām, Jevtejuško!— Savelijs attapās un, veikli nometis mugursomu, raisīja to vaļā. Izvilka cirvi, pieskrēja pie tieva oša ar žuburotu galotni un bez kavēšanās sirdīgi sāka to cirst. Pēc vairākiem cirvja triecieniem osītis nodrebēja, noliecās un, smalkā balsi iečīkstēdamies, nokrita sniegā. Sim darbam Savelijs patērēja ne vairāk kā minūti. Pēc tam, atcirtis pusmetru garu kātu rokas resnumā, brigadieris veikli divos vēzienos atskaldīja žubura kreiso un labo zaru, ar pāris cirtieniem nolīdzināja asās cirtuma vietas, lai, pasarg dievs, neievainotu tīģeri vai neizdurtu tam acis ar žuburu asajiem galiem. Apskatījis stakli, Savelijs apmierināts nometa to Judovam pie kājām:

—   Ņem, puis! Te tev būs šekums. . .

—  Tas man?— Judovs pacēla stakli, neuzticīgi, ar bailēm aplūkoja un uzsauca Savelijam, kas jau steidzās pie nākamā kociņa.— Vai neesat to par īsu apcirtis, Savelij Makarovič? Šausmīgi maza!

—   Pašā laikā, puis, pašā laikā!— Savelijs pameta ar roku, nolūkodams koku galotnē nākamo stakli.— Tu domāji — jo garāks šekums, jo drošāk vari tuvoties tīģerim7  Nekā nebija — viss otrādi!

Pāvels, kas pa šo laiku arī bija nocirtis žākli, dzirdēdams pēdējos Savelija vārdus, steidzīgi saīsināja sava darbarīka kātu par veselu metru.

—   Par maz, par maz atcirti, Pāvel!— zobgaligi noteica Jevtejs, vilkdams garām pamatīgu ozola stakli.— Divus trīs veršokus vēl vari droši cirst nost. Es tak tev jau teicu, kātam jābūt tik garam kā tavu roku izpletums, bet ne garākam. Ar garu stakli tu krūmos sapīsies, nevarēsi atvēzēties, un arī pēc tam noturēt tīģeri būs parocīgāk, ja ar krūtīm atspiedīsies pret kāta galu. . .

Izmērījis kātu, Pāvels secināja, ka tas tiešām ir garāks, nekā vajadzīgs, taču roka necēlās, lai atcirstu veselu pusmetru, tāpēc, pagriezies ar muguru pret Jevteju, izlikās, ka atcērt liekos piecdesmit centimetrus, bet patiesībā noņēma ne vairāk par veršoku un, apmierināts ar paveikto, aizskrēja pie savas mugursomas.

Pa to laiku suņi, laikam padzirduši cirvju klaudzienus, ierējās drošāk un uzmācīgāk. Pametis pēdas, Pāvels tagad skrēja tieši pie suņiem, un, jo vairāk viņš tiem tuvojās, jo lielāka auga vēlēšanās ieraudzīt tīģeri. Viņš jau vairs nejuta ne baiju, ne satraukuma. Puisis skrēja suņu reju virzienā, vēlēdamies vienīgi panākt medījumu, nepalaist to. . . Smagā stakle traucēja — ķērās krūmos, koku apakšējos zaros. Suņi rēja jau pavisam tuvu. Vēl bija jātiek pāri tai ledus klātajai tērcei, pēc tam klajumiņam pie vējlau- zas — bet tur droši vien arī slēpās tīģeris. «Ātrāk, ātrāk pie tā! Suņi, turiet to ciet, turiet, mīļie kustonīši! Tīģeris nepavisam nav briesmīgs!» Pāvels sajuta pat vieglu vilšanos.

Bet, tikko viņš paguva tā nodomāt, kaut kur no vējlau- zas, gluži kā saskaldot zemi divās daļās, atskanēja dimdošs rēciens, no kura Pāvels sajuta tirpas pārskrienam pār muguru, kājas kļuva neticami smagas. Neviļus palēninādams skrējienu, Kalugins apjucis atskatījās uz Jevteju. Tas skrēja ar stakli uz pleca, zemu noliektu galvu un, šķiet, nepievērsa nekādu uzmanību tīģera balsij. Pēc brīža rēciens atkārtojās, tad atskanēja izmisīgi Džera smilksti, dobji ierējās Amūrs, un viss apklusa.

—  Apstājies, Pāvel! Pagaidi, nelien vējlauzā,— Jevtejs brīdinoši uzsauca.— Kā rādās, mūsu Džeritim ir vakars. . So jau nogrāba. . .

Vēlreiz dārdoši un baismīgi ierēcās tīģeris, pārbijies ierējās Amūrs, kaut kur sāņus no viņa atkal iesmilkstējās Džeris, un vēlreiz viss pagaisa asinis stindzinošā rēcienā. Tīģeru ķērāji nedroši apstājās pie vējlauzas. Tagad zvērs jau rēca bez pārtraukuma. Tā balss atskanēja gan vienā, gan otrā vietā, tāpat dažādās vietās ierējās Amūrs; suņa rejas brīžam bija niknas, brīžam pārbaidītas, bet tad tam pievienojās aizvainoti smilkstošā Džera balss. Laikam tīģeris vajāja suņus.

—   Nu, paldies dievam!— Jevtejs nopriecājās.— Izklausās, ka Džeris ir dzīvs.

Noņēmis stakli no pleca, Nikolajs izlika to priekšā un vaicājoši paskatījās uz Jevteju, kas pētīja vējlauzu.

—  Man liekas, tēvoc, tur nav nekāds tīģeris, bet pati tīģeriene. Pārāk dobji rēc.

—   Rādās, ka pati vien būs. . .— Savelija balsī nebija pārliecības, viņš vērīgi ieskatījās vējlauzā.

Nikolajs satraukti palūkojās uz tēvu, nemierīgi aplaida acis apkārt un pieskārās ar roku karabīnei, kas karājās uz muguras.

—   Pārāk griezīgi un nikni rēc,— Savelijs turpināja. — Taisni šermuļi iet pār muguru! Vai patiesi viņa piesējusies suņiem? Kā tu domā, Jevtejuško?

—  Es domāju: tā nav viņa,— Jevtejs pārliecināts pakratīja galvu, joprojām pētoši aplūkodams apkārtni.— Tīģeriene sen būtu piebeigusi suņus. Jaunais tur ir, jaunais — taisa lielu troksni, bet darīt neko nedara! Tikai ar rupju balsi, velns! Tomēr alga viena, mums nav nekādas jēgas līst vējlauzā pie viņa, raudzīsim iet apkārt. . . Bet jūs, puiši,— Jevtejs pagriezās pret Pāvelu,— kolīdz nonāksim pie viņa un viņš lēkšiem skries mums virsū, tūlīt mugursomas nost — un plecu pie pleca stāties, šekumus turēt cieši, lai ar ķepu neizsit!— Viņš stingri paskatījās uz Judovu. — Lai die's pasarg, ja kāds domā slēpties aiz muguras!. .

—   Bet, tēvocīt, ja tomēr tā ir tīģeriene, ko tad darīsim?

—  Ko darīsim, ko darīsim!— sākdams iet apkārt vējlau- zai, Jevtejs pikti atsaucās.— Agrāk mēs ķērām visādus: gan lielus, gan mazus, kādus vien suņi aizturēja, tādus ķЈj-ām. Ja tā būs tīģeriene, liksimies tai virsū — un beigta balle! Neatstāsim tak viņai suņus saplosišanai.

—  Atraduši īsto laiku, kad stridēties,— Savelijs noburkšķēja.

Pāvels mēģināja paiet garām Jevtejam, bet tas klusēdams ar roku norādija sev aiz muguras. Viņš pats ātri un noteikti apgāja vējlauzu, atzinīgi palocīdams galvu pēc katra tīģera rēciena, it kā tā būtu nevis draudoša zvēra balss, bet patīkami lakstīgalas treļļi. . .

Nebija tā, ka Pāvels baidītos,— gluži vienkārši viņā viss līdz pēdējai nervu šķiedrai bija sasprindzis. Sis briesmīgais, asinis stindzinošais rēciens it kā vienā rāvienā bija izgaisinājis Pāvela iepriekšējo azartu — tagad galvā bija tikai viena doma: «Nenobities! Nepievilt Jevteju!» Un, pakļaudamies šai domai, viņš bija gatavs sekot Jevtejam kaut vai vulkāna krāterī. . .

Atkal atskanēja izmisīgi smilksti — šoreiz tas bija Amūrs, acīmredzot tīģeris bija ticis klāt arī viņam. Pievērsdams zvēra uzmanību sev, nikni ierējās Džeris. Suņu riešana, tīģera rēkšana, caur vējlauzu skrejošo vīru smagā elpošana, viņu bārdainās, koncentrētās sejas, masī- vās, žuburotās stakles uz pleciem, tumšais mežs, zemē guļošās kritalas, kā milzu zirnekļi ar saknēm gaisā sastingušās siekstas — tas viss neizdzēšami iespiedās Kalugina apziņā kā ārkārtīgi saspringta, nomācoša, tomēr neizskaidrojami pievilcīga glezna — tā droši vien jūtas cilvēks, ejot gar bezdibeņa malu,— gan baisi, gan gribas tajā ieskatīties. . . ,

Beidzot tikuši apkārt vējlauzai un izkļuvuši tīrā meža laucē, mednieki ieraudzīja tīģeri; metrus piecus no svītrainā zvēra, nervozi kuļādams asti, nikni rēja Džeris — sāns tam bija vienās asinis. Amūrs gulēja zvēram aiz muguras un arī rēja, taču nevis nikni, bet gan aizvainoti, ar iekaucieniem un smilkstiem, it kā žēlodamies. Džeris, joprojām riedams, lēni un uzmanīgi tuvojās zvēram. Apdullinoši ierēcies, tīģeris skrēja sunim virsū, taču Džeris, acumirkli atlēcis sāņus, metās prom, ko kājas nes, bet no aizmugures garo tīģera asti jau tvarstīja Amūrs. Strauji pagriezies, tīģeris ar rēcienu drāzās pakal Āmuram, bet tas jau stāvēja tālu sāņus un bija gatavs aizbēgt vēl tālāk. Pa to laiku Džeris, apmetis pusloku, atgriezās iepriekšējā vietā. Suņu saskaņoto rīcību Pāvels, par spīti ārkārtējam satraukumam, tomēr paguva ievērot. TaЈ&gt;u tālākie notikumi nozibēja neiedomājamā ātrumā: tīģeris, pagriezis galvu, īsi, ar tādu kā īpašu niknumu ierēcās iJm, saslējis asti, pēkšņi metās aujos, taču nevis uz suņiem, bet uz cilvēkiem, kas viņam tuvojās.

—   Met nost mugursomu! Stājies blakus!— Jevtejs vaN donīgi nokomandēja, nometa mugursomu un pagāja uz priekšu ar stakli kaujas gatavibā.

Vienā mirkli atbrīvojies no mugursomas un pārmetis karabīni no pleca aiz muguras, Pāvels atradās blakus Jevtejam. Vēl bridis — un tuvu blakus Pāvela staklei Savelijs un Nikolajs izgrūda ari savējās. Galvu nepagriezdams, Pāvels mēģināja saskatīt piekto stakli, taču tās nebija ne pa labi, ne pa kreisi. .

Veiklām kustībām Jevtejs uzsvieda uz savas stakles galiem tukšu audekla maisu. Tiģeris pa to laiku, nepievērsdams uzmanību no aizmugures uzbrūkošajiem suņiem, nevaldāms un nikns strauji tuvojās. Arvien tuvāk un tuvāk! Pavisam tuvu! Jau bija saskatāmas viņa niknās acis, atņirgtā rīkle un pieglaustās ausis.

—  Turieties, puiši! Taisās uz lēcienu! Es novērsīšu viņa uzmanību, bet jūs nesnaudiet!—noskanēja Jevteja stingrā un mierīgā balss. .

—   Pamatīgs makans!—Savelijs iesaucās.

—  Pavelko, mēģini nogāzt viņu uz sāna, kad ar maisu novērsīšu viņa uzmanību. Nelien tak uz priekšu! Es raudzīšu piesaistīt viņa skatienu, pēc tam tu meties uz viņu. .

—   Stingri atsperies, Jevtejuško, viņš nāk tieši tev virsū! Turiet acis vaļā, puiši! Vēl, vēl maķenīt pielaid viņu tuvāk, Jevtejuško!

Vai nu tāpēc, ka Jevtejs bija malējais un mazliet priekšā pārējiem, vai cita iemesla dēļ, bet, kā Pāvels skaidri redzēja, tīģeris skrēja tieši uz viņu, tieši viņu nikni dedzināja ar acīm, tieši pār viņu bija gatavs izgāzt' savu sakrāto niknumu un spēku

Jevtejs stāvēja nekustēdamies un, izstiepis uz priekšu žuburoto koku, mazliet saliecies, sasprindzis, nenotaiz- dams acu no tīģera atņirgtā purna, gaidīja kādu īpašu brīdi. Tikai pie pašas stakles tiģeris strauji piebremzēja ar visām četrām ķepām, plati atpleta rikli, apdullinoši ierēcās, pietupās, gatavodamies lēcienam, un šajā mirklī Jevtejs grūda koku ar tajā iekārto maisu tieši tīģerim purnā, bet zvērs neiedomājami ātri un veikli ar ķepām sagrāba maisu un stakli.

Klūpiet tam vir-sū!— mežonīgi iebļāvās Jevtejs, pūlēdamies izraut koku.

Bet, pirms bija atskanējis Jevteja bļāviens, Pāvels jau mērķēja uz tigeri un, mazliet pietupies, koncentrējis staklē kāju, roku un visa auguma spēku, grūda to uz tīģera kaklu un, sev par izbrīnu, ieraudzīja, ka zvērs viegli apveļas uz sāniem un, ķepas tirinādams, mežonīgi acis bolīdams un ar atņirgto sarkano rīkli sēkdams, pūlas izķepuroties. Tas viņam nenāktos grūti — to Pāvels uzreiz juta, tāpēc izmisīgi iekliedzās:

—  Gāzieties virsū! Tūlīt iz-spruks!

—  Turi, Pavluha! Turi!—Savelijs atsaucās it kā no tālienes, bet pēkšņi atradās blakus, un viņa resnā oškoka stakle aptvēra un piespieda pie zemes stiprās tīģera krūtis, bet no otras puses zvēra paslēpenes jau uzmanīgi aptvēra un noturēja Nikolaja žuburotais koks. Jevtejs, beidzot izrāvis savējo no zvēra ķepām, piespieda ar to tīģera vēderu. Tīģeris dobji rēca, gārdza un izmisīgi locījās, pūlēdamies atbrīvoties no kokiem, kas to aptvēra un piespieda pie zemes.

«Bet kur tad piektā stakle? Jābūt taču piecām,» Pāvels izbrīnījies nodomāja un. paskatījies apkārt, ieraudzīja sev aiz muguras Judovu; vienā rokā viņš turēja šauteni, otrā — stakli.

—   Judov! Ko stāvi kā bikses pietaisījis?— sašutis iesaucās Pāvels, visiem spēkiem pūlēdamies neļaut tīģerim iebāzt ķepu stakles žuburā. — Mūdzis tāds . . . Palīdzi taču ātrāk . Ka tevi velns . . . Nāc palīgā, tev saka!

Tīģeris jau iebāza ķepu koka žāklī un, lai ari kā Pāvels spieda, viegli to atgrūda, atbrīvodams kaklu, nikni norē- cās un mēģināja ar ilkņiem sagrābt Jevteja kāju, taču vecais mednieks to laikā atrāva.

—   Judov! Ka tevi velns… Kurls, vai?—nikni uzkliedza Savelijs, ar grūtībām noturēdams savu stakli.— Met nost bisi' Met nost, tev saka! Tūlit ej palīgā

Pāvelam! Ātrāk piespiediet pie zemes zvēra kaklu! A-ā, velns parāvis — tūlīt būs vaļā!

Pāvels izrāva divžuburu un no jauna piespieda tīģera kaklu, bet neveiksmīgi — tagad zvērs jau ar ietrenētu kustību precīzi un ātri iebāza ķepu žuburā, bet šajā laikā Judova stakle, pati mazākā, cieši aptvēra tīģera kaklu un piespieda pie zemes. Sajuzdams piecu stakļu spēku, tīģeris, kā šķita Pāvelam, uzreiz pārstāja pretoties un ar izbrīnu un paniskām bailēm paskatījās uz divkājainajām būtnēm, kas bija viņu ielenkušas.. Taču tas ilga tikai nedaudz mirkļu, tad Pāvels juta atkal zem žubura savelkarrties zvēra muskuļus, apaļās, dzintarainās acis ar zaļganbrūna- jām zīlītēm sāka neganti grozīties, bolīties un beidzot, mežonīga iekšēja niknuma spiestas, izvalbījušās sastinga.

—   Puiši! Ciešāk, ciešāk turiet stakles!— Savelijs satraukti brīdināja.— Tūlīt sāks trakot. . . Nikolaj! Aizsper prom Amūru, āre, tas jau zogas klāt, grib iekost — saniknos tīģeri vēl vairāk, velna suns! Sper, sper prom!

Nikolajs pagriezās, gatavodamies ar kāju aizsviest Amūru, bet suns, it kā to nojauzdams, steidzīgi, zagšus ar zobiem ieķēra tīģerim krustos un tūlīt atlēca tālu sāņus. Tīģeris šo kodienu it kā bija gaidījis: dusmīgi ierēcies apslāpētā balsī, tas nodrebēja, saspringa un, ar spēku iztaisnojies, gārdzoši, nikni rēkdams, raustīdams vīrus no vienas puses uz otru, sāka vicināt lielās ķepas, ko bruņoja asi liekti, tērauda āķiem līdzīgi nagi, un velti skrāpēja stakles koku. Droši vien pagāja krietns laiks, līdz zvērs atkal nomierinājās. No sasprindzinājuma Pāvelam bija gluži notirpuši pirksti, kas turēja žākļa kātu, taču zvērs vēl arvien locījās, bez mitas rēkdams. Beidzot apjēdzis, ka neizdosies ne atbrīvoties no nežēlīgajām koka ķepām, kas piederēja briesmīgajām būtnēm te ap viņu, ne ar nagiem aizsniegt šo būtņu dzīvās, nejauki smakojošās miesas, tīģeris, visiem spēkiem locīdamies, sāka velties no muguras uz sāniem.

—   Spiediet pie zemes! Neļaujiet viņam piecelties kājās! Tad vairs nenoturēsim.— Jevtejs bija nobažījies un stingri pavēlēja: — Judov, atdod savu žākli Pāvelam! Bet neatrauj tak to no kakla!— viņš uzbudināts iebļāvās. — Pastum sava žākļa kātu, Pāvels satvers un turēs tavā vietā, bet tu ņem viņa koku un noliec tuvāk Savelijam — krūtis jāpiespiež stingrāk, lai nepagriežas uz sāniem. Vai tagad saprati? Jā, tā būs pareizi . . . Bet tu, Pavelko, nespied, nespied tik dikti! Žāklis tak ir ciets, āre, kā tu viņam uzreiz kaklu sažņaudzi. Vai ta spēku nejūti, vai?

Beidzot, nomocījis medniekus un sevi, tīģeris pagura, atslābināja muskuļus, vairs nerēca, tomēr vēl nebija padevies, viss ķermenis trīcēja, dzīvnieks it kā nogaidīja, gārgdams kā pēc izvirduma aprimis vulkāns, bez iepriekšējā niknuma, tomēr, it kā apzināti ko aprēķinādams, uzmanīgi vēroja pretinieka rīcību. Ielūkodamies pieveiktā tiģera acīs, Pāvels bija pārsteigts par to sarežģīto jūtu gammu, ko izstaroja dzīvnieka dzintaraini dzidrie red žokļi.

—  Kā rādās, mincīt, maķenīt būsi pierimis,— Savelijs apmierināts konstatēja.— Jevtejuško, vai nav laiks viņu sasiet?

—  Tūlīt pārbaudīsim.— Jevtejs vairākas reizes spēcīgi paspieda stakli. Tīģeris ierēcās stiprāk, niknāk, izlaida līkos nagus, muskuļi mazliet saspringa, bet tūlīt atslāba. Vēl pēc brīža, velti izmēģinājies sadusmot tīģeri, Jevtejs pamāja Savelijam.— Ķeries pie darba, bračiņ!

Savelijs, nepacietīgi gaidīdams šo mājienu, tūlīt atdeva Nikolajam stakli, noņēma no pleciem plāno mugursomu, atraisīja auklas. No Savelija sasprindzinātās un nopietnās sejas un no tā, cik rūpīgi, tomēr ar nervozu steigu viņš šķiroja saites, Pāvels secināja, ka sasiešana nebūt nav tik vienkārša un droša, kā viņš bija iedomājies.

—   Tagad, Pavelko, nāk pats atbildīgākais darbs,— kā lasīdams viņa domas, teica Jevtejs.— Kā maķenīt ko nepaturēsi prātā, izlaidīsi šo, no acīm, šis ar nadziņiem sagrābs tevi aiz deguna … Te visu vajag punktīgi. Skaties un liec aiz auss, kā Savelijs to darīs. Galvenais — sasiet vajag bez steigas, bet art nevilkt garumā . . .— Tad, kaut ko atcerējies, viņš pēkšņi aprāvās, sarauca pieri un paskatījās uz Judovu. — Bet kamdēļ, tu, puis, turējies mums aiz muguras un vēl ar bisi? Kamdēļ nestrādāji ar stakli kā visi?

—   Es, Jevtej Makarovič, domāju, ka vienam jāpaliek ar šauteni drošības dēļ. ja kas notiek,— Judovs atklāti paskaidroja.

—  Ak tā . . . Drošības dēļ . . .— Jevtejs zobgalīgi novilka.— Nu, nu . . . Sargeņģelis . . .

—   Nu pietiek, tēvocīt, nemulsini puisi!— Nikolajs aizstāvēja Judovu. — Vai katram negadās kādreiz apjukt? Būtībā viņam bijuši paši labākie nodomi.

—  Ja nu būtībā, tad jau gan!— Jevtejs tikpat zobgalīgi noteica un, pamanījis, ka Amūrs atkal zogas pie tīģera, piespēra kāju un uzkliedza: — Amūr! Nav brīv!

Vai nu no cilvēka kliedziena, vai ari no suņa tuvuma tīģeris drausmīgi ierēcās, sagrozijās, mēģināja izlocīties, taču mednieki spēcigāk uzgūlās uz staklēm — un zvērs drīz nomierinājās, rēciens pārgāja klusinātā, burzguļo- jošā ņurdēšanā dziji riklē. gūsteknis uzmanīgi vēroja visu notiekošo. .,-j-,

Pāvelam šķita, ka Savelijs sien tīģeri nogurdinoši ilgi un pārmērīgi uzmanīgi, gluži kā padarot nekaitīgu mīnu, bet patiesībā viss taču bija gaužām vienkārši vispirms brigadieris apmeta saites cilpu ap vienu priekškāju, saviK cis to, viņš nodeva saites galu Nikolajam, tas, no visa spēka nostiepdams saiti, aptina to ap savas stakles kātu. Pēc tam Savelijs tieši tāpat izdarīja ar otru priekškāju, bet šī saišķa galu atdeva Jevtejam, un Jevtejs, tāpat kā Nikolajs, aptina to ap stakli. Mēģinādams atbrīvot no saites cilpas ķepu, tīģeris kopā ar saiti vilka sev klāt arī stakli — iznāca tā, ka viņš pats sevi saturēja ar divām staklēm.

Ar lielu uzmanību sasējis vispirms priekšējās, pēc tam arī pakaļējās kājas un stipri savilcis ar saiti tās kopā. Savelijs izslējās stāvus un, ar roku tverot pie jostasvietas sāpīgi saviebās.

—   Nolādētais radikulīts! Kā tik drusku saliecos, tā gatavs — stāvi tak rāms!—Loškarevs centās runāt dusmīgi, bet viņa acis apmierināti raudzījās uz sasaistīto zvēru.— Nu, nu, palaid vēl balsi, tūlīt mēs tev, kaķīt, aizvērsim rīkli . . .— Savelijs izņēma no kabatas parastas veļasauklas gabalu metra garumā un piegāja pie tīģera atņirgtā purna. — Nu, Jevtejuško, ar dievpalīgu nodarām vēl vienu darbu.

Jevtejs klusēdams pamāja, atdeva stakles kātu Pāvelam, piegāja pie tīģera no muguras un noslīga uz ceļiem. Dzīvnieks nemierīgi sagrozījās, ierēcās, vienlaikus sekodams ar acīm gan Jevtejam, gan Savelijam. Brigadieris, noliecies pār tīģera atņirgto purnu, tuvināja tam dūraini. Tīģeris, izlaidis no acīm aizmugurē stāvošo cilvēku, pacēla galvu un tvēra pēc cimda — Jevtejs to vien bija gaidījis. Tūlīt viņš stingri saņēma zvēru no aizmugures aiz ausīm. Tik rupja apiešanās tiģerim ārkārtīgi nepatika. Viņš izmisīgi noraustījās, nikni ierēcās, mēģināja atbrīvot galvu un sagrābt cilvēku aiz rokas, bet tas viņu cieši jo cieši turēja aiz ausim. Nolauzis tievu rīksti. Savelijs iebāza tā galu atplestajā rīklē, tīģeris rīksti acumirklī sakoda.

—   Are, es tak teicu, ka aizvērsim tev rīkli. — Savelijs paraustīja rīksti. Dzīvnieks dobji ierūcās un vēl stingrāk saspieda žokļus.— Nu, nu, paņurdi vēl maķenīt. Vadzi Pāvel, ar vienu roku turi vicu, no otras nelaid ārā žākli, pakustini, parausti vicu, citādi viņš to izspļaus un atkal atplētis rīkli.— Atdevis rīksti, Savelijs veikli aptina saiti ap1  tīģera purnu, stingri savilka to mezglā, tad vēl vienā mēzglā, garo galu apmeta ap tīģera pakausi, izvilka tās galu caur speciāli pie lūpas atstātu cilpu, pēc tam kārtīgi savilka un sasēja ar otru g*alu uz zvēra pakauša — izveidojās ciešs uzpurnis. Ar uzpurni tīģeris zaudēja karalisko biedējošo balsi, viņš tagad klusināti rūca un šņāca caur degunu, un viņa saspringti izvelbtajās acīs vairs nebija agrākā niknuma un slēptā eksplozīvā spēka, bet jaušamas vienīgi bailes un brīvības alkas. Pāvelu pārņēma savāda izjūta — ne tikai lepnums un uzvaras prieks, bet arī vainas apziņa tīģera priekšā, redzot zvēru karali tik nepievilcīgā, pazemojošā pozā.

Savelijs pa to laiku jau attina lielu maisu un pabāza tā malu zem tīģera dibena. Aizvākuši stakles, mednieki ar rokām mazliet pacēla dzīvnieku, kas locījās kā neprātīgs, un sāka stumt to maisā. Lai gan maiss bija milzīgs, tomēr zvērs bija vismaz divreiz lielāks par to.

—  Kā mēs viņu tur iestūķēsim? Viņam tur nebūs vietas . . .— Pāvels šaubījās.

—   Ei nu, ei! Būs, būs vieta, Pavluha,— no visa spēka spiezdams tīģera pakausi, Savelijs droši apgalvoja.

Un tiešām — lai arī kā zvērs pretojās, vīri bez kautrēšanās viņu iegrūda maisā un, aizsējuši to, stingri piestiprināja pie maisa plecu siksnas.

—   Vai viņš tur nenosmaks?— Pāvels atkal uztraucās.

—   Nebaidies,— Nikolajs viņu nomierināja iecietīgā tonī.— Maiss taču šķidrs kā siets, gaisa pietiks. Bet tas, ka viņam tur šauri, nāk tikai par labu, citādi, ja dosi maisā brīvību, viņš var izspēlēt visādus jokus — saplēsīs gan saites, gan maisu.

—  Kaķis paliek kaķis,— nolikdams uz sāniem kustīgo, rūcošo maisu, Savelijs zīmīgi teica.— Sitā suga ir lunkana, nav kā suns vai cita kāda dzīva radība. Ņemsim, par piemēru, šo pašu dūraini. Es tajā iestūķēšu jebkuru kaķi bet pamēģini tajā iebāzt tāda paša lieluma suņuku!

—   Iestūķēs, neiestūķēs,— Jevtejs burkšķēdams pārmē- dija.— Drizāk ķeriet ciet suņus, ka šie nepiesitas otram tīģerim, un mudīgi prom uz strautu — līdz tumsai vēl jāpaspēj sataisīt naktsmājas.

Atri savākuši izsvaidītās mugursomas, vīri sāka spriest, kam pirmajam jānes maiss ar tīģeri.

—   Būs savi kilogrami astoņdesmit,— pacilājis maisu, Nikolajs grūtsirdīgi noteica. I&lt;

—   Jā, mazāk par pieciem pudiem nebūs,— Jevtejs piekrita, zobgalīgi palūkodamies uz Judovu. kas bija pagājis sāņus un jau paguvis uzmest uz muguras savu pustukšo pioniera mugursomu.

—   Kazi, Jevtejuško. nocērtam kārti un nesam uz tās divatā?— Savelijs ne visai pārliecinoši ierosināja.

—   Nu nē, bračiņ, uz kārts šis šūposies kā pendelis un arī tevi mētās šurpu turpu. Streipuļosi kā piedzēris — tā nav iešana! Atceries, kā pagājšgad stiepām uz kārts šitādu kaķi? Pats vēl lādējies . .

—  Tā jau ir, Jevtejuško, maisā parocīgāk, skaidrs kā diena … — Savelijs saviebās kā sāpēs un bēdīgi nopūtās.— Bet maisā nest ari nav nekāda prieka, viņš, nolādētais, tak smags . . .

—   Dodiet man, es nesīšu pirmais.— Pāvels ierosināja.

—   Paga, paga, nesteidzies,— Jevtejs viņu apturēja. — Pirmais stieps Nikolajs, parādīs jums ar Judovu, kā to dara. Kad viņš pagurs, tā Judovs pieliks plecu, bet pēc tam tu, Pavluha, rādīsi savu brašumu — un tā kopīgiem spēkiem to darbu nodarīsim.— Jevtejs blēdīgi pamirkšķināja brālim:—Ceļu jaunajiem, godu — vecīšiem! Nu, radiņ, pagriez muguru, lai mēs ar Pavluhu varam uzmest tur nastu.

Maiss, izrādījās, bija tik smags, ka Nikolajs, paspēris pāris nedrošu soļu, lūdza nocirst nūju — ceja spieķi. Tīģeris joprojām dobji rūca un raustījās, un katra tāda noraustīšanās vai nu pasvieda Nikolaju sāņus no takas, vai ari pagrūda uz priekšu. Nogājis puskilometru, Nikolajs palūdza viņu nomainīt.

Kad Judovs pagrieza muguru, lai vīri uzliktu uz tās maisu, viņam bija tāds izskats, it kā tiģeru ķērāji grasītos viņu sist ar nūjām. Viņam pietika spēka tikai divsimt soliem. Pāvels saņēma maisu uz muguras ne bez satraukuma, baidīdamies, ka varētu būt vārgāks par Nikolaju. Taču. pagājis dažus sojus, nomierinājās — tādu svaru viņš bija nēsājis daudzkārt, it sevišķi brūkleņu sagādes laikā. Ļoti bieži viņš bija atnesis pieņemšanas punktā nevis piecus sešus spaiņus ogu kā citi, bet uzreiz veselus desmit. Tiesa gan, to kravu lielākoties vajadzēja stiept lejā no kalna ne tālāk kā trīs četrus kilometrus, turpretī šis nesamais grozās un raustās aiz muguras — un jāiet nevis pa cietu zemi, bet pa čaganu sniegu. Ari ziemas apģērbs kā pudu liels smagums pielipis pie miesas, nevar soli brīvi paspert. Tomēr, ja labi piespiežas, šo nastu var paņest ja arī ne trīs, tad divus kilometrus katrā ziņā, pēc tam mazliet atpūsties un iet tālāk.

■■■'—Vai neesi noguris, Pavelko? Nomainīsim, vai?—apstājies jautāja Jevtejs.

—  Nē, nē, vēl par agru. Jūs ieminiet man pēdas. Kad piekuslšu, pats pateikšu.

—  Netraucē viņu, tēvocīt, viņš uzstāda rekordu,— zobgalīgi teica Nikolajs.— Pašlaik viņš nolēmis divas reizes pārsniegt mani.

—  Netracini puisi,— ar mākslotu stingrību Savelijs apsauca Nikolaju. — Vēl saskaitīsies no tiesas un stieps tiģeri, kamēr kritīs, bet mums pēc tam vajadzēs nest abus.— Pēdējos brigadiera vārdos skanēja nepārprotama zobgalība.

Pāvels aizvainots nokāra galvu.

Pēc kilometra vīri ziņkāri sāka atskatīties uz viņu. Puisis bija piekusis, maisa saites neciešami griezās plecos, bet, uztvēris sev pievērstos ziņkāros skatienus, viņš spītīgi, pat ar tādu kā niknumu sasprindzināja muskuļus un gāja, neatpalikdams no tīģeru ķērājiem, demonstratīvi stingriem, atsperīgiem soļiem. Beidzot Savelijs neizturējis apstājās un izbrīnījies jautāja:

—   Vai no tiesas neesi piekusis? Nomainīsim . . .

—  Jūs tik ieminiet man ceļu, kad piekusīšu — pats pateikšu!— Pāvels dusmīgi atvairijās, bet attapies rāmāk piebilda:—Neuztraucieties, Savelij Makarovič, ko var celt, to var ari nest.

Nikolajs, kas gāja visiem pa priekšu, sākumā ari bieži atskatījās uz Pāvelu, bet drīz .pārstāja to darīt, sāka iet ātrāk, laikam cerēdams, ka Pāvels neizturēs ātro tempu un palūgs nomainītāju. Tomēr Kalugins neatpalika, un drīz atradās tik ideāla vieta nometnei, ka labāku nemaz nevarēja vēlēties: gan lidzenas, sausas ciedrupriedes ugunssienai, gan jaunas baltegles sprosta celšanai tepat līdzās, gan neaizsalis avots pārdesmit soļu attālumā.

Palīdzēdams Pāvelam nohemt maisu no muguras, Jevtejs pamāja uz Nikolaju un atzinīgi čukstēja:

—  Ziķeris, Pavelko' Tu viņam pamatīgi iegriezi. Tā tik turpini — neka-as, tas tiem abiem nāks par labu, kazi aplauzīsi šiem ragus.

Lai sakarsušais tīģeris strauji neatdzistu, sniēgā sameta egļu zarus un uz tiem novietoja maisā iebāzto gūstekni Kamēr ierīkoja un aizdedzināja uguni, jau krēsloja. Sprostu tīģerim taisīja jau ugunskura gaismā un tikai ap pusnakti viņu atraisīja un ielaida mītnē. Virs tās divās kārtās sakrāva resnus kokus. Doma par tiģera pārvietošanu no maisa sprostā darīja Pāvelu nemierīgu, viņam šķita, ka tā ir grūta un sarežģīta procedūra, ka zvēru atkal vajadzēs piespiest pie zemes ar staklēm, atkal viņš nikni rēks, bet izrādījās, ka viss ir ārkārtīgi vienkārši Maisa stūrī atārdīja vīli divdesmit centimetru garumā, šajā caurumā Jevtejs iebāza roku. sataustīja tiģera ķepas un mierīgi atraisīja saites. Pēc tam viņš piesēja pie uzpurņa auklu, izvilka tās galu ārā pa caurumu, kuru vīri tūlīt aizsedza ar rokām, tad uzmanīgi atraisīja maisa galu un. tāpat taustot, Jevtejs atsēja uzpurņa galus uz tīģera pakauša. Tagad atlika uzpurni noraut — kā izrādījās, šim nolūkam bija izvilkta aukla no cauruma maisa stūrī Atlika tikai to pavilkt — un uzpurnis nokrita. Visu šo manipulāciju laikā tīģeris dobji rūca, taču nemēģināja, kā Pāvels bija gaidījis, ne kost, ne skrāpēt Jevteja rokā,

—  Kamēr tīģeris rņaisā neredz gaismu, dari ar viņu, ko gribi,— Jevtejs paskaidroja,— kaut nagus griez tam nost galvenais, lai viņš neredzētu gaismu. Un, protams, roku nebāz rīklē — nokodīs! Ja viņš netīšām, kad viņu atraisi, ielaiž nagus tavā plaukstā, tad papūlies neraustīt roku, bet pacietīgi gaidi, kamēr viņš pats tos izvilks.

Pēc tam tīģeri pacēla virs būra, noņēma no tā divus baļķus, iebāza maisu izveidotajā caurumā un izkratīja zvēru. Kamēr tīģeris apskatījās un apjēdza, kur atrodas, viri nolika baļķus atpakaļ un drošības dēj salika vēl virsū kokus. Būris nebija liels — divus metrus garš un pusotra plats, augstums mazliet pārsniedza tīģera skaustā augstumu: ja mītni taisītu augstāku, zvērs paceltos pakaļkājās un ar priekšējām izsvaidītu griestu kokus. Viss bija gaužām vienkārši. Taču līdz šai vienkāršībai Loškarevi nenonāca uzreiz. Dažādu neveiksmju un kļūmju, sevišķi pirmajos gados, bija daudz

Piesējuši suņus būra tuvumā, pavisam nomocījušies vīri uz ātru roku paēda vakariņas un likās gulēt pie rāmi degošās ugunssienas. Nakts viņiem pagāja nemierīgā miegā. Laiku pa laikam savā mītnē ierēcās tīģeris, rēja suņi. Vīri pamodās ilgi pirms gaismas. Pāvels jutās kā salauzts, viss ķermenis sāpēja gluži kā sadauzīts. Ar pūlēm piecēlies, viņš atgāja no uguns un noberzēja seju ar sniegu. Kļuva mazliet vieglāk. Brokastis ēda steigā, izskatījās, it kā viņi būtu ko nokavējuši.

«Ir nu gan īpatņi,» Pāvels neapmierināts nodomāja. «Pusstunda uz priekšu vai atpakaļ — kāda starpība? Tagad varētu ilgāk pagulēt…»

Rītausmā, atstājuši Judovu pie ugunssienas sargāt gūstekni, vīri devās meklēt otru tīģeri.

—  Ja māte šonakt nav viņu aizvedusi, tad viņam tepat kaut kur netālu vajadzētu slamstīties,— Savelijs prātoja.— Ja dievs dos, dabūsim rokā arī otru, pēc tam vēl nedēļu noķēpāsimies ar zoobāzi un tad uz mājām, pirtiņā izsautēsim kaulus, kā nākas, un — prom uz sabuļiem! . . .

—  Pagaidi tu ar saviem sabuļiem un pirtiņām,— Jevtejs dusmīgi pārtrauca brāli.— Nedrāz iesmu, kamēr putns vēl mežā. Tīģermāte no tiesas būs ņēmusi un šonakt viņu aizvedusi. Redzēji, cik negribīgi viņa no jaunajiem atstājās? Uzticīga! No viņas var sagaidīt visādus brīnumus.

Jevtejs bija trāpījis kā naglai uz galvas: tīģeriene naktī tiešām bija sameklējusi savu bērnu un abi skriešus aizskrējuši Dubova dravas virzienā. Pagājuši pa pēdām kilometrus piecus un pārliecinājušies, ka tīģeriene nedomā mainīt kursu, vīri apstājās.

209

—  Tā! Tagadīt viņa lūkos aizvest jauno pēc iespējas tālāk,— Jevtejs pikti sacīja, uzrunādams Pāvelu.— Pametīs viņu kādā klusā, nomaļā vietā, bet pati rīt parādīsies pie mūsu būra un raudzīs otru izpestīt. . .— Viņš pagriezās pret nomākto Saveliju.— Judovu nevar atstāt vienu pie tīģera: dievs zina cik ilgi mēs noskraidīsimies pēc šitā, un ēdamā arīdzan mums pamaz . . . Prātīgāk būtu darīt tā: atgriezīsimies pie ugunssienas, sazāģēsim baļķos trīs atlikušās ciedrupriedes, lai iznāktu trīs četras ugunis, sataisīsim tās visapkārt būrim. Pēc tam jūs visi varat kātot uz dravu, bet es palikšu par sargu. Dravā Judovs lai paņem produktus un atgriežas pie manis — mēs abi dežurēsim pēc kārtas, atkausimies no tīģerienes, ja viņa uzbruks būrim. Nu, bet jūs trijatā pa to laiku noķersiet otru.

8— I r&gt;r&gt;n

Judovs tak jums tik un tā nebūs nekāds palīgs, vienīgi lieka nasta.— Jevtejs gribēja teikt vēl ko par Judovu, bet, nievājoši novaikstījies, atmeta ar roku un nikni ņēmās izplūkāt no ūsām sasalušās lāstekas.— Vai piekriti, Savelko? Ja gribi, paliec tu pie būra, bet es iešu ar puišiem.

—  Ko vēl ne!— Savelijs priecīgi iebilda.— Es iešu ar puišiem . . . Kur ta viņi bez manis?

Pēdējā jautājumā Pāvels saklausīja pašpaļāvību, it kā brigadieris gribētu uzsvērt, cik viņš neaizstājams un pārāks par Jevteju, bet, pēc Pāvela domām, patiesībā bija otrādi… *

Nometnē vīri atgriezās ap dienas vidu. Judovs acīmredzot nebija atgājis no uguns ne soli — viņa seja bija apkvēpusi gluži kā kurinātājam. Turpat blakus šaušanai sagatavota atradās karabīne.

—  Tu, puis, apslauki savu ģīmi, ja ieraudzīs tīģeri, pārbīsies līdz nāvei,— Jevtejs zobgalīgi teica.— Are, notrin ar sniegu un savu automātu arīdzan pavāc tālāk no uguns — ko var zināt, izkusīs vēl, un pie viena noliec uz drošinātāja, citādi netīšām sašausi pats sevi vai kādu no mums.

Uzzinājis, ka viņam būs jāiet uz dravu un pēc tam jāatgriežas pie tīģera mītnes, turklāt vienam, bez pavadoņiem, Judovs nobālēja un jautāja, vai nevar palikt te pie uguns, bet, padzirdējis, ka naktī gaidāma tīģeriene, nobālēja vēl vairāk un nomākts apklusa.

Nogāzuši sausās ciedrupriedes pie būra, sazāģējuši tās baJķos un sakrāvuši trīs ugunssienas, vīri atstāja Jevtejam produktus tieši vienai dienai un paši aizgāja pa tīģera pēdām. Tīģeriene, kā Jevtejs jau bija paredzējis, izveda medniekus uz lauku ceja netālu no tās vietas, kur viņa bija to šķērsojusi agrāk. No šejienes viņa bija pagriezusies uz plata strauta grīvu; virsotni, kur sākās strauts, sabiezējušā krēslā tikko varēja samanīt.

—  Ak tu blēdniece! Gājusi tieši gar strautu,— Savelijs lādējās.— Ja šī aizies uz pašu virsotni, diez vai pa dienu izsukstēsim.

—  Nedrīkst aizgulēties, jāiziet no dravas pirms gaismas, varbūt tad pagūsim,— Nikolajs teica, tomēr balsī bija

šaubas.

—  Par aizgulēšanos nav ko runāt. . Es jūs uzcelšu, varat nešaubīties

Iznākuši uz takas, vīri atstāja te mugursomas, vienīgi Judovs paņēma savējo tukšo, jo rīt viņam tajā būs jānes produkti.

Krēsloja. Visapkārt kā noslēpumaina, tumša siena stāvēja taiga, un debesis virs tās atgādināja tumšzilu, ar vizuļiem nobārstītu mantiju. Apsnigušais ceļš Pāvelam šķita kā garens, blāvs mākonis, kas kosmosā atpeldējis no nekurienes un peld uz nekurieni, un viņš, iedams pāri šim mākonim, arī peld, peld kaut kur saltajā tumsā. Bet tad saldi iesmaržojās dūmi, laipni, aicinoši tumsā iemirdzējās dzeltens loga kvadrāts un saspringa nogurušais ķermenis, tiekdamies uz vājo, nespodro uguntiņu.

Dravnieks sagaidīja tīģeru ķērājus atkal sirsnīgi un viesmīligi, sāka rosīties pie plīts, likdams uz tās tējkannu, kastroli, mazgājamā traukā ielēja siltu ūdeni un darbodamies satraukti pajautāja, kur viņi atstājuši Jevteju Maka- roviču un vai viņam nevajag palīdzēt. Uzzinājis, ka Jevtejs ir sveiks un vesels, sargā noķerto tīģeri un gaida Judovu ar produktiem, Dubovs priecīgi pamāja ar galvu un nekavējoties sāka kraut pie sliekšņa, kur atradās Judova mugursoma, sautētas gaļas konservu kārbas, sausiņus, tēju, putraimus, cukuru.

—  To tak nevarēs notiesāt vairākas nedēļas, Jeremej Fatjanovič, kur nu tik daudz!— Savelijs protestēja.— Puisis nemaz visu to neaizstieps! Ņemam priekš trim, augstākais, piecām dienām, pārējais ir lieks, tencinu, ka palīdzējāt.

Pie miera devās tūlīt pec vakariņām, lai celtos agrāk, taču miegs nevienam nenāca. Sāka runāt par šo un to, sūroties par grūto, mūžam bīstamo un nedrošo darbu, un tā nopļāpāja līdz pusnaktij. Un atkal, tāpat kā iepriekšējā reizē, dravas saimnieks, pamodies ilgi pirms gaismas, iekurināja krāsni, sagatavoja brokastis un tikai pēc tam modināja viesus. Vēl valdīja dziļa tumsa, kad pabrokastojuši tīģeru ķērāji, izņemot Judovu, gatavojās doties prom. Judovs pēkšņi atklāja, ka viņa zābakam atplīsusi zole, un, novilcis apavu, nepacietīgi gaidošajiem vīriem noteikti paziņoja, lai tie iet un velti nezaudē laiku, bet viņš, salabojis zābaku, pats atradīs ceļu pie Jevteja, paldies dievam, nav nekāds mazais bērns.

—  Tas ir pareizi,— Savelijs pamāja.— Ko mēs tevi gaidīsim? Taciņa iemīta, tur pat aklais var aiziet, kur nu vēl redzīgais. Ja nu tīģeriene kaut kur ierēcas vai tu nokļūsti uz svaigām pēdām, neņem galvā, viņa tevi neaiztiks, nu, izšauj pabaidīšanai pāris reižu un ej savu ceļu. Jevtejam saki, lai būri no visām pusēm apmet ar sniegu, citādi tur velk caurvējš, zvērs var saaukstēties.

—   Vadzi, Savelij! Pagaidi! Gandrīz piemirsu, ek, vecā galva,— dravnieks apturēja Loškarevu, kas jau ķērās pie durvju roktura. — Are, tur, biežņā pie Trūdavota, kurp, kā tu saki, dodas tīģeriene, pašā klints galā pie avota ir sālsezers, uz kuru iet izjubri. Tur, maķenīt zemāk par klinti, pie sazarojuma, ir ziemas mītne. Visi mani viesi iet uz turieni vāveres medīt, par sālsezeru es viņiem neko nesaku — piegānīs! Pagājušo rudeni biju šajā ziemas mītnē, bet šoruden nebija lemts, pa ausu galam dzirdēju, ka tur apmetušies kaut kādi mednieki. Agrāk tur bija trauki, zāģis, cirvis, malciņu sagatavoju un atstāju un visu citu, kā jau nākas. Ja vajag, neaizmirstiet, ka tur ir ziemas mītne.

—  Nu par to vēlreiz lielu lielais paldies, Jeremej Fatjanovič!— Savelijs sirsnīgi pateicās.

—  Vaina nav zābaka pazolē,— nicīgi teica Pāvels, kad viņi bija iznākuši uz ceļa.— Judovs vienkārši baidījās naktī iet pa tīģeru taku, nolēma sagaidīt dienas gaismu.

—  Nūja, nobijās,— Savelijs piekrita.— Apavi viņam pilnīgā kārtībā, pats redzēju. Pabailīgs, pabailīgs, nav ko runāt…

—  Bet tu, tēv, arī esi labais!— Nikolajs pārmeta.— Kāpēc tu viņam teici par tīģerieni? Tikai eļļu pielēji ugunij.

—  Kas vēl nebūs! Esmu brigadieris, mans uzdevums brīdināt, lai uzmanās.

—  Viņš jau tik un tā ies pa pēdām ar uzvilktu gaili bez tava brīdinājuma!

—   Nu, un lai iet! Mans uzdevums — brīdināt. . . Un vispār — ko tu man piesienies ar savu Judovu?!— Savelijs pēkšņi sadusmojās.— Judovs? Judovs! Ne jau par velti, ne par pliku paldies viņš mums parādīja pēdas,— Savelijs burkšķēja.— Vai neredzēji, kā vakar, kad šis uzdzirdēja, ka par tīģeri maksā tikai tūkstoš divi simti, uzreiz saplaka? Pat žoklis atkārās … — Savelijs iesmējās, noklepojās un pārmēdīja Judovu: — «Pavisam tūkstoš rubļu? Uz visiem tūkstoš rubļu? Nū-ū-ū. bet runāja, ka desmit- tūkstoš!» Dzirdēji, vai ne? Dod viņam desmit tūkstošus! Tā tik ir apetīte .. . Tpū!— Savelijs tumsā skaļi nospļāvās un apklusa.

Tā klusēdami viņi gāja lidz pašām tīģera pēdām. Sāka aust gaisma.

—  Are, priecājieties nu!— Savelijs satraukts iesaucās, rādīdams uz taku.— Bet tu man vēl pārmeti: sak, eļļu uguni lej . . . Āre, paskaties — šonakt viņa jau gājusi pa mūsu pēdām. Te tev nu ir eļļa! Droši vien pie Jevteja jau bijusi! Bez suņiem viņam diez cik patīkami nav. Ja uz mirkli iesnaudisies, šī var izārdīt būri . . .

—  Nedomāju gan, tēvs, ka šodien viņa uzdrošināsies pieiet tam tuvu, bet rit viņi ar Judovu noorganizēs dežūras,— Nikolajs mierināja.

* * *

Trūdavots attaisnoja savu nosaukumu; tīģeriene, jaukdama pēdas, bija metusi likumu likumus, un medniekiem vairākas reizes nācās šķērsot purvainu, kritalām piegāztu palieni. Pēdējo reizi tai pārejot, Savelijs paklupa uz vējlauzta koka — seju paguva aizsargāt, bet pulksteņa stiklu sadauzīja druskās. Sis gadījums viņu tā satrauca, ka, nolamājies un nospļāvies aiz dusmām, viņš acumirkli attaisīja siksniņu un, plaši atvēzējies, aizsvieda pulksteni biezokni. Bet laikam gan ir taisnība teicienam: «Nelaime nekad nenāk viena.» Dienas vidū Pāvelam pie pašām kājām uzspurdza mežirbe. No pārsteiguma puisis atlēca atpakaļ, Džeris metās uz priekšu, izrāva viņam no rokām pavadu un, kā sajēgu zaudējis, sāka dzīties pakaļ putnam, kas pārlidoja no vienas vietas uz otru.

—  Ko stāvi, muti atplētis?!— Savelijs dusmīgi uzkliedza.— Ķer tak to suni!

Pāvels nepakustēdamies saspringti skatījās uz Saveliju, kas nikni kliedza un mētāja rokas, un viņa sirdi augtin auga protests, kā aug sniega pika, veļoties no kalna.

—  Ko stāvi?! Ko stāvi?! Suni palaidis, vēl acis bola! Skrej ķer suni! Tīģeru ķērājs atradies! Vēl piens aiz lūpas…

Pāvela dusmas nomainīja aizvainojums. Viņam gribējās pateikt Loškarevam ko aizskarošu, atmest visam ar roku, lai gan tieši tagad vajadzēja savaldīties vairāk nekā jebkad . . .

—  Tev jau jāiet cūkas ganīt, nevis tīģerus ķert! . . . Sis vēl acis bola. Nekaunīgi te iespraucies . . . Saveliju Loškarevu gribēji aizstāt? Nemaz neceri! Savelijs Loškarevs ir pieredzējis un pārdzīvojis simtiem tādu aizstājēju . . .

Pāvels cerīgi paskatījās uz Nikolaju, tomēr tas ne tikai nedomāja apvaldīt netaisnīgās tēva dusmas, bet, kā Pāvelam šķila, vēl uzmundrinoši pamāja tam. Tieši no šis zobgalības, ko Kalugins pamanīja Nikolaja acis, viņš, sev par pārsteigumu, sāka nomierināties, miglaini nojauzdams, ka tieši šajā mierā ir viņa spēks, un nākamajā mirkli viņš jau zināja, ko teikt Loškarevam.

—   Savelij Makarovič, lūdzu, nekliedziet uz mani! Es jums tādu iemeslu neesmu devis un jūsu priekšā nedomāju pazemoties. Ja neesmu jums pa prātam, tad pasakiet to mierīgi, bez kliegšanas. Ķeriet tīģerus ar Judovu un Ņepomņaščiju. Tūlīt dabūšu rokā Džeri, redz, tur viņš pats skrien šurp, un iešu mājās, lai ar savu klātbūtni jūs vairs nesatrauktu.

Pāvels aiz kaklasiksnas saķēra pieskrējušo suni, kas vainīgi luncināja asti, paglaudīja un, piesējis pavadu pie tievas eglītes, pašķielējis uz apjukušo Saveliju, noņēma mugursomu, attaisīja un sāka izkraut sniegā produktus un maisiņu ar patronām.

—  Te būs jūsu patronas. Produkti arī man nav vajadzīgi . . .— Pēkšņi Kaluginu apsvilināja doma: «Bet, ja nu Loškarevi pieņem kapitulāciju un vēlāk ciemā atstāstot izkropļo patiesos notikumus, apsūdz mani gļēvumā vai pat zemiskumā,— ko tad? Nu, velns ar viņiem! Lai runā, ko grib, bet tā nenotiks, kā viņi vēlas!» Kalugins izkratīja sniegā mugursomas saturu, savāca tajā savas personiskās mantas, uzmeta somu plecos un, neskatīdamies uz Loškare- viem, ar priecīgu atvieglojumu, it kā atbrīvojies no netīkamām klaušām, patiesi nevēlēdamies, lai viņu atturētu, steidzīgi devās lejup gar strautu, nodomājis iet taisnā ceļā uz dravu .. .

—  Ei, stāvi! Kas tev nāk prātā? Vai tu no tiesas taisies aiziet? — Savelijs apjucis satraukti iesaucās.— Skat, cik jūtelīgs — vārdu nedrīkstēs šim teikt.. . Atjēdzies maķenīt! Kas ta to tīģeri ķers?

Sapratis, ka tagad viņam vairs neizdosies aiziet, Pāvels negribīgi apstājās un, nezinādams, vai tas uz labu vai sliktu, pagriezās pret Loškarevu.

—   Es, Savelij Makarovič, pavisam nopietni izteicu savas domas. Un izpildīju jūsu vēlēšanos: ja jums nepieciešams, lai es aizvāktos no jūsu ceļa,— es aizeju. Man šķiet, jums vajadzētu būt apmierinātam, un arī man, godīgi sakot, apnicis jūsu neapmierinātību izjust uz savas ādas. Ja nebūtu Jevteja Makaroviča, sen būtu aizgājis, turējos tikai viņa labās sirds dēļ.— Aizgriezies Pāvels no jauna gatavojās iet.

—  Stāvi, Pavluha, stāvi! Ja tu aiziesi, mēs ar Nikolaju divatā tīģeri nepieveiksim, tātad arī mēs būsim spiesti aiziet? Tavs draugs Jevtejs Makarovičs tak cer uz tevi, ka nepiemānīsi. Bet tu, āre, cik izdevīgu laiku sev izraudzījies .. . Ja būtu zinājuši, ka tu tā izrīkosies, nebūtu rēķinājušies ar tevi, bet paņēmuši Judovu līdzi. Nē-ē, putniņ, ja esi ielidojis mūsu būrī, tad sēdi mierīgi — un paciet. . .— Savelijs dusmīgi paskatījās uz Nikolaju, kas viņam klusu kaut ko teica.— Nē-ē, putniņ, griezies tik atpakaļ, sakrāmē visu maisā un — aiziet!— mudīgi tīģerim pa pēdām. Sakašķējāmies, paķīvējāmies — un pietiek! Kad tīģeris būs rokā, darbs nodarīts, tad staigā laimīgs, kur acis rāda, tiksi vaļā no mūsu — Loškarevu jūga . . .— Savelija balsī vairs nebija apjukuma un lūdzošu toņu, viņš nemaz nešaubījās, ka Pāvels paliks.— Nu, Pavluha, kā tad būs, kazi pietiks dusmoties? Kas dažkārt negadās starp ļaudīm, reizēm iznāk arī saskrieties, bet darbs tak jāpabeidz — kā tu domā?

—   Es domāju, Savelij Makarovič, ka jums pilnīga taisnība,— Pāvels nomākts piekrita.— Tīģeris ir jānoķer, tas tiesa.— Un, smagi nopūties, viņš gāja pie Džera, kas piesiets priecīgi lēkāja.

Pec strīda Pāvels, kas parasti bija gājis pa priekšu, demonstratīvi palaida sev garām Nikolaju un deva ceļu arī Savelijam.

Brigadieris, juzdamies vainīgs, ik pa brīdim atskatījās uz Pāvelu un ar mākslotu jautrību stāstīja dažādus mednieku stāstus. Taču Pāvels neklausījās. Večuka nedabiski priecīgā balss viņu kaitināja. īstā brīdī tīģeru taka ieveda medniekus vējlauzas zonā. Rāpdamies pāri kritalām, Savelijs apklusa. Drīz cauri kokiem viņpus strauta mednieki ieraudzīja stāvu, klinšainu sopku, par kuru no rīta bija runājis dravnieks. Pārgājusi pār strautu, tīģeriene bija rāpusies augšā tieši pašā stāvumā, viņas pēdas, ko apspīdēja zemā saule, no lejas varēja labi saskatīt. Nikolajs, sopkas pakājē nedroši pamīņājies, devās tālāk pa pēdām.

—  Nikolaj! Labāk apiesim apkārt klintij,— Pāvels ieteica.— Re, tur pa labi ir taisna ieleja, pa to varēsim uzkāpt pašā virsotnē, kur atkal sameklēsim taciņu . . .

Nepagriezdamies Nikolajs klusēdams ietiepīgi kāpa tik augšup.

—  Savelij Makarovič, sakiet jūs viņam! Kāpēc mums jārāpjas pa klinti augšā? Tur jau var lauzt kaklu, bet galvenais — nav nekādas jēgas, ja var apiet apkārt. . .

—  Tā jau tas ir . . .— Savelijs pamāja, vērtējoši aplūkodams klinti. — Draņķīga vieta, bet ko tu padarīsi, āre, viņš tagad mūs ved, un, kur viņš, tur arīdzan mēs.— Krek- šķēdams Savelijs negribīgi sāka rāpties pa klinti nopakaļ dēlam.

«Gudrais kalnā nekāpj, gudrais kalnu apiet.» Pāvels to gribēja pateikt skaļi, bet Loškarevi jau rausās augšup, un, atmetis ar roku, Pāvels viņiem sekoja. No apakšas stāvums šķita pilnīgi pieveicams, bet augstāk uzreiz bija manāms, ka klints ir ne tikai stāva, bet pat bīstama. To Nikolajs droši vien saprata jau sen, bet, apmierinādams slimīgo patmīlību, rāpās vien augšup. Vēl nebija par vēlu nogriezties pa labi un, paejot mazliet pa stāvo nogāzi, iziet šaurajā kalnu ielejā. Pāvels gribēja Nikolajam to pateikt, bet tajā bridi Nikolajs, novicinājis rokas gaisā, pakrita un strauji slīdēja lejup, nogāzdams no kājām Saveliju, kas tomēr paguva aiz kaut kā pieturēties, bet Nikolajs, pārmetis kūleni, pazaudējis karabīni un cepuri, atsitās ar kājām pret akmens bluķi, kas rēgojās no sniega,— un aiz tā ari aizķērās. Pāvels, stāvēdams netālu no bluķa, ieraudzīja, kā, pūlēdamies piecelties, Nikolajs tūlīt saguma un sāpīgi saviebās.

—   Nu kas tev tur ir, dēliņ,, vai nesadauzījies?— Savelijs satraukts jautāja.

■— Laikam kāju salauzu vai izmežģīju,— Nikolajs nīgri atbildēja. — Tpū, velns parāvis, vienas nepatikšanas . . .

—  Ko tu tur muldi? Vai no tiesas?—Savelijs nogūlās uz sānā un, ar kājām bremzēdams, vilkdams līdzi Amūru, kas atspēries turējās pretī, steigšus pielīda pie Nikolaja. — Kas nu vēl nebūs? Vai no tiesas salauzi?—Savelijs atkal nobažījies vaicāja, ieskatīdamies dēlam sejā. — Kazi vienkārši sagrūdi — pāries? Pamēģini uzmit.

—  Es jau uzminu, tēvs,— neciešami sāp! Tu nomierinies, lūdzu! Kas padarīts, tās padarīts, tagad jādomā, kā izkulties no ķezas.

«Nevajadzēja man, idiotam, ietiepties, bet iet pa priekšu, tad nekas nebūtu noticis,» Pāvels pukojās un, piegājis pie Loškareviem, ar patiesu līdzjūtību teica:

—  Šodien mums nelāga diena: Savelijs Makarovičs sasita pulksteni, sastrīdējāmies par niekiem, un tagad ar Nikolaju tāda nelaime.

—  Tā nu tas ir!— Savelijs apjucis paskatījās apkārt un satriekts nopūtās.— Tā bijis allažiņ: kad jau piemeklē viena ķeza, tad pēcāk ar nelaime nelaimes galā . . . Ko mēs iesāksim? Te pat nav koku, ko sakurt guni. Kazi no bērza uztaisīt kruķus un ar tiem aizklunkurēt līdz ugunij …

—   KādēJ mums vajadzīga uguns?— Pāvels iebilda.— Je- remejs Fatjanovičs teica, ka netālu no šīs klints ir mājiņa, mums jānokļūst līdz tai.

—   Jā, patiešām,— Savelijs pamāja.— Dravnieks man bija izgājis no prāta, viņš pareizi teica . . . Nu, dēliņ, vai nav vieglāk? Ar kruķiem varēsi tikt uz priekšu?

—   Droši vien varēšu, vienīgi mugursoma jums būs jāpievāc.

Nokāpis lejā palienē, Pāvels nocirta bērziņus un uztaisīja Nikolajam divus ērtus kruķus. Ar grūtībām nošļūcis uz sāna sopkas pakājē, Loškarevs, jaunākais, pielaikoja kruķus, bet izrādījās, ka tie ir par gariem. Pāvels gribēja tos apcirst, bet Savelijs ieteica atstāt tādus pašus, jo vajadzēs iet nevis pa asfaltu, bet pa irdenu sniegu, kruķu gali noteikti iegrims, bet, ja tos saīsinās, būs zemu jāsaliecas. Savelija piezīme bija pareiza — garie koki, dziļi iespiezdamies sniegā un sūnās, ļāva Nikolajam turēt ķermeni taisni. Tomēr viņš kustējās lēnām, ar lielām pūlēm. Pāvels izraudzījās vieglāko ceļu gan pa strauta ledu, gan krastmalu. Lai Nikolajam būtu vieglāk, Pāvels centās iet sīkākiem soļiem, ar kājām vagodams sniegu, ja ceļā gadījās kāds zariņš, to aplauza, ja pār taku bija pārliecies resns zars vai neliels koks, pielieca tos pie zemes un pagaidīja, kamēr Nikolajs tiek pāri. Savelijs gāja dēlam aiz muguras un raudzījās, vai nevajag palīdzēt, ja tas zaudētu līdzsvaru. Laiku pa laikam Nikolajs apstājās, atspiedās uz kruķiem, pacēlis slimo kāju, atpūtās un, viebdamies no sāpēm, vainīgi noteica:

—   Ir nu gan neveiksme! Un vēl tādā brīdī…

—   Nekas, dēliņ, labi vēl, ka ar kājām, nevis ar galvu atsities pret akmeni,— Savelijs neprasmīgi mierināja. — Pasarg' dievs no galvas sadauzīšanas . . . Kas nu kājas . . . Sīkums vien ir, sadzīs atkal! Izkulsimies līdz bišu dārzam, vecais dravnieks tak stāstīja, ka viņš dziedējot ļaudis visādām zālītēm, mākot kaulus ievilkt, viņš tevi viens divi nostādīs uz kājām. Labs, derīgs večuks.

Tīģeru ķērāji virzījās lejup gar strautu ne mazāk par stundu, bet mājiņas kā nebija, tā nebija. Tiesa gan, šajā laikā viņi bija nogājuši ne vairāk par puskilometru, tomēr, ja varēja ticēt dravniekam, tad mājiņai vai vismaz tās pazīmēm jau vajadzēja parādīties. Nikolajs pirmais sāka šaubīties, kaprīzā balsī teikdams:

—  Kamēr gaišs, jāsameklē sausa ciedrupriede ugunssie- nai. Nekādas mājiņas te nav! Vai nu pie šī strauta ir vēl kāda klints, vai arī dravnieks runājis par gluži citu strautu.

Arī Pāvels klusībā sāka šaubīties, taču vēl bija par agru pieņemt galīgo lēmumu, tāpēc viņš iebilda:

—   Līdz krēslai mēs vēl droši varam iet lejup pa strautu, galu galā mums tik un tā šodien vai rīt vajadzēs iet uz to pusi . . . Turklāt, kā dravnieks stāstīja, strauts pienākot pie pašas sopkas, bet aiz tās līdzenumā — sālsezers. Viss sakrit — vai nu tur ir, vai nav sālsezers, zem sniega tas nav redzams, bet klajums tur ir neapšaubāmi. Pārāk maz esam nogājuši. Bet man vienalga: ja teiksiet, ka te jāierīko ugunssiena, tad to arī darīsim.

—   Dzirdēji, dēliņ? Pāvels pareizi sprieda. Mums vēl vajadzētu stundiņu pusotras kustēt uz leju. Klints, āre, tepat vien blakus, nekur tālu no tās neesam tikuši. Kā tev liekas?

—   Nu, ja jau tā izlēmāt, tad iesim!— Nikolajs nervozi teica.

Drīz vīri ieraudzīja mājiņu un sasparojās. Nikolajs sāka ātrāk lēkt ar kruķiem, pūlēdamies neatpalikt no Pāvela, kas bija pielicis soli.

—   Are, nu mums būs jumts virs galvas!— Savelijs līksmi iesaucās. — Tagadīt esam atkal zirgā, iekārtosimies, sasildīsimies. Skatos, mājiņa senlaiku un vieta ar izraudzīta ar prātu — uz zemes strēles piesaulītē . . .

Pirmajā mirklī arī Pāvels nopriecājās, bet, jo tuvāk viņi nāca mājiņai, jo nemierīgāks kļuva prāts. Vispirms jau piesardzīgu darīja tas, ka virs jumta nebija redzams skurstenis. «Droši vien to noņēmuši mednieki un ienesuši iekšā, lai krāsnī nesatecētu lietus ūdens. Pareizi! Tā rīkojas saimnieks! Mitrās vasarās krāsns izrūsē pa vienu sezonu, ja skursteni nenoņem ..»

Blakus mājiņai Pāvels ieraudzīja dzelzs mucu — arī tā nesolīja neko labu. Satraukums auga augumā. Piegājuši tuvāk, vīri, kā parasts, kādu brīdi visu pamatīgi nopētīja. Dažus metrus no ziemas mītnes mētājās dzelzs muca, turpat sniegā rēgojās tukšas koka kastes. Pa kreisi no mājiņas saules pusē bija sasliets četrus metrus garas telts kāršu karkass, iekšpusē platas vienlaidu nāras, ko klāja sniega kārta. Zem nārām — tukšas konservu kārbas un sāls kastītes, pie ieejas apsnigusi dzelzs krāsniņā ar metru garu dūmeņa gabalu. «Vai tik tā šeit nav atstiepta no

2 IK

mājiņas?» Pāvels bažīgi nodomāja un, nometis mugursomu, steidzīgi ielūkojās mājiņā — tur krāsns nebija . . .

—   Kādi maitas!

Pāvels uzmanīgi izvilka krāsniņu no sniega. Tā bija caurcaurēm izrūsējusi, gandrīz nederīga. Un bez skursteņa tā vispār nebija lietojama. Taču, parakņājis sniegu ap karkasu, Pāvels, par laimi, drīz atrada vēl divus dūmvada posmus. Savelijs uzmanīgi ienesa krāsni mājiņā, lādēdamies par cilvēkiem, kas te izdarījuši nevis- vienkārši nekrietnības, bet neģēlīgas un noziedzīgas nekrietnības.

—   Par šitādu cūcību es tiem parazītiem pats personīgi salauztu rokas un kājas! Nešķīsteņi!— no mājiņas skanēja Savelija satrauktā balss. — Bērnus audzina, darbā kazi šos godā, bet te rīkojas kā necilvēki!

Pāvels pa to laiku bija izrausis no sniega emaljētu tējkannu bez roktura, bļodiņu, petrolejas lampu, sašautu cinkotu spaini. Ienesis atradumu mājiņā un apskatījis telpu, viņš saprata, kāpēc Savelijs tik sirdīgi lamajas: mājiņā valdīja tāda nekārtība, it kā te būtu noticis grautiņš. Maisiņš ar produktiem, kas reiz bija karājies pie griestiem, tagad, peļu sagrauzts, mētājās uz grīdas; turpat atradās saņurcītas, appelējušas flaneļa segas, vateņi, misiņa čaulītes, lādējamie iesmi, trauki, izjubra vilnas kumšķis, sveču gali, tabletes — viss peļu apķēzīts, sajaukts ar miltiem un cukuru. Tur, kur bija bijušas nāras, tagad rēgojās tikai divi šķērskoki ar vienu vienīgu dēli, kas bija palicis tikai tāpēc, ka ar lielām naglām bija stingri piestiprināts pie sienas. Tātad mednieki bija aiznesuši uz telti ne tikai krāsni, bet arī dēļus no nārām un pie viena paķēruši līdzi sauso, sveķaino malku iekuram, ko pēc taidzinieku tradīcijas dravnieks bija sagatavojis un atstājis labiem ceļiniekiem. Nē, Dubovs, atstādams ziemas mītnē sausu malku iekuram un pārtikas rezerves, nebija rēķinājies ar tik negodīgiem ļautiņiem. Bet tie bija ieradušies un apgānījuši svētās mednieku tradīcijas.

—   Nu, Pavluha, ko teiksi par šo cūcību?— ar rūgtu ironiju jautāja Savelijs.— Paldies dievam, ka atnācām ar gaismu, līdz tumsai pagūsim izmēzt vismaz lielāko daļu mēslu. Skrien sagādā sviķkokus un malciņu, bet es savedīšu kārtībā krāsniņu. Mums ašāk jāgādā par siltumu, citādi Nikolajs bez kustēšanās sasals ragā.

Tik ātri iesildīt mājiņu tomēr neizdevās; sākumā to piepildīja nevis siltums, bet dūmi — nevarēja ne paelpot! Caurcaurēm izrūsējusī krāsns ilgi nespēja kārtigi iedegties: dūmi spītīgi negribēja iet skurstenī, bet izplūda caur daudzajām spraugām, un tikai pēc tam, kad paši lielākie caurumi tika aizlāpīti ar skārdu, ko izgrieza no konservu kārbām, krāsns beidzot iedegās un izelpoja karstumu.

Tikuši galā ar krāsni, viņi telts karkasā tūlīt izjauca nāras, plankas iestiepa mājiņā, un, kamēr Savelijs pienagloja tās agrākajās vietās, Pāvels sacirta malku. Mājokli sakārtot viņi beidza sveces gaismā. Visu satrunējušo, peļu sagrauzto vajadzēja izmest, vienīgi vatenis varēja vēl kur noderēt. Vakariņas ēda vēlu — noguruši, pagājušās dienas iespaidu nomākti, viņi par nākamo dienu nerunāja ne vārda. Un, tikai kad visi devās pie miera, Savelijs, skumji nopūties, izteica to, kas nedeva viņam miera:

—  Tie tak bijuši pantu vācēji, kas atlidojuši uz šejienes sālsezeru. Trīs kastes ar sāli — acīmredzot sālījuši gaļu. Nošāvuši izjubrus, ar zarnām un asinīm te visu piegānījuši. Tiem vilkiem ir tāds paradums, cik reižu neesmu redzējis: pie sālsezera nogalina, turpat arī nodīrā un sadala, reizēm sakur ugunskuru, dedzina dīzeļdegvielu. Zvērs pēc tam divus trīs gadus baidās te nākt. Droši vien

arī šis sālsezers — mūsu vectēvu ezers — ir samaitāts. * * *

Pēc pusnakts pamodies, lai piesviestu izdegušajā krāsnī malku, Pāvels ne tikai ar dzirdi, bet ar visu ķermeni juta laika maiņu. Nepaļaudamies uz savām izjūtām, viņš, iededzis lukturīti, pavēra durvis. Dzeltenais gaismas stars bezspēcīgi atdūrās sniegputeņa baltajā sienā. Atsējis suņus, Pāvels ielaida tos mājiņā.

—  Kas tur ir, Pavluha, tīģeris vazājas, vai?— Savelijs samiegojies pacēla pinkaino galvu.— Pareizi darīji: suņuki ir jāglabā, bez tiem mums taigā nav ko darīt. Tīģeris tagad ir saskaities, aizstieps tev suni no paša degungala . . .

Pāvels gribēja teikt, ka nav neviena tīģera, bet krīt biezs sniegs un, ja tas turpināsies līdz rītam, tad izkļūt no taigas būs daudz grūtāk, taču savaldījās un nepateica: kādēļ satraukt cilvēku pirms laika? Varbūt uz rīta pusi sniegs pierims?

Taču snigšana nepierima, tā turpinājās visu nakti un visu nākamo dienu; nevarēja būt ne runas, ka tādā laikā varētu doties ceļā, jo sniegpārslas kā lielas, pūkainas vates pikas krita tik biezi, ka pat milzīga apse ar aplauztu galotni, kura auga soļus divdesmit no mājiņas, bija tikko samanāma.

Vakarā Savelijs mēģināja pierunāt Nikolaju, lai pie- saitē pie kājas liepu skalus un cieši notin, jo sasituma vietā kāja bija stipri sapampusi un apsarkusi, bet Nikolajs kategoriski atteicās:

—  Tu man pieliksi tādu dēli, ka pēc tam kāju vajadzēs lauzt otrreiz. Tad jau labāk uzticēšos tavam kaulu ievilcē- jam Dubovam.

—  Pie viņa vispirms ir jātiek,— Savelijs aizvainots sacīja.— Sniegs jau tagad pāri ceļiem, bet rit būs lidz šekumam . . .— Viņš pieglaimīgi palūkojās uz Kaluginu. — Kad tas piestās, mēs ar Pavluhu lūkosim līdz dravai iemīt tranšeju un pēc tam aizstiept arī tevi.— Un nopūties steidzīgi mainīja sarunas tematu: — Nez kā tur Jevtejam ar Judovu? Tādā nejaukā laikā pie uguns tapsi caur un cauri slapjš, ja nu vienīgi šiem ienāks prātā no kārtīm sasliet nojumi,— Savelijs ar nodomu runāja skaļi un jautājoši palūkojās uz Pāvelu, droši vien vēlēdamies, lai tas piedalās sarunā, bet Pāvels to nedarīja — viņš sēdēja pie sveces, lāpīja cimdu un izlikās iegrimis darbā. Vakariņas pagāja saspringtā klusumā. Tūlīt pēc ēšanas nodzēsa sveci un devās pie miera. Tumsā klusums vairs nešķita saspringts, bet bija dabisks. Uguns krāsnī negribēja lāgā degt, bet varbūt tā bija labāk — ietaupījās malka, un siltuma mājiņā bija papilnam — vecā ziemas mītne bija būvēta pamatīgi, pēc labākās sirdsapziņas. Pa sīkajiem caurumiņiem no krāsns nāca neskaitāmi gaismas kūlīši, un telpā no tiem gaismas pietika.

Bet aiz baļķu sienas nerima klusā, monotonā sniegpārslu sanoņa, un, tajā klausīdamies, Pāvels iztēlē redzēja sniegotā tumsā nespodri liesmojošu ugunskuru un salikušu, apsnigušu cilvēka stāvu. Un neviļus pats nodrebinā- jās. «Kā Jevtejs un Judovs paglābjas no puteņa? Pie viņiem palika mans celofāns, no tā var uztaisīt, nojumi, augšā ar sniegu piespiest — un jumts gatavs. Vai tiešām viņi neiedomāsies? Bet, ja jau mēs ar Saveliju iedomājāmies, tad Jevtejs vēl jo vairāk.» Ar šo nomierinošo domu Pāvels aizmiga.

* * *

Jevtejs Loškarevs sēdēja pie ugunssienas mazā būdiņā, ko viņš bija saslējis no kārtiņām un apvilcis ar celofāna plēvi, bet no augšas nosedzis ar egļu zariem un sniegu.

Būdiņā bija diezgan silti un pat mājīgi, tiesa gan, pirms pāris stundām viss bija citādi. Kamēr Jevtejs pie būdiņas sakārtoja un aizdedzināja pēdējo ugunssienu, kamēr tā iedegās un viņš apdzēsa vecās uguns paliekas, sakraujot nodeguļus pie tīģera mītnes, ja tie vēlāk būs vajadzīgi,— pa šo laiku viņa apģērbs samirka. Jevtejs bija pārsalis un aizkaitināts. Taču drīz baļķi iedegās, viņš izžāvēja apģērbu, iedzēra karstu ūdeni, ko bija uzlējis bērza tāsīm, un sēdēja, uzmanīgi lūkodamies uz mierīgas uguns liesmas apgaismoto tīģera mītni un melnbalto sniega ņirboņu aiz tās. Labajā pusē Jevtejam bija šaušanai sagatavota karabīne: pagājušo nakti, kad tiģeriene bija pienākusi pārāk tuvu mītnei un sākusi rēkt, Jevtejs bija spiests divas reizes izšaut. Šodien tīģeriene ierēcās vairākkārt, bet balss skanēja no tālienes. Iekarsis Jevtejs gribēja izšaut, taču laikā attapās: patronu bija vairs tikai divi desmiti, bet naktī viņa katrā ziņā mēģinās tuvoties, mītnei. Tad gan būs jāšauj, turklāt taupīgi. Nevar jau zināt, cik nakšu viņam te vēl jāpavada, gaidot palīdzību.

Varbūt vajadzēs mest zvēram ar degošām pagalēm, kā pirms gadiem desmit viņš bija spiests darīt. Galvenais — cieši neaizmigt, biežāk paskatīties uz gūstekni. Rīt būdiņa jāuzceļ tieši pie būra sienas, un, kamēr vēl spēka pietiek, jāatveļ divi atlikušie sauseņi, kas guļ eglāja malā. Vēl jānocērt pāris ošu, jo zaļš osis kopā ar sauseņiem degs labi un ilgi. Divas trīs naktis tā vēl var noturēties — naktī sargāt, dienā pasnaust. Protams, tīģeriene var atnākt arī dienā, tomēr tad ar viņu vieglāk cīnīties un — nav ko slēpt — mazāk baiļu . . . Kaut gan, ja padomā, pats bīstamākais tagad ir bads. Ūdeni vien dzerot, turklāt tik dziļos sniegos, bez slēpēm — tālu netiksi. Un Judovs nez kur pazudis . . . Bija taču norunāts, ka viņš atgriezīsies pie Jevteja ar pārtiku, un diez vai Savelijs būtu pārdomājis. Vienīgi ja nu viņi, neaizejot līdz dravai, būtu nokļuvuši uz tīģera pēdām. Noķēruši un tagad mokās ar to kaut kur taigā . . . Labi, ja tā, tad kāds no brigādes vismaz rīt vai parīt ieradīsies viņu izpestīt. Sliktāk, ja Savelijs sūtījis Judovu, kā norunāts, bet tas sastapis tīģerieni. Tagad tādā sniegā neatradīsi pat traģēdijas vietu . . . Bet diez vai tā būs. Ja tīģeriene būtu nomaitājusi cilvēku, viņa tagad tā neuzmanītos un tiešā ceļā nāktu uz būri. Nē, tur ir kas cits. Visticamāk — puiši noķēruši otru tīģeri, un Jevtejam pašam jāturas, cik var.

Viņš atkal paskatījās uz gūstekni, drūmi pavīpsnāja un nodomāja: «Tīģeris bez ēšanas nogulēs divas nedēļas, viņam tas nekas, bet es dzīvoju no ūdens tikai vienu dienu — un vēders jau sāp, vārgums kaulos. . .» Večuks pavisam sadrūma. Tā jau var aiziet postā par neko . . . Pēkšņi viņš sāka ausīties un nodrebēja. «Dievs tēvs, kas tad tas?» Viņš saklausīja savādu, draudīgu troksni. Pat drebuļi pārskrēja pār muguru. «Vai tas notiek īstenībā — vai man no bada tikai tā rādās?» Jevtejs ieklausījās vēl vērīgāk. Viņš bija pārliecināts, ka skaņa nāk no ugunssienas otras puses, bet no apakšas, no zemes, it kā tur, desmit soļus no uguns, pēkšņi būtu atvēries mazs vulkāns un tagad tā šaurajā, apslāpētajā krāterī krākdama, burbuļus mezdama, vārītos ugunīga lava . . .

«Tas taču tīģeris!» Sī atskārta ķēra Jevteju kā zibens uzliesmojums.

Paķēris karabīni, viņš atbrīvoja drošinātāju, tad, zemu pieliecies, izzagās no savas nojumes ugunssienas galā un, turēdams šauteni pie pleca, lēnām izslējās taisni, vērīgi lūkodamies tumsā, un nodrebēja, ieraugot pāris soļu attālumā divas koši zaļas, spīdošas acis un ūsaino tīģera purnu ar pusatvērtu rīkli. Dēmoniskās acis neatraudamās skatījās uz Jevteju.

— Kur tu lien? Kur lien, mūdzi!— pārbijies iekliedzās Jevtejs, mērķēdams uz tīģerieni, un atkārtoja saucienu spalgā balsī, bet ne tāpēc, lai nobaidītu zvēru, kas joprojām stāvēja nekustīgi kā stabs, drīzāk sevis uzmundrināšanai:— Kur tu lie-ien! Tūlīt bliezīšu pa acīm, nu, vācies pro-om!

Sajā mirklī, laikam sajuzdams tuvumā māti, būrī jaunais ieņurdējās, ierūcās. Tīģeriene strauji pagrieza galvu uz to pusi, acis acumirklī apdzisa, un Jevtejs ieraudzīja vareno zvēru profilā. Briesmīgi, apdullinoši rēkdama, tā ka Jevtejam sirds vai apstājās un ķermenis uz mirkli pārvērtās nepaklausīgā, smagā akmenī, tīģeriene, stāvēdama ar sāniem pret uguni, no jauna sastinga, pavērsusi ausis pret gūstekni un ar visu ķermeni tiekdamās uz to. . . Instinktīvi, pret savu gribu Jevtejs mērķēja dzīvniekam deniņos, mazliet zem auss, rādītājpirksts jau gulēja uz sprūda, un kāds n kā slepus čukstēja strēlniekam, ka ar šo šāvienu viņš uz visiem laikiem atbrīvosies no sava bīstamā ienaidnieka un pie viena atrisinās pārtikas problēmu, jo tīģera gaļa ir ne tikai garšīga, bet pat veselīga . . . Sauj! Sauj, Jevtej, ko tu vēl vilcinies? Neviens, izņemot brigādes locek|us, par to neuzzinās, un, ja arī tas nāks gaismā,— tev ir attaisnojums: pašaizsargāša- nās! Zvērs taču ir pavisam tuvu . . . Sauj, Jevtej! Sauj, daudz nedomādams! Un, baidīdamies pakļauties šim kārdinājumam nogalināt pretinieku, baidīdamies uzņemties tādu grēku, bet nespēdams vairs ilgāk izturēt ārkārtīgo nervu pārbaudi, Jevtejs izšāva, mērķēdams mazliet virs zvēra galvas. Tiģeriene, gluži kā saņēmusi pātagas sitienu, palēcās, strauji pagriezās pret uguni un, nozibinājusi acis, draudoši ierēcās un lēni atkāpās tumsā.

—  A-ā, nepatika?!— Jevtejs triumfējoši iesaucās. — Marš, prom! Pazudi no šejienes! Ka tevi velns . . .— Un nolamājies izšāva vēlreiz.

Sis šāviens nodārdēja sevišķi apdullinoši — tīģeriene, acis zibinādama un neapmierināti rēkdama, strauji pagriezās, palēcās un nozuda tumsā. Mazliet pagaidījis, Jevtejs izšāva trešo reizi, pēc tam paņēma tukšo katliņu un krūzi un sāka dauzīt vienu pret otru, pats skali klaigādams un ūjinādams.

Jaunais tīģeris atkal ierēcās, bet māte viņam vairs neatbildēja. Pārstājis trokšņot, Jevtejs satraukti ieklausījās: klusu sprēgāja uguns liesmas, monotoni sanēdams, krita sniegs, dobji, ātri krūtīs dauzījās sirds. Pielādējis karabīni un nolicis uz drošinātāja, Jevtejs pagāja zem nojumes, noguris atlaidās uz egļu zariem, ielēja krūzē siltu ūdeni no tējkannas un ašiem, steidzīgiem guldzie- niem kāri sāka dzert šķidrumu, kas šķērmi smaržoja pēc dūmiem, ar izbrīnu blenzdams uz savām spēcīgajām, dzīslainajām plaukstām — ar pūlēm satvērušas krūzi, tās

sīki, sīki trīcēja. * * *

—  Nu, Pavelko, ko darīsim? Būs jānotur padomes sēde,— sēri palūkodamies pa lodziņu, kas sāka tikko manāmi zilgmot, Savelijs teica:— Sniegs ta nemaz nepārstāj, bet mēs tak nevaram sēdēt rokas klēpī salikuši, kā tev liekas?

—   Kā teiksiet, tā arī darīsim,— Pāvels slābani atsaucās.

—   Es gudroju, ka varētu tā . . .— Savelijs atskatījās uz dēlu, kas sēdēja pie sliekšņa.— Nikolajs pa tādu sniegu, alga viena, nav nekāds gājējs. Bet mums nav jēgas te sēdēt. Mudīgāk jātiek pie dravnieka, turklāt Jevtejs ar Judovu drīz būs nodedzinājuši visus sausokšņus ap tīģera būri. Zvērs jāpārdzen krātiņā un jānosūta uz zoobāzi. Es lieku priekšā šodien iemīt taku uz dravas pusi, ciktāl spēsim, tad griezties atpakaļ uz šejieni, bet rit pa šitamo taku aizvedīsim Nikolaju. Ja ari rit nespēsim līdz dravai aiziet, tad sakursim uguni, bet parit kaut rāpus tur nokļūsim.— Savelijs bažīgi paskatījās uz Pāvelu un nepacietīgi jautāja:—Tā varēs vai nevarēs? Kazi tev ir vēl kāds plāns?

—   Es ieteiktu ko citu, Savelij Makarovič,— Pāvels domīgi ieminējās.

—   Nu, nu, ko tad?— Savelijs nopriecājās, bet tad piesardzīgi vaicāja:—Saķi vien, es tak tamdēļ prasīju: viena galva gudra, divas — gudrākas.

—   Vai trešo galvu jūs vairs nemaz neņemat vērā?— Nikolajs zobgalīgi jautāja.

—   Pievienojies mums, neviens tev neliedz,— Savelijs vēsi teica un, mirkli vilcinājies, piebilda:—Ja būtu klausījis Pāvelam un neskrējis tai nolādētajā kalnā, kazi tai pašā dienā būtu noķēruši tīģeri un kāja ar būtu vesela . . .

—  Kāpēc tad tu pats rāpies tur augšā, ja esi tik gudrs?

—  Tamdēļ jau rāpos, ka biju stulbenis!

—  Bet tagad esi kļuvis gudrāks?— Nikolajs pasmīnēja.

—   Jā, tagad esmu gudrāks!— Savelijs izaicinoši pacēla balsi.— Tiku gudrāks! Nav ko ņirgt! Šonakt neesmu nevienu aci aizvēris, izdomāju visādas domas: tagad, kā rādās, esmu gudrāks kļuvis un, ja dievs dos, kļūšu vēl gudrāks. Bet tu, kā skatos, negribi pieņemties prātā — vēl ņirdz! Uzpūties, iedomības daudz .. . Un es, vecais muļķis . . .— Savelijs, bezcerīgi atmetis ar roku, nepacietīgi pamāja pārsteigtajam Pāvelam.— Nu klāj vaļā savus plānus, mums ātrāk jātiek prom no šejienes.

—   Man ir tāds plāns, Savelij Makarovič!— Pāvels kļuva žirgtāks, tomēr vēl arvien pārsteigts skatījās uz brigadieri.— Es domāju, ka divas un vēl jo vairāk trīs dienas nedrīkstam zaudēt, lai aizietu līdz dravai. Jevtejam ar Judovu šodien beidz degt pēdējā ugunssiena, un viņi būs spiesti gādāt sauseņus ugunskuram. Bet jūs pats zināt, kāda nakšņošana pie ugunskura — vienas mocības! Arī sauseņu tur pietiks dienām divām, ne vairāk. Paies diena, kamēr mēs tur aizkļūsim, un kamēr vēl tīģeri pārdzīsim sprostā . . . Vārdu sakot, pēdējais termiņš — pēc divām dienām mums jābūt pie viņiem. Tas pirmkārt. . .— Pāvels nedroši paskatījās uz Nikolaju, kas koncentrējies bāza malku krāsnī.

Savelijs acīmredzot Pāvela skatienu iztulkoja citādi, tāpēc, pagriezies pret dēlu, pasteidzināja viņu:

—   Mudīgāk sabāz malku, pats redzi, ka ar vaļējām durtiņām tā dūmo vēl stiprāk. Piedūmojis, ka knieš kaklā . . . Nu, un otrkārt — klāj vaļā!

—  Otrkārt,— Pāvels turpināja drošāk,— ar kruķiem Nikolajs līdz dravai neaizies pat pa divām dienām. Ar zirgu braukt uz šejieni — tā arī nav izeja, turklāt tas vilksies ilgi, bet viņam palīdzība vajadzīga nekavējoties, taču apkārtne šeit, pats zināt, kāda — vienas vējlauzas un purvs.-

—   Nu ko darīt, ļaut viņam nosprāgt šeit?— Savelijs, kas bija saspringti klausījies, sadusmojās.— Nesaprotu, uz ko tu tēmē?

—   Kāpēc nosprāgt? Lai dzīvo vesels!— Pāvels pasmīnēja, taču, redzēdams, ka Savelijs sāk nervozi plūkāt bārdu, steidzīgi un nopietni uzrunāja Nikolaju:—Cik kilogramu tu sver?

—   Kam tev tas jāzina?— Nikolajs piesardzīgi vaicāja.

—   Es jautāju nopietni.

—   Nu, teiksim, septiņdesmit divus kilogramus.

—  Tā es arī domāju!— Pāvels apmierināts pamāja. — Septiņdesmit divi plus apģērbs, kopā astoņdesmit kilogrami. Līdz dravai pa taisno būs septiņi astoņi kilometri. Man ne vienu reizi vien nācies iznest no taigas uz medību saimniecību gan mežacūkas, gan izjubra gaļu . . . Plus slazdi un ēsma, un karabīne — kopā vismaz septiņdesmit kilogrami. Jāstiepj piecpadsmit kilometrus, un nekas, var iztikt . . .

—  Vai tu iesaki iznest mani no taigas uz muguras kā vepri?— Nikolajs, dzēlīgi smīnēdams, vaicāja.

—  Pilnīgi pareizi, taču nevis kā vepri, bet kā slimu cilvēku.

—   Nu, nu, pateicos . . .— Nikolajs vēl joprojām smīi- nēja.— Pirmkārt, tu, zirdziņ, esi par vāju, saļimsi zem manis jau pirmajā kilometrā. Un otrkārt — es vienkārši nekāpšu tev mugurā.

—  Pavelko, vai tu to nopietni?— neticīgi vaicāja Savelijs, sākdams nemierīgi grozīties un skatīties apkārt, it kā būtu ko pazaudējis.

—   Tagad nav īstais laiks jokot, Savelij Makarovič.

—  Kā tad tu viņu panesīsi, kukuragās, vai? Nu, es jau redzēju, kā tīģeri stiepi,— spēks kaulos tev turas, nav vārdam vietas. Bet tīģeris bija maisā un maisam saites . . . Te būs ar rokām jātur nesamais zem ceļiem — vai ilgi noturēsi? Ja varētu kādas saites . . .

—  Sādu stiepšanu esmu apguvis jau desmitajā klasē!— Pāvels smaidīja.— Koļu Kuzminu vajadzēja nest tieši tāpat. Gājām meklēt žeņšeņu uz Akmenskalnu, un tur viņu sakoda čūska. Uzcēlu Koļu uz muguras, bet rokas patiešām drīz vien notirpa. Tad piesēju tukšai mugursomai šķērskoku kā šūpoles, pie bikšu siksnas piestiprināju virves kāpšļus. Koja apsēdās uz šķērša, ķājas sabāza kāpšļos, apķērās man ap kaklu, un četrus kilometrus līdz ciematam es gandrīz aulekšiem aizlēkšoju. Bet jūs taču zināt, kas viņš par milzeni salīdzinājumā ar mani. Tā ka šī ideja, Savelij Makarovič, ir pavisam reāla . . .

—  Tava ideja ir muļķības un murgi!— Nikolajs, atspiedies ar roku pret galda malu, strauji piecēlās, saliecis slimo kāju, aizlēca lidz nārām un, aizrāpies pie sienas, demonstratīvi atgūlās uz muguras, atmeta rokas aiz galvas un aizkaitināts kategoriski noteica:— Muļķības un murgi! Pat ja tu spētu mani iznest, tas vēl nebūt nenozīmē, ka es piekristu …

—  Klausies, Nikolaj!—Kalugins teica cik iespējams draudzīgi un laipni.— Tu, lūdzams, nedomā, ka es gribu parādīt Loškareviem savu spēku un izturību un tādējādi iekarot jūsu labvēlību vai kaut kā mazināt jūsu pašcieņu. Man no jums neko nevajag. Absolūti neko! Tīģerus ar jums kopā vairs neķeršu, no tā atsakos pats. Taču tagad mums jādomā ne tikai par sevi, bet arī par citiem. Pēc divām dienām jābūt pie Jevteja … Tā ir vienīgā iespēja, ko es iesaku. Ja pret vakaru sniegs nepārstās, tad rīt būs jau lidz viduklim un mēs visi šeit iestrēgsim . . . Tu taču esi izglītots, gudrs cilvēks . . .

—  Savu lēmumu es jau pateicu,— apvaldīdams dusmas, dobji atcirta Nikolajs un pagriezās pret sienu.

—  Cik muļķīgi!— Pāvels saskaitās.— Un galvenais — egoistiski! Nu sakiet viņam vismaz jūs, Savelij Makarovič! Pārlieciniet viņu, ka tā ir vienīgā iespēja . . .

—  Mani nevajag pārliecināt! Vai tev ir skaidrs vai nav?!— nikni atkliedza Nikolajs, atkal pagriezdamies uz muguras.— Kā teicu, tā arī būs! Iešu ar kruķiem . . .

—   Un klumzāsi trīs dienas!

—  Kaut nedēļu, kas tev par daļu?!

—   Man nav nekādas daļas, man ir vienalga,— uzsvērti mierīgā balsī Pāvels piekrita un vēsi pabeidza:—Bet Jevtejam ar Judovu tas nepavisam nav vienalga. Un Savelijam Makarovičam, tavam tēvam, arī nav vienalga. Kā redzi, nevienam nav vienalga, tikai tev, tā iznāk, vai ne?

Nikolajs neatbildējis atmeta rokas virs galvas un, zobus sakodis, iecirtīgi skatījās griestos . . .

—  Vārdu sakot, Savelij Makarovič,— Pāvels atkal uzrunāja Saveliju, kas domigi klusēja,— situācija ir šāda: ja Nikolajs tagad nepiekrīt manam priekšlikumam, es nekavējoties dodos uz dravu viens un rīt kulšos pie Jevteja Makaroviča — viņiem palīgā. Kamēr izvedīsim tīģeri, kamēr slēpes sadabūsim, pēc nedēļas atnāksim pēc Nikolaja. Es domāju, nedēļai jums te pietiks produktu . . .

—   Pagaidi, Pavluha, nesteidzies,— Savelijs viņu draudzīgi pārtrauca un, pagriezies pret Nikolaju, tikpat draudzīgi, taču uzstājīgi sacīja:—Vadzi, dēliņ, Pavļiks atkal runā prātīgu valodu: ja jums nesaskan domas, tad tā ir jūsu pašu darīšana, bet kāda pārējiem tur daļa? Vajag ašāk tikt prom no šejienes. Sniegs sagāzīsies līdz pašam jumtam, tad gan dabūsim kūkot. Viss mūsu darbs būs vējā, un viss uzpūtības dēļ, tamdēļ, ka trūkst vienprātības — katrs velk uz savu pusi, bet, ja velk katrs uz savu pusi, tad var saraustīt gabalos, labuma nebūs ne vienam, ne otram, tik ļaudīm par apsmieklu. Vai nav pareizi, ko?

Nikolajs klusēja, droši vien labi saprazdams, ka iebilst patiešām ir muļķīgi, un tādēļ pēc ilgas tēva pierunāšanas, kad tas, jau zaudējis pacietību, sāka pacelt balsi un kuru katru bridi varēja eksplodēt, it kā tēvam izpatikdams, beidzot izgrūda:

—  Nu labi, lai notiek pēc jūsu prāta. Tikai atceries, tēvs, manus vārdus: Kalugins saļims zem manis pēc pāris kilometriem. Gan redzēsi.

—  Un kas par to, ka saļims,— Savelijs labprāt piekrita.— Ja nokritis, tu mazliet paklumzāsi ar kruķiem, bet, kad viņš būs atvilcis elpu, pastieps tevi vēl kilometru. Tā pamazītiņām vien aizklunkurosim. Galu galā mums tik un tā jākustas. Sakrāmēsim mugursomas, produktus ņemsim priekš trim dienām — pietiks, pārējais lai paliek te.—»Un Savelijs sāka steigties, baidīdamies, ka Nikolajs atkal neiespītējas.

Ari Pāvels steigšus ņēmās no malkas šķilas taisīt šķērskoku, uz kura būs jāsēž Nikolajam, bet, kritiski aplūkojis • Pāvela darbu, Savelijs ieteica lūku pinuma maisā, kurā bija nests tīģeris, izgriezt caurumus kājām — kā sporta biksēm, maisa augšgalu uz krūtīm sasiet, plecu siksnas savilkt ciešāk. Lai Nikolaja kājas nekūļātos, kāpšļi jāpiesien tieši pie Pāvela patronsomas.

Pāvelam iepatikās Savelija ideja, un pat Nikolajs, kas noraidošu izskatu sēdēja uz nārām un nepiedalījās mugursomu kārtošanā, kļuva nedaudz možāks. Viņš pat bez iebildumiem ielīda maisā, izbāza kājas pa caurumiem ārā, pēc tam pavīpsnājis uzrausās Pāvelam mugurā un pacietīgi gaidīja, kad Savelijs, apmierināti mādams ar galvu, piesies pie Pāvela patronsomas auklu un izveidos no tās cilpas — kāpšļus. Beigu beigās pēc vairākkārtējas piemērī- šanas un pastiepšanas viss bija iztaisits un pielāgots.

—   Are, iznācis varens aizjūgs!— pagājis sāņus, Savelijs smaidīdams izsaucās.— Nu, puiši, pirms ceļa brītiņu pasēdēsim un tad iesim, iesim!— Savelijs atkal sāka steigties, vēl vienmēr baidīdamies, ka Nikolajs pašā pēdējā bridi var pārdomāt vai sākt strīdēties ar Pāvelu.

Iztīrījuši un sakārtojuši mājiņu, viri ne bez bažām un satraukuma iznāca ārā. Bija jau pavisam gaišs. Tuvākie koki tikko jaušami vidēja aiz biezā, krītošā sniega auta. Bija sasnidzis pāri ceļiem, bet sniegs bija viegls un pūkains.

—   Bet kā mēs noturēsim taisnu kursu?— Savelijs norūpējies teica, paiedamies pa sniegu.— Apvāršņa nav, saules nav, iesi it kā taisni, taču noteikti novirzīsies. Ek, kā tagad derētu kompass!

—  Te jums būs kompass, Savelij Makarovič!— Un Pāvels pastiepa pārsteigtajam Savelijam tūristu kompasu. — Virziens uz dravu — tieši ziemeļaustrumi, es to noteicu jau aizvakar, kad kāpām sopkā.

—   Nu-ū, puis, cik tu manīgs,— saudzīgi saņemdams kompasu, brigadieris atzinīgi pamāja.— Mēs, āre, jau cik gadu skraidām pakaļ tīģeriem, un vai maz mums iznācis iet draņķīgā laikā, gadās, ka ej pa taisno, bet izrādās, ka desmit kilometru esi velti nosoļojis! Būtu bijis kompass . . . Cik reižu nosolījos to iegādāties!

—   Dāvinu jums par piemiņu,— Pāvels no sirds teica.

—  Ja izrādīsies, ka kompass ir laimīgs, tad viņam būs īpaša vērtē.. .

Pāvels uzņēma laiku — bija bez piecām minūtēm deviņi. Satvēris Nikolaja kruķus, viņš atbalstījās pret tiem, noliecās, mazliet pietupdamies, un pagrieza pret Nikolaju muguru.

—   Sēdies, jātniek, seglos, laiks doties ceļā!

—   Nu, pamēģini, pamēģini!—Nikolajs strauji, bez brīdinājuma uzrausās Pāvelam uz muguras.

Savelijs tūlīt palīdzēja piestiprināt plecu siksnas un, steidzīgi uzcēlis sev mugurā somu, pakāra kaklā karabīni un šauteni, palaida vaļā Džeri un, saņēmis saitē Amūru, kurš rāvās pakaļ Džerim, ātrā solī devās prom, laiku pa laikam bažīgi atskatīdamies uz Pāvelu. Bet tas, cilādams kruķus kā slēpju spieķus, gāja pavisam droši un stabili, un Savelijs, drīz vien nomierinājies, sāka soļot vēl žirgtāk.

Iedams aiz brigadiera metrus divsimt, Pāvels pilnībā sajuta savas nastas smagumu, viņš iedomājās drūmos, apsnigušos taigas biezokņus, tās salto vienaldzību pret visu dzīvo, ko klāja dziļš sniegs, un vēja sagāztos kokus plašumos, kurus vajadzēs pieveikt. Tomēr viņš neļāvās grūtsirdībai. Protams, smagi, bet iespējami.

. . . Zobus sakodis, Kalugins bez apstājas nogāja pusotra kilometra. Pulkstenis rādīja pusdesmit.

—   Ja arī tālāk ies tikpat braši, tad mēs līdz vakaram patiesi aizkulsimies pie dravas!—Savelijs jūsmīgi teica.— Nu, Pavluha, izcietīsi?

—   Izcietīšu, Savelij Makarovič,— slēpdams īgnumu, atbildēja Pāvels.— Izcietīšu.

Vakara nokrēslā, ar pūlēm cilādami kājas, tīģeru ķērāji laimīgi iznāca uz lauku ceļa un atklāja uz tā kādas svaigas pēdas. Pieliecies Savelijs konstatēja, ka cilvēks gājis pa ceļu no dravas ap pusdienlaiku un tikko atgriezies — viņa velteņu pazoļu nospiedumi vēl nebija piesniguši.

—   Droši vien večuks, iekšā sēdēdams, kļuvis stīvs, tamdēļ gribējis izlocīt kājas, āre, mums ceļu ieminis,— Savelijs, uzrunādams Pāvelu, noguris sacīja.

—   Kas zina, varbūt tam kāds cits iemesls,— Pāvels slābani atteica. Viņš juta, ka zaudējis visus spēkus, un viņam patlaban bija pilnīgi vienalga, kur un kāpēc gājis dravnieks, galvenais, ka tas ieminis ceļu . . .

—   Nu, kā, Pavluha, atpūtīsimies vai vēl pacietīsi? Nav vairs tālu . ..

—   Pacietīšu, Savelij Makarovič. Atlikuši vairs kādi piecsimt soļi. . . Pacietīšu.

Pie pašas dravas Nikolajs pēkšņi sāka nemierīgi grozīties.

«Laikam kautrējas,» Pāvels nodomāja un, saudzēdams «jātnieka» patmilibu, ierosināja viņam nokāpt un aiziet līdz dravai savām kājām. Nikolajs tūlīt piekrita, bet Savelijs atzinīgi pamāja Pāvelam.

Amūrs un Džeris iedzina saimnieka suni palieveni, neļaudami tam ne ierieties, taču dravnieks bija padzirdējis troksni un, atvēris priekšnama durvis, priecīgi iepleta rokas.

—  Teitan, teitan, te priekšiņā nokratiet sniegu!— Viņš bija ģērbies vatētā pusmēteli un apjozis patronsomu; uz tās karājās prāvs duncis ādas maksti. Ieraudzījis uz kruķiem klunkurējošo Nikolaju, dravnieks žigli noskrēja no lieveņa un, pienācis klibajam klāt, bažīgi jautāja: — Kas tev ar kāju? Ar cirvi trāpīji vai tīģeris saskrāpēja?

—   Ne viens, ne otrs, cienījamo Jeremej Fatjanovič, vienkārši atsitos pret akmeni — kauls lauzts,— Nikolajs goddevīgi teica.

—  Tamdēļ atnācām pie tevis pēc palīdzības,— Savelijs steidzās paskaidrot.— Tagad ceram uz tavu māku. Kazi izdziedēsi manu dēlu? Palicis gluži bez kājām . . .

—  Ja salauzta, kamdēļ ta skalus nepiesējāt?— dravnieks stingri pārtrauca Saveliju.— Kad tu to kāju sa- grūdi?

—  Aizvakar sagrūdu, kad kāpām augšā tai stāvajā sopkā, kas pie tava sālsezera, nu, turpat blakus ziemas mājelei, uz tās sopkas kā paslīdēja . ..

—  Pag, pag, ko tu tur vervelē?— dravnieks neizpratnē paskatījas uz Saveliju.— Tad jūs no paša sālsezera viņu vedat šurp?!

—   No turienes, no turienes. Šorīt agri kā iznācām no tavas ziemas mājeles, tā tagard, paldies dievam, atvilkā- mies . . . Bet tavu mājeli pantinieki gan apgrābājuši . . .

—   Die's ar visu mājeli! Die's ar to! Bet kā tad viņš, miļais, tādā vējputenī ar kruķiem?— Dravnieks gādīgi satvēra Nikolaju zem elkoņa un palīdzēja viņam uzrausties uz lieveņa.

Nopurinājuši sniegu no apģērba, vīri ievēlās siltajā istabā. Uz galda mājīgi dega petrolejas lampa, krāsnī priecīgi sprēgāja sausas egles šķilas.

—  Tulitās es tevi, manu nabadziņ, tū-lītās,— dravnieks dudināja, pavadīdams Nikolaju uz gulamtelpu un apsēdinādams uz sola.— Palīdzi, Savelij, savam dēliņam novilkt drēbes.— Saimnieka balss skanēja stingri un prasīgi.

Savelijs steidzās izpildīt šo norādījumu.

—   Bet tu, Pavluša, ielej no kubla ūdeni spainī un noliec uz plīts. Drīz mums būs nepieciešams karsts ūdens.

Līdz nāvei pārgurušais Pāvels jau bija paguvis apsēsties uz sola, taču tagad cik spēdams ātri devās izpildīt dravnieka pavēli, bet saimnieks pa to laiku, uz brīdi iziedams priekšnamā, atnesa kaut kādu zāļu saišķi un nelielu lādīti. Tajā glabājās vesela dziedniecisko zāļu un ziežu aptieka, viss bija kārtīgi salikts kārbiņās, stikla burciņās un maisiņos.

—  Tūlītās mēs tavu kāju apskatīsim un iegrozīsim, kā nākas,— dravnieks runāja pārliecinoši, nomezdams cepuri un pusmēteli.— Kaulu ievilkšana man ir zināma lieta. Tagad es samaisīšu tev egļu sveķus ar zālītēm, un dziedinošs līdzeklis gatavs. Pēc tam iegrozīšu visu, kur vajag, ar zālēm kāju ierīvēšu, pielikšu līstīti un ar saitīti pievilkšu. Dienas piecas palēkāsi ar kruķiem, padzersi manu rūgto dziru un tad rikšosi, uz augšu palēkdamies. Citi ar lūzumu guļ kā bluķi mēnešiem ilgi, bet pie manis tu ātri vien sāksi staigāt. Kamdēļ ievainotam zvēram pušumi ātri sadzīst? Nu tamdēļ, ka viņš kustas! Un lūzumi zvēram tāpat saaug ātri. Nekustīgā miesā iemājo visas slimības, tāpat kā stāvošs ūdens pārvēršas par sasmakušu purvu. Bet tekošā ūdenī viss tīrs.

Večuks, paņēmis no galda lampu, tuvināja to Nikolaja kailajai kājai. Apskatījis to, viņš apmierināts pamāja ar galvu un pasniedza lampu Savelijam, kas pakalpīgi stāvēja blakus.

—   Nu, rādi gaismu!

Sasituma vietā kāja bija pietūkuši, taču pampums mazinājies, toties sārtā un violetā krāsa izcēlās jo asāk.

Uzmanīgi, vieglām kustībām iztaustīdams kāju, dravnieks nemitīgi iztaujāja Nikolaju:

—   Vai te sāp? Bet te — asi vai truli?

Iztaisījis no marles salveti, viņš no burciņas uzlēja uz tās kaut kādu staipīgu, dzeltenīgu šķidrumu, kas oda pēc sveķiem, pievienoja spirtu, pēc tam paņēma no puslitra * burciņas citu ziedi, līdzīgu solidolam, apbēra to visu ar kaut kādu baltu pulveri un uzlika uz slimās vietas. Ieberzējis kāju ar šo maisījumu, nosaitēja to no ceļgala lidz potītei.

—  Bet kur tad līstīte?— neizturējis Savelijs beidzot nemierīgi ievaicājās.— Tu tak teici, ka vajag līstīti. Lūzums tomēr.

—   Ne jau es, bet Nikolajs runāja par lūzumu,— dravnieks pasmaidīja.— Nav lūzuma! Tikai stipri sasitis, asinis izplūdušas virs kaula, bet no smēra tās drīz uzsūksies. Pēc pāris dienām jau varēs uzmīt uz kājas.

—   Nu tencinu, tencinu, Jeremej Fatjanovič!— Savelijs atviegloti uzelpoja un sirsnīgi pateicās dziedniekam, dodams zīmi Nikolajam, lai ari tas dara tāpat, bet tas, tēvu neievērodams, drūmi un neticīgi skatījās uz savu prasmīgi apsaitēto kāju.

Aizvēris lādīti un apsēdies uz tās, dravnieks, glaudīdams uz krūtīm lielo bārdu, pētoši noskatīja tīģeru ķērājus un, lai pievērstu sev uzmanību, zīmīgi saujā noklepojies, gluži kā ar cirvja pietu iegāzdams pa galvu, teica:

—  Jūsu puisītis, tas Judovs, neaizgāja vis pie Jevteja, bet aizlaidās uz sādžu. Tūlītās pēc jūsu aiziešanas šis ar aiztinās . . .

—   Ko, ko?!— Savelijs pārsteigts blenza uz dravnieku.

—   Vai patiesi, Fatjanovič? . . .

—  Patiesi, patiesi! Savu mūžu neesmu nevienu piemānījis, man nav tāda iedaba.

—   Bet kā tad tā?— Savelijs apjucis skatījās apkārt.

—   Kā tā var? Jevtejs tak tur palika bez produktiem . . . Veicīgāk jāiet pie viņa! Pavluha, jāskrien glābt Jevteju!

—  Pag, pag, tu neuztraucies,— saimnieks apturēja Saveliju.— Kur skriesi naktī? Velti zaudēsi spēkus, un labuma nekāda. Rīt varēsiet iet.

—  Bet viņš tak tur bez ēdamā, negulējis, kazi malkas ar nav, ko piesviest ugunij. Tiģeri droši vien viņu jau apsēduši.

—  Tad gan slikti . . .— dravnieks nomurmināja.— Es šodien gribēju aiznest produktiņus Jevtejam Makarovi- čam, palīdzēt kā varēdams, bet neiznāca . . . Vai redzēji, kāds sniegs sagāzies? Verstis trīs pievārēju, tālāk taka gāja pret kalnu, bet es iesēdos sniegā! Ar mokām tiku atpakaļ. Maišeli ar ēdamo uzkāru eglē takas galā, pāris reižu izšāvu. Izklausījās, ka Jevtejs man atsaucas. Bet kazi tik ausīs ieskanējās. . . Rīt atkal domāju lūkot izlauzties līdz viņam. Nu, paldies dievam, jūs paši aizbridī- siet. Es tak neesmu nekāds lielais gājējs. Labi, ka tur nenobeidzos. Atstāju uz galda zīmīti — novēlējumu.— Dravnieks plati pasmaidīja un nogrozīja galvu.— Uzrakstīju savam palīgam, kuram, kā jau jums stāstīju, te vajadzēja atbraukt ar zirgu, bet šis vēl nebrauc un nebrauc: droši vien sādžā sācis dzert. Nu, un šajā zīmītē es viņam piekodināju: ja neatgriežos, lai meklē mani pēc pēdām un glābj tīģeru ķērāju. Sis, tā sakot, bez maizes un sāls sēž pie ugunssienas aiz Zilās sopkas.

Satrauktie tīģeru ķērāji pamazām nomierinājās, bet, kad saimnieks atkārtoja, ka Jevtejs šaujot atsaucies — tātad ir sveiks un vesels —, vīri nosprieda, ka vienu nakti tas vēl izturēs, būdams drošs, ka palīdzība ir tuvu. Tā izlēmuši, viņi sāka lamāt Judovu tik izmeklētiem vārdiem, kurus izdzirdot dravnieks pakratija galvu un, atcerējies, ka jānoliek lādīte, izgāja priekšnamā. Viņš atgriezās tikai pēc minūtēm piecām, kad Judova «svētīšana» jau bija beigusies.

—  Tas notika tā,— dravnieks ierunājās.— Pavadījis jūs, ienāku istabā, skatos: Judovs velk apavus kājās. Vai ta jau salaboji, es šim prasu. «Salaboju, salaboju, vectētiņi» tas strupi atbild. Es ņemu pie sirds, tomēr turu muti ciet, raugos, kas nu būs. Bet šis sāk dzert tēju. Izdzer vienu krūzi, otru! Trešo! Sis dzer, un sviedri līst aumaļām. Redzu, ka ne velti vīram nervi uzdod! Klausos — sāk gānīties, nepārtraukti lamā kaut kādu Cēzaru: sak, viss tā Cēzara dēļ, esot atdevis tam divus pusstopus par pēdām. Cēzars tīģerienes pēdas parādijis viņam, un viņš, Judovs, par to Cēzaram samaksājis divus pusstopus, vēlāk laikam uzvedis uz tām jūs. Bet uzvedis, āre, kamdēļ: kāds viņam pamuldējis, ka par viena tīģera noķeršanu maksājot desmit tūkstošus zelta naudā.— Dravnieks nievājoši saviebās.— Nu, kad dabūja zināt, ka tūkstotis uz visu brigādi, acīmredzot zuda jebkāda interese. No rīta jūs vēl uzsākāt runas par tīģerieni, ka tā ir bīstams lopiņš, un tamlīdzīgā garā. Un viņš sašļuka, man uzreiz iekrita acīs. Tā nu šis dzēra, dzēra tēju, te pēkšņi saķer vēderu: «Ai! Ai! Man apendicīts! Jāskrien uz slimnīcu, kamēr nav par vēlu, man viena lēkme jau bija, bet otra apdraud dzīvību.» Paķer savu bisīti, proviantu no mugursomas izkrata ārā — un skriešus pa ceļu stenēdams, vaidēdams uz sādžu Un tas tad arī ir viss.— Dravnieks bēdīgi nopūtas un steidza noņemt no plits šņācošo tējkannu.

—   Fatjanovič, vajadzēja šitam nelietim ielaist pakaļā skrošu lādiņu! — Savelijs nevarēja un nevarēja nomierināties.— Kamēr dzīvoju pasaulē, visādi ļaudis ir pieredzēti, bet šitāds sūdabrālis gan ne.

—   Un jūs viņu vēl minējāt par paraugu, Savelij Makarovič,— Pāvels nenovaldījās un izteica veco aizvainojumu.— Tik lielisks tīģeru ķērājs bija . . .

—   Kas vēl nebūs! Es viņam, Pavluha, uzreiz redzēju cauri. Bailīgs, mantkārīgs, slinks! Tas tak bija Nikolajs, kas viņu apčubināja, aizstāvēja.

—   Nu, nu, tagad tik uzvel visu man!— Nikolajs pasmīnēja.— Atradis grēkāzi! Tu esi brigadieris, tev jāatbild par visu.

—   Are, tā tu izdaries vienmēr — uzkūdi, samusini, savāri putru, bet pats pēc tam aizmanies prom,— Savelijs apvainojies teica.— Nu nekas, nekas, tagadiņ es vairs netaisos tevi klausīt, pietiekami esmu klausījis!

—   Malacis, sen bija laiks!— Nikolajs miegaini piekrita.

* » »

Savelijs pamodināja Pāvelu nevis sešos, kā bija norunāts, bet četros. Viņš pats jau bija saģērbies, gatavs doties ceļā. Klusītiņām, lai neuzmodinātu Nikolaju un dravnieku, Pāvels, pārvarēdams miegu" un sāpes visā ķermenī, apģērbās. Ieskatījies Savelijam sejā, ko apgaismoja vārgā petrolejas lampas liesmiņa ar zemu nogrieztu dakti, Pāvels šaubījās, vai brigadieris šonakt vispār ir aizvēris acis. Arī brokastis Savelijs ēda negribīgi, visu laiku nepacietīgi palūkodamies gan uz Pāvelu, gan maisiem, kuri stāvēja pie sliekšņa un kuros jau vakar bija salikti produkti, kā arī no dravnieka iznomāta divvietīgā telts, skārda krāsniņa ar dūmvada caurulēm, dūnvilnas guļammaiss, divas kazādas paklāšanai zem maisa un divas signālraķetes, ko arī bija ieteicis labais saimnieks gadījumam, ja "vajadzēs atbaidīt tīģerieni. Maisi izskatījās iespaidīgi. Pāvels paskatījās uz tiem bez entuziasma, mierinādams sevi vienīgi ar to, ka maisu tomēr daudz vieglāk nest nekā cilvēku.

Beidzot uzcēluši nesamos plecos un nodzēsuši lampu, tīģeru ķērāji, pūlēdamies netrokšņot, izgāja no siltās, mājigās telpas aukstajā naktī.

Snigt bija pārstājis. Tumšajās, mākoņiem klātajās debesīs šur tur iemirdzējās pa zvaigznei. Pabarojuši suņus un saņēmuši to pavadas, abi vīri apgāja apkārt bišu ziemas mītnei un iznāca uz savas vakardienas takas — naktī tā bija apsnigusi diezgan biezu sniega kārtu. Pāvels gribēja iet pirmais, taču Savelijs protestēja.

—  Gan vēl pagūsi nomocīties! Kamēr ir taka, nāc man aiz muguras, bet, kad iziesim uz ceja, tad biežāk laidīšu pa priekšu, ja tik gribēsi.

Tumsā pa pusei aizputinātā taka bija slikti samanāma; lai" nepiepūlētu acis, Savelijs palaida pavadu garāk un ļāva Āmuram iet pa priekšu — sunim pa pēdām bija vieglāk soļot.

Pie sopkas pakājes, no kurienes vakar bija atgriezies dravnieks un kur bija pakāris savu mugursomiņu ar ēdamo, abi gājēji nonāca rītausmā. Kāpšana kalnā pa dziļo sniegu bija patiešām grūta, un tīģeru ķērājiem nācās krietni pasvīst, iekams viņi nokļuva virsotnē. Te sniega bija vairāk nekā palienē. Bērzi zem tā smaguma stāvēja saliekušies kā nēši, sniega segā blīvi ietīstītās kuplās egles no tālienes šķita kā balta, nepārvarama siena.

—  Būtu jāizšauj pāra reižu, kazi Jevtejs atsauksies,— Savelijs ierosināja.

Pāvels piekrītoši pamāja, noņēma karabīni, un tai pašā mirklī abi tīģeru ķērāji izdzirdēja lejā divus dobjus, steidzīgus šāvienus. Tie bija tēmēti šāvieni — tik ātrus vienu aiz otra raida tikai kustīgā mērķī. . .

«Vai tikai Jevtejs nešauj uz tīģerieni?» Pāvels satraukti nodomāja un, neprasīdams Savelijam atļauju, steidzīgi noblikšķināja gaisā visas piecas patronas. No miera iztraucētā taiga nodunēja, ievaidējās dobjā atbalsī, un tuvējām eglēm kā sudrabaini putekļi nobira sniegs. Bet atbalss apklusa, nolaidās biezoknī, un apkārt atkal valdīja klusums. Tīģeru ķērāji satraukti tajā ieklausījās. Jevtejam, ja tur viss kārtībā, noteikti vajadzētu atsaukties uz šāvienu. Kad tas beidzot atskanēja, Pāvels pēc mirkļa atbildēja ar vēl vienu šāvienu.

—   Nu paldies dievam! Bračuks sveiks un vesels!— priecīgi iesaucās Savelijs, ar pūlēm paspēdams tikt līdzi Pāvelam, kas bija sācis steigties.— Nekas, nekas, drīz vien mēs viņu maķenīt paēdināsim, padzirdīsim, uzmundrināsim . . . Kas tur ir, Pavluha? Kas par pēdām? Vai cūkas gājušas? Tik dziļā sniegā rukšus var viegli nomedīt. Tīģerim vajag, ko likt uz zoba, un mums pašiem arī nebūtu par ļaunu svaiga cūcene.

Steidzīgi pieiedams pie pēdām, Pāvels neviļus ar roku satvēra karabīni, kas karājās uz krūtīm; patiešām tās bija apsnigušas mežacūku pēdas, bet uz tām — skaidri saskatāmi tīģerienes pēdu nospiedumi, tie jau bija sasaluši, bet vēl neapsniguši ar vieglo pirmsausmas sniedziņu. Suņi, kāri ievilkdami nāsis gaisu, rāvās uz to pusi, kur bija devusies tīģeriene.

—  Taka ir mums pa ceļam, iesim pa to,— Savelijs klusi sacīja.— Džeri piesien pie jostas, lai netraucē šaut. Bet lai nenoraujas, nedod dievs, sekos tīģerim pa pēdām.

Pāvels piesēja suņa pavadu pie jostas un, turēdams karabīni gatavībā, uzmanīgi devās pa taku. Džeris atsacījās iet aiz muguras, nepārtraukti lūkoja tikt garām saimniekam un izrauties priekšā. Amūrs savu saimnieku vilka lejup.

—   Pavluha!— Savelijs uzmanīgi pasauca.— Padod man savu Džeri: viņš tev kavēs šaut, paraustīs pašā nepiemērotākajā brīdī, tā vēl palaidīsi zvēru.

Atdevis suni, Pāvels tālāk gāja ar uzvilktu aizslēgu. Zvērs var parādīties starp kokiem tikai uz mirkli, un šajā mirklī ir jāpagūst nomērķēt un izšaut. Mednieka vērīgās acis uzmanīgi aplūkoja visu pārredzamo klajumu, pakavēdamās pie katra aizdomīga plankumiņa starp apsnigušajiem kokiem un krūmiem, un beidzot apstājās pie pelēka iegarena pauguriņa, kas nedabiski pacēlās virs sniega. Pāvels nogāja no taciņas un, turēdams karabīni pie pleca, sāka uzmanīgi tuvoties uzkalniņam, kamēr skaidri saskatīja, ka tā ir uz sāniem guļoša cūka. Paņēmis to uz grauda, Pāvels gaidīja, kad tā pielēks kājās, bet pauguriņš nekustējās. Lopiņš ar saplosītu kaklu gulēja asinīm aptašķītā sniega rakumā. Kājas jau bija sastingušas, bet ķermenis vēl silts. Tīģeriene bija nogāzusi medījumu vienā mirklī, taču nebija aiztikusi, asti kūļādama, vienīgi pastāvējusi pie tā, pēc tam atgriezusies uz takas un gājusi lejup.

—  To viņa aiz dusmām,— Savelijs pakratīja galvu. — Nešpetna trāpījusies, vellamāte! Jevtejam droši vien neļāva gulēt. Reizēm tādas atgadās: tu atņem viņai bērnus, bet viņa pēc tam staigā un saplosa itin visus zvērus pēc kārtas, tādā kārtā izgāž savas dusmas.

—  Tās varbūt nav dusmas, Savelij Makarovič,— Pāvels nedroši iebilda.— Sākumā viņai saglabājas tāds instinkts — nomiegt zvēru un atvest šeit savus bērnus, tāpēc arī viņa nogalē, bet bērnu nav, ka atvest. Un tā viņa turpina savu posta darbu, kamēr saprot, ko velti to dara.

—  Varbūt arī tā,— Savelijs piekrita.— Bet šoreiz mums ruksis patrāpījies īstā reizē.

Atri sadalījuši gabalos mežacūku, mednieki ar gaļu pamatīgi sabaroja suņus un, paņēmuši savu tiesu sagūstītajam tīģerim, apmierināti taisnā ceļā pa mežu devās pie Jevteja.

Sopkas piekājē, kādu kilometru no ugunssienas, mednieki arvien biežāk redzēja apsnigušas tīģera pēdas, bet, jo vairāk viņi tuvojās Jevteja apmetnei, dūmu smaržai, jo pēdu bija vairāk un tās izskatījās svaigākas.

—   Nu tik paveries, kā šī dauzījusies! Nu tik paveries!— Savelijs brīnījās.— Sen, sen neesmu matījis tādu nekauņu.

Bet, kad viņš ieraudzīja svaigās, dziļi iemītās pēdas kādus simt metrus no apmetnes, kad redzēja daudzo lēcienu zīmes pie pašas uguns un sagūstītā tīģera būra, tad paskrēja garām Pāvelam un satraukts iekliedzās:

—   Jev-tei-ka! Jev-te-ej! Brā-āļuk!

—   Nu ko tu bļausties? Ko bauro kā negudrs?!— atskanēja Jevteja balss, un tūlīt no dūmu aizsega iznāca arī pats Jevtejs — apkvēpis, sodrējiem nosmulējies, lidzīgs dūšīgam ciema kalējam.

Svaigās tīģera pēdas aprāvās desmit soļus no gūstekņa sprosta, apgāja tam apkārt un nozuda egļu jaunaudzē. Tepat bija redzamas arī vecās pēdas, uz tām šur tur vīdēja melni nodeguļi un apdeguša koka gabali.

«Ar degošām pagalēm atkāvies,» Pāvels saprata, juzdams, ka no šīs baismīgās atskārtas pār muguru pārskrien aukstas tirpas.

Tīģera pēdas bija redzamas gan labajā, gan kreisajā pusē apmetnei, un arī tur visur gan stāvus, gan guļus vīdēja nodeguļi. . .

—   Dievs tēvs! Te tak noticis īsts cikstiņš!— Savelijs iesaucās.

—  Iznāca pacīkstēties. . . Kaut viņu nelabais!— slēpdams prieku, atsaucās Jevtejs.

Pāvels gaidīja, ka brāļi apkampsies vai vismaz roku paspiedīs, bet viņi tikai laipni pamāja viens otram, it kā nebūtu nemaz šķīrušies.

—  Jūs nupat man dikti izlīdzējāt!— Jevtejs saviļņots sacīja, palīdzēdams Savelijam noņemt maisu.— Palika vairs piecas patronas. Nakti sviedu viņai ar degošām pagalēm, iztiku bez šaušanas. Bet no rīta šī nāk virsū kā tanks. Divas reizes izšāvu viņai virs galvas, maķenīt atlēca un no jauna pagriezās pret mani. . . Tālāk tas vairs nebija ciešams! Tikai trīs patronas. Vai nu viņa mani, vai es viņu. Tikko gribēju ielaist lodi viņai starp acīm, bet te uzreiz — bladāc! Bladāc! Bladāc!— jūsu šāvieni. Nu, viņai it kā ar īlenu kāds būtu iedūris pakaļā — ierēcās un deva kājām vaļu! Vai tu, Pavelko, šāvi? Ziķeris! Šāvi kā uz pasūtījumu. Izpestīji. Are, kāda sakrišana! Bet nu, dārgie ciemiņi, nāciet iekšā manā namā!— Jevtejs smaidīdams pamāja uz nojumi, kurā dega neliels ugunskurs.

Pāvels tūlīt ievēroja, ka malkas krājums Jevtejam nav liels.

Savelijs steigšus izkravāja produktus no mugursomas. Izklaidīgi vērodams viņa rokas, Jevtejs vaicāja saspringtā balsī:

—  Vai Judovs gāja kopā ar jums?

—   Ko vēl ne! Atstājām viņu dravā, kā jau sarunāts. . .

—  Kur tad viņš ir? Kas ar viņu lēcies?— Jevtejs satraukts paskatījās uz Pāvelu.— Kur Judovs?

—  Tu, brāļuk, neuztraucies. Viņš jau pats parūpējies par sevi,— joprojām izsaiņodams produktus, Savelijs vilcinājās ar atbildi.— Viņš ir Jūda, nevis Judovs. Apsē viņu vajadzētu pakārt aiz vienas vietas. . .

—  Nevelc tak garumā!— Jevtejs saskaitās.— Runā, ka cilvēks var saprast: kas ar viņu lēcies?

—   Aizmucis!

—   Uz sādžu?. . . Vai jūs viņu aizvainojāt, vai? Neko nesaprotu!— Jevtejs atkal pagriezās pret Pāvelu.— Saki skaidri un gaiši — kāpēc Judovs aizgāja uz sādžu?

—  Viņš neaizgāja, Jevtej Makarovič, bet aizbēga. Otrā rītā pēc mūsu aiziešanas no šejienes viņam vajadzēja atgriezties pie jums. Mēs tā arī domājām, bet, kad vakar aizgājām uz dravu, izrādījās, ka viņš aizbēdzis. . .

Uzklausījis Pāvelu, Jevtejs nevis sadusmojās, kā vīri bija sagaidījuši, bet pat nopriecājās:

—  Labi vien, ka aizmucis, labi, ka dzīvs! Bet es te pārdzīvoju. Domāju, nedod dievs, ja nu kas notiek.— Un, brītiņu šaubījies, vainīgi teica:—Es tak visu laiku baiļojos par viņu, puiši. . . Sagaidīju no viņa visādas nekrietnības. . . Taisnība vien ir teicienam, ka cilvēku iepazīst sīkumos. . . Sis cilvēks arī sīkumos bija nekrietnīgs. Šokolādes bonbongas slepšus ēda. Viņa mugursomiņā acīmredzot bija vēl šādi tādi kārumi, tamdēļ ka Džeris to vienmēr uzmanīgi apostīja. Es tik jums neko neteicu, baidījos, ka sāksies ķildas. . . .— Jevtejs smīnēdams paskatījās uz brāli.— Viņš tak bija tava dēliņa mīlulis. . .

—   Nu, pie velna viņu, Jevtejuško! Labāk padzersim tēju, skatos, ka ūdens tev jau sagatavots, vēl tik vajag stipruma.

\parBaidīdamies, ka Jevtejs atkal nesāk runāt par Judova un Nikolaja savstarpējām attiecībām un, pasarg* dievs, nepiepin vēl klāt arī Pāvelu, Savelijs, tēju sagatavodams, sāka steidzīgi stāstīt, kā Nikolajs savainojis kāju un kā Pāvelam vajadzējis aizstiept viņu līdz dravai. Stāstīdams viņš ne vārda neminēja par savu lielo strīdu ar Pāvelu. Jevtejam šķita, ka te kaut kas nav kārtībā, un, pētoši paskatījies uz Kaluginu, viņš jautāja:

—  Pasaki no sirds — vai Loškarevi ņirgājās par tevi?

—   Nē, tas gan nebija, Jevtej Makarovič,— Pāvels noteikti atbildēja, uztvēris sev pievērsto saspringto Savelija skatienu.— Līdz pusdienām mēs gājām ļoti mierīgi. . .

—   Bet pēc pusdienām sastrīdējāties?

—   Nē jau, Jevtej Makarovič!— Pāvels pasmaidīja. — Tik tiešām, nepaguvām sastrīdēties. . . Pēc pusdienām Nikolajs sadauzīja kāju, un tad jau strīdi vairs nebija prātā. . .

—   Ja nu vienīgi tā, ka nepaspējāt,— Jevtejs neticīgi nogrozīja galvu.— Atklāti sakot, es domāju, ka viņi tevi izēdis, jau nožēloju, ka paliku te pie tīģera. Nikolaju te vajadzēja atstāt.

—   Neko nevajag nožēlot, Jevtejuško! Ko vēl ne!— Savelijs kļuva mundrāks.— Kas tur ko nožēlot? Tu pats tak allaž atkārto: lai notiktu kas notikdams, viss ir uz labu. . . Cilvēku iepazīst nelaimē. Nu, un es kazi šitajā reizē, nelaimē. . .— Savelijs sāka klepot un, iebēris kanniņā tējas stiprumu, saņēmies ar grūtībām turpināja:—Kazi es šajā nelaimē pa īstam iepazinu Pāvelu. Vīrs, uz kuru var paļauties! Un no viņa iznāks tīģeru ķērājs, to es tev saku, pats īstākais! Tu domā, Jevtejuško, mēs ar Pāvelu velti gājām uz to Trūdavotu? Nē, ne velti, ne velti. . .

Jevtejs noklausījās brāļa vārdus un izjusti teica:

—   Nu ko tad, brāļuk, ja jau tiešām tā. . . ļoti priecājos par to! Man tikpat kā akmens novēlās no sirds.— Piesēzdamies pie uguns, viņš apmierināts glaudīja ar kvēpiem pieķepušo, savēlušos bārdu un, nepacietīgi skatīdamies uz ēdienu, nogurušā balsī teica:—Ja varētu vēl stundiņas trīs nosnausties, tad vispār dzīve būtu kā paradīze. . .

—  To mēs nokārtosim, Jevtejuško, visu nokārtosim!— Savelijs atsaucīgi pamāja.— Are, te tieši zem nojumes uzcelsim telti, ieliksim tur krāsniņu, kazādas mums ir, ko paklāt, dūnvilnas guļammaiss ar — liecies uz auss, bet mēs ar Pavluhu paēdināsim tīģeri, sazāģēsim malciņu. Divos tevi pamodināšu, ieturēsim pusdienas un iesim abi

uz dravu. Nikolajs ar dravnieku šodien taisa tīģerim kasti. Šodien pie Dubova atbrauks palīgs ar zirgu, tātad rīt mēs būsim klāt ar ragavām.

—  Vai ta Pāvelu gribi atstāt teitan?

—   Nu saprotams, kā citādi. Suņus viņš piesies pie tīģera būra, bet pats gulēs teltī guļammaisā. Krāsni piepakā ar oša šķilām un guli nost! Ja sāks tuvoties tīģermāte, suņi tūlīt «ies.— Savelijs izņēma no mugursomas divas raķetes un izteiksmīgi tās pakratīja.— Kā šī nāks tuvāk, palaid vienu raķeti — un šai pāries visa gribēšana apraudzīt bērnu. Un ir jau arī laiks viņai atgriezties pie savas otrās atvases, citādi arī to ātri vien pazaudēs.

—   Nu jau pazaudēs tik un tā,— bilda Jevtejs, miegaini vērdamies kvēlojošās ugunskura oglēs.

Tikai tagad, vērīgi ieskatījies Jevtejā, Pāvels ievēroja, ka no negulētajām naktīm vecītim plaksti pietūkuši, acis apsarkušas, seja nogurusi, izmocīta.

Sātīgi paēduši un padzēruši tēju, tīģeru ķērāji likvidēja zem nojumes ugunskuru un tajā vietā veikli nolika telti un krāsniņu. Telts iekšpusi izklāja ar egļu zariem, bet no ārpuses aprausa ar sniegu, lai nevilktu vējš. Kad uguns krāsnī bija iedegusies, teltī kļuva silti un mājīgi. Ielīdis guļammaisā, Jevtejs acumirklī aizmiga.

Ar pūlēm sameklējuši sausu egli patālu no telts, Savelijs un Pāvels, lai netraucētu gulētāju, turpat to sazāģēja, bet pēc tam atstiepa klučus nometnē. Pēc malkas sagādes ķērās pie tīģera barošanas. Nogriezis nūju, Savelijs uzsprauda uz tās gabaliņu gaļas un iebāza pa baļķu starpu. Apdullinoši ierēcies, tīģeris ar ķepu iesita pa gaļu, un tā nokrita zemē. Nākamo gabalu zvērs nikni sagrāba no nūjas un acumirklī norija. Viņa acīs līdzās dusmām pazibēja kaut kas līdzīgs izbrīnam. Trešo gabalu tīģeris jau satvēra ar mazāku niknumu, un, kaut arī rēca tikpat skaļi un satracināti, tomēr viņa rīklē jau radās kāda skaņa, kas atgādināja apmierinātu ņurdēšanu.

—   Āre, kā iegaršojās!— Savelijs priecīgi pamāja.— Nu, nu, sukā tik iekšā.— Un, uzsprauzdams uz nūjas jaunu gaļas gabalu, pamācoši teica:—Ja zvērs nebrīvē sāk ēst, tad vari būt drošs, ka viss kārtībā!

241

Nākamos kumosus tīģeris satvēra gluži mierīgi: pielie- cis galvu, noņēma gaļu no koka un, pavisam miermīlīgi, tikai «kārtības dēļ» mazliet paņurdēdams, košļāja to un dusmīgi skatījās uz spraugu, no kurienes parādīsies, no

9—1550

kurienes gluži vienkārši ir jāparādās gaļai. Dažkārt, ja gabals noslīdēja no nūjas un nokrita lejā, tīģeris, satvēris to ar ķepu, it kā nievādams iebāza rīklē. Acis laiku pa laikam apmierinātībā samiedzās.

«Vienreizējs zvērs!» Pāvels jūsmoja, vērīgi aplūkodams tīģera purnu. «Sagūstīts tup krātiņā, bet cik daudz viņā cieņas! Un gaļu notiesā ar tādu izskatu, it kā nevis mēs viņam, bet viņš mums parādītu laipnību. . .»

Pāvels pagriezās un uzmanīgi paraudzījās uz saitē piesieto Džeri; suns vēroja Savelija rokas, kas uzsprauda uz nūjas kārtējo gaļas gabalu, bet, uztvēris cilvēka skatienu, palūkojās viņā padevīgām acīm un, it kā nospriedis, ka ar to vēl nepietiek, paluncināja asti. «Kas var galvot, ka mūsu mazākajiem brāļiem nevar būt pašiem savs uzskats par cilvēkiem? Varbūt viņi ir iecietīgi pret mums, bet mēs viņu priekšā plātāmies, pacēlušies tādos augstumos, kādi mums nepienākas un ko neesam pelnījuši? Varbūt mēs visi dabas priekšā esam vienādi un nav ne mazāko, ne lielāko brāļu, ir kaut kas vienots, kas pakļauts vienai Patiesībai, vienam Likumam un varbūt jāmeklē nevis kaut kur augstāk, debesīs, bet līdzās mums un mūsos pašos?» Un Pāvels neviļus nobrīnījās par šo nez kur radušos domu — agrāk nekad par tādu tēmu viņš nebija prātojis tik nopietni kā tagad, vainīgas droši vien bija tīģera acis — dusmīgas, neizdibināmas, noslēpumainas. . .

Pabarojuši zvēru un sacepuši šašliku pusdienām, vīri pamodināja ciešā miegā guļošo Jevteju. Drīz vien Jevtejs un Savelijs devās prom, apsolījuši atgriezties ar zirgu ja ne rīt, tad katrā ziņā parīt pret vakaru.

Kad viņi bija aizgājuši, Kalugins saskaldīja malkas klučus un pagales sakrāva teltī ap krāsni. Vairāk darba nebija. Taču Pāvels nolēma velti nezaudēt laiku. Sabāzis krāsnī slapjo malku, viņš ielīda guļammaisā un, nolicis pa tvērienam karabīni, lukturīti un divas raķetes, likās uz auss, nospriedis, ka tīģeriene te atgriezīsies ne agrāk kā naktī, bet viņš līdz tam laikam pagūs kaut mazliet pagulēt. «Cik labi, ka ir suņi,» viņš nodomāja, laizdamies miegā. «Ja tīģeriene tuvosies, viņi sāks riet — un es pamodīšos. Kā gan Jevtejs iztika bez suņiem? Tas laikam ir šausmīgi: sēdēt pie ugunskura un gaidīt parādāmies tīģeri no tumsas.»

Suņi sāka riet naktī, rēja nikni un aizrautīgi. Pāvels atvēra acis, pāris mirkļu nekustīgi skatījās tumsā, sasprin

gti ieklausīdamies, tad, ar roku sataustījis karabīni, pūlēdamies netrokšņot, izlīda no guļammaisa, iededza lukturīti, uzvilka kājās tūbas zeķes, atskrūvēja raķetes vāciņu, izņēma no patronas gredzenu un, sirdij strauji pukstot, nolika iedegto lukturi uz guļammaisa. Paņēmis vienā rokā raķeti, otrā karabīni, viņš pabāza galvu ārā no telts. Mēness jau bija nozudis. Dažus Soļus no tīģera mītnes Džeris rēja kā neprātīgs.

—  Nu pagaidi, tūlīt es tev sarīkošu džeza koncertu.— Ne jau gluži bez bailēm Kalugins izlēca no pajumes, parāva aiz gredzena, un tūlīt zvaigžņotajās debesīs ar šņākoņu aizšāvās sarkana raķete. Uzlidojusi galvu reibinošā augstumā un pārvērtusies sarkanā punktiņā, tā noblīkšķēja un, apžilbinoši uzliesmodama, pielēja visu apkārtni ar nedzīvi sārtu, drebošu gaismu. Nenogaidījis, kamēr tā nodziest, Pāvels steidzīgi sāka šaut koku galotnēs. Liesmojošā raķete debesīs, apdullinoši skaļie šāvieni, ko daudzkārt pastiprināja atbalss,— tas viss tā pārbaidīja suņus, ka tie, aizmirsuši tīģeri, nemierīgi raustījās saitē, pūlēdamies atbrīvoties un skriet prom. Pāvels, steidzīgi pielādējis karabīni, ieklausījās. Pastāvējis nekustīgi minūtes piecas un nesaklausījis nekādu aizdomīgu skaņu, viņš izšāva tumsā vēl divas reizes, tad atgriezās teltī, iededzināja sveci un, iekūris krāsni, atkal ielīda guļammaisā. Atlikušo nakts daļu Pāvels nogulēja mierīgi. Jau ap pusdienas laiku viņš izdzirdēja gar krūmiem slīdošu ragavu čirkstoņu un zirga skubināšanu. Zirgam pa priekšu, ceļu lūkodams, ar nūju rokā nāca Jevtejs, šļūkdams uz platām slēpēm. Savelijs stāvēja zemu, platu ragavu pakaļgalā, ar krūtīm uzvēlies uz lielas kastes, un turēja rokā grožus. Pāvels nobrīnījās un nopriecājās par brāļu tik drīzu atgriešanos.

—  Kā tik ātri paspējāt?— viņš vainīgi jautāja pienākušajam Jevtejam.— Es jūs gaidīju tikai vakarā—karsta tēja ir, ēdienu vēl neesmu izvārījis . . .

—  Pavelko, kurš putniņš agri ceļas, agri slauka degun- tiņu!— Jevtejs pārlaida nometnei saimnieka aci; no iešanas sasarkusi seja pauda apmierinātību.— Nu, kā pavadīji nakti? Izskaties tāds samiegojies, vai tiešām šī netuvojās?

—  Tuvojās vienu reizi, pusnaktī suņi mani pamodinaja. Nu, es viņai sarīkoju nelielu koncertu. Palaidu raķeti un pablīkšķināju ar karabīni. Tad aizvācās.

9'

243

—   Vai ta pašu redzēji ar?

Pāvelam ļoti gribējās teikt, ka redzējis arī «pašu», bet pēdējā brīdī mēle atsacījās teikt nepatiesību.

—  2ē-ēl. Nu nekas, nekas, neba šī pēdējā, ko ķersi, ja dievs dos, gan jau ieraudzīsi.

Apseguši nosvīdušo zirgu ar brezentu, pasvieduši tam klēpi siena, Loškarevi izcēla kasti no ragavām, aizstiepa un nolika ar galu cieši pie tīģera krātiņa, pēc tam Savelijs pacēla aizbīdni. Tagad kaste atgādināja milzīgu peļu slazdu. Pāvels ar interesi vēroja:- Savelijs paņēma cirvi un sāka uzmanīgi vienā stūrī atskaldīt krātiņa sienas baļķu galus. Jevtejs ar otru cirvi viņam palīdzēja. Tādā veidā brāļi atcirta visus baļķu galus, atstājot neskartus tikai apakšējos un augšējos vainagus. Pie katra cirvja cirtiena tīģeris aizkaitināts ierēcās un metās uz cilvēku pusi. Netālu piesietais zirgs, kaut, pēc dravnieka apgalvojuma, bijis ļoti drosmīgs un ne reizi vien palīdzējis valsts medību saimniecības medniekiem izvilkt no taigas nošautās mežacūkas un lāčus, izdzirdot skaļos tīģera rēcienus, uzreiz pārstāja krimšļāt sienu un, ieplestām nāsīm sprauslādams, sāka trīcēt, bailīgi apkārt skatīdamies un kāpdamies atpakaļ.

Apcirtuši baļķu galus tiktāl, ka pagrūžot ikviens no tiem varēja izkrist no vainaga, tīģeru ķērāji nosvieda no krātiņa augšas visus liekos kokus, pēc tam Jevtejs, piegājis pie mītnes tā gala, kas atradās kastei pretējā pusē, iebāza starp baļķiem latiņu un sāka kaitināt tīģeri, pievēršot sev zvēra uzmanibu, un, kamēr tas rēca un ar ilkņiem nikni plosīja driskās latiņas galu, Savelijs, mazliet atvirzījis kasti, Pāvelam piepalidzot, izgrūda no krātiņa sāniem atbrīvotos baļķus un pie izveidojušās ailes atkal piestūma kasti, tāpat kā piebīda lamatas pie peļu alas.

—  Āre, viens darbiņš nu ir nodarīts!— Savelijs apmierināts iesaucās.— Tagadīt vēl vajadzētu viņu pierunāt, lai pāriet uz jauno korteli.

—  Vai tas tik sarežģīti?— Pāvels brīnījās.— Es domāju, ka grūtākais jau aiz muguras.

—  Kā nu kuro reizi, Pavluha, kā nu kuro reizi. Citkārt, kolīdz attaisi aizbīdni, tā šis tūlīt pāriet kastē, bet citkārt nākas veselu stundu ar nūju trenkāt šo pa krātiņu, kamēr dabū ārā. Nu, šodien mēs viņam neļausim ilgi spītēties.— Savelijs pameta ar roku uz ragavām.— Āre, paķērām līdzi sienu.

Pāvels gribēja Savelijam jautāt, kāpēc vajadzīgs siens, bet nosprieda, ka ir ko pārpratis, tāpēc klusēja. Piekodinājis Pāvelam stāvēt pie kastes un. tiklīdz tīģeris tur ieiet, tūlīt nolaist lejā aizbīdni, Savelijs apbruņojās ar nūju, piegāja pie Jevteja un, iebāzis biguli pa augšējo baļķu starpu, arī sāka kaitināt tīģeri. Tas, gan atsizdams nūju ar ķepu, gan satverdams ar zobiem, nikni rēca un svaidījās pa krātiņu, taču tumšajā kastes ailē negāja. Kaut kas jaunajā miteklī tam nepatika. Kad brāļi minūtes piecas bija veltīgi izmocījušies, Jevtejs Savelijam teica:

—  Diezgan, brāļuk! Āre, kā šis iecirties — no dusmām pavisam aizsmacis.

—  Tiesa kas tiesa — nu, pie velna! Pavluha! Nes šurp klēpi siena, tūlīt izliksim viņu no vecā korteļa piespiedu kārtā.

Prātodams, kas tagad notiks, Pāvels atnesa sienu un nepacietīgi, ar lielu interesi gaidīja, kas būs tālāk. Brāļi pa augšējo baļķu starpām sāka bāzt siena kušķus tīģera mītnē. Tīģeris, nemitīgi rēkdams, ar rīkli tvēra katru kumšķi, bet tie tik krita un krita, arvien vairāk piepildīdami krātiņu. Kad trešdaļa bija piesviesta ar sienu, tīģerim gribot negribot vajadzēja pāriet kastē, kuru Pāvels nekavējoties aizvēra, bet aizbīdni Savelijs tūlīt pienagloja ar četrām naglām — nedod dievs, ja ragavas apgāžas, aizbīdnis atveras — dārgais gūsteknis tad ir brīvs. Taču arī šādi drošības pasākumi tīģeru ķērājiem nelikās vēl pietiekami labi — nojaukuši telti, viņi uzmeta to uz kastes un nomierinājās tikai tad, kad bija krustām šķērsām ar virvi to stingri nosējuši. Tīģeris, tagad būdams tumsā, pārstāja rēkt un ar ķepām dauzīt dēļus. Un nomierinājās zirgs, vairs nedrebēja un nekrāca, tikai svaidīja galvu un izvalbītām acīm šķielēja pār ilksi, kad vīri ar ceļamiem bomjiem uzvēla kasti uz ragavām.

—  Tā, nu puse no darba ir veikta!— papliķēdams zirgam pa kaklu, teica Jevtejs un zīmīgi paskatījās uz Pāvelu.

—   Vai tiešām tikai puse?— Pāvels negribēja ticēt. — Aizvedīsim uz dravu, paziņosim zoobāzei, atbrauks mašīna, tā savāks tīģeri — un darbs padarīts! Vai tā kāda problēma?

—  Āre, pašu galveno tu palaidi garām,— Jevtejs iecietīgi paskaidroja.— Tīģeri atdod zoobāzē un pēc tam dzīvo mierīgu prātu, bet nevajag aizmirst, ka tīģerim tostarp zoobāzē jāiziet karantīna veselu mēnesi. Ja viņš, teiksim, pēc divdesmit deviņām dienām nosprāgst — pigu dabūsi par viņu! Zvērs ir beigts un tavi pūliņi vējā. Nepatīkami? Tamdēļ jau arī tu veselu mēnesi zilē: nosprāgs vai nenosprāgs? Bet tas ar vēl nav viss! Pēc tam veselu gadu tu šo pašu tīģeri ķersi pa miegam — āre, cik piņķerīgi . . .— Jevtejs skatījās uz Pāvelu ar jautru viltību, it kā gatavotos viņu izāzēt.

— Tas tiesa, Jevtejuško, tiesa,— Savelijs piekrītoši pamāja.— Darbiņš mums piņķerīgs, teikšu, kā ir,— ļaunāk nevar vairs būt … Tā ka tu, Pāvel, stingri padomā, iekams stājies mūsu — tīģeru ķērāju — kumpānijā,— viņš rezumēja.— Sapīsies ar mums, bet pēc tam sāksi mūs gānīt, sak, kamdēļ neatrunājāt, un pasūtīsi visu mūsu kumpāniju vienu māju tālāk . . .— arī Savelijs, tāpat kā Jevtejs, skatījās uz Pāvelu ar smaidu, gaidīdams, ko viņš atbildēs, bet Pāvels tikai smīnēja un diplomātiski klusēja.

Uz ātru roku iekoduši pusdienas, tīģeru ķērāji devās ceļā. Jevtejs, vezdams saitē Amūru, brauca ar slēpēm pa ragavu pēdām pa priekšu zirgam, kuru vadīja Savelijs, bet Pāvels ar Džeri gāja aiz ragavām. Sopkas nogāzē vajadzēja apstāties uz minūtēm divdesmit, kamēr Pāvels ar Jevteju atnesa pie ragavām tīģerienes «dāvanu»— mežacūkas gaļu.

Izrādījās, ka pāreja ir stāva, dažās vietās zirgs tikai ar lielām pūlēm uzvilka ragavas, vīriem vajadzēja palīdzēt. Toties aiz pārejas lopiņš centās rikšot, un cilvēki bija spiesti pieķerties pie ragavām un šļūkt aiz tām.

Dravā viņi nonāca jau mēnessgaismā.

No rīta Savelijs ar dravnieka palīgu — veiklu, sarkanmatainu vīreli — aizveda tīģeri uz sādžu, no kurienes brigadierim vajadzēja piezvanīt uz zoobāzi un izsaukt mašīnu, ar šo pašu mašīnu viņš plānoja aizbraukt uz mājām, paņemt tur mednieku slēpes visai brigādei, uzzināt jaunākos notikumus un tūlīt atgriezties dravā, lai nekavējoties stātos pie otra tīģera ķeršanas.

Tā arī notika — pēc trim dienām pie dravas pieripoja veca zoobāzes mašīna; uz tās kabīnes durvīm lieliem, lepniem burtiem bija rakstīts: «TA zookombināts»,— bet zem uzraksta ar oranžu krāsu diezgan prasmīgi uzzīmēta tīģera galva. Tik uzkrītošs, neparasts uzraksts uz Valsts autoinspekcijas dienestu droši vien iedarbojās apmēram tāpat kā uzraksts pie vārtiem «Uzmanību, nikns suns!». Savelijs atveda slēpes, produktus un nebija aizmirsis arī tīģera kasti.

Piekodinājuši šoferim turēt mašīnu zoobāzē gatavībā un gaidīt zvanu visu nedēļu, tīģeru ķērāji atlaida viņu, lai gan pēc direktora rīkojuma viņam vajadzēja gaidīt vīrus

turpat dravā: viņu noķertais tīģeris nekavējoties bija jāaizved uz zoobāzi, bet no turienes tikpat steidzīgi, neievērojot noteikto karantīnas laiku, ar lidmašīnu jānosūta uz Maskavu, uz Zoocentru, un pēc tam pāri robežām, izpildot kādas valsts steidzīgu pasūtījumu.

—  Siem jau nu deg!— brigadieris burkšķēja ar mākslotu stingrību.— Papriekš vajag noķert — un tad tik var apsolīt. Bet viņi tik sasola, un mums tagad jāatbild par viņiem . . .— Tomēr nepieciešamā stingrība Savelija balsī negrrbēja skanēt, viņa seja staroja apmierinātībā, un viņam neapšaubāmi bija patīkami, ka tur, Maskavā, «sasolīja»,bet viņam, Savelijam, tagad «jāatbild».

—  Nekas, Savelko, pārāk neuztraucies, gan tiksim galā, priekšniecībai jāizpalīdz,— Jevtejs glaimots mierināja brāli.— Speciāls pasūtījums — tas nav nekāds joks! Tur tev ir gan prestižs, gan politika un viss pārējais, tamdēļ vajadzēs pacensties.

—  Skaidra lieta, darīsim, ko varēsim,— Savelijs piekrītoši atsaucās.— Rīt mazā gaismiņā iziesim uz tīģerienes pēdām — un aiziet! Kā domā, Jevtejuško, vai pa nedēļu tiksim galā?

—  Kas viņu zina, varbūt arī agrāk. Kazi tiekam galā, bet kazi rīt atkal sniegs nosedz visas pēdas,— Jevtejs bija piesardzīgs.

Izmantodams brīdi, kad Pāvels bija aizgājis uz avotu pēc ūdens, Savelijs pastāstīja Nikolajam un Jevtejam, ka - medību saimniecības direktors Pāvelu par patvaļīgu aiziešanu no medību iecirkņa un par ražošanas plāna neizpildīšanu atlaidis no darba, pavēli par to jau apstiprinājusi arodkomiteja, un tā karājas pie ziņojumu dēļa.

—  Pāvelam par to pagaidām neko nevajag teikt,— viņš sacīja.— Citādi puisis uztrauksies. Noķersim tīģeri, aizbrauksim mājās, tad es pats aiziešu pie Mihaila Grigorje- viča un parunāšu ar viņu, kazi atcels pavēli.

—  Viņam nebija tiesības atlaist puisi! Un tev nekur nav jāiet,— Jevtejs asi iebilda.

—  Nekliedz! Ko ta tu iesaki? Puisis tak jāizpestī, mūsu dēļ cietis. . .

—  Es neko neiesaku! Vēl nav zināms, kas cietīs. . . Lai Pāvels pēc noķeršanas brauc uz savu iecirkni un bez vārda runas turpina medīšanu. Līdz sezonas beigām viņš var plānu ne tikai izpildīt, bet ari pārpildīt. Un tad tavs Popičs paliks ar garu degunu! Lai pamēģina atlaist mednieku, ja tas izpilda savu plānu. . . Tad var iet pie

prokurora: vai ir tāds likums — atlaist mednieku, ja tas ne tikai izpildījis zvērādu sagādes plānu, bet noķēris valstij vēl divus tīģerus? Nav tāda likuma!

—  Nu tad tu, Jevtejuško, tā viņam pasaki,— Savelijs iepriecināts māja ar galvu.

—  Ko tad viņam pateikt? Skaidrs kā diena, pateikšu ar, ja pats neiedomāsies. Tikai zini, brāļuk, Pavelko pats var pateikt, kam vien grib.

Vakarā pēc azaida dodoties pie miera, Pāvels bažīgi pajautāja:

—   Vai jūs, Savelij Makarovič, kantori neiegājāt?

—  Nē, Pavluho, neiegāju, nebija vaļas. Kas man tur būtu meklējams?— Savelijs uzmanīgi paskatījās uz Pāvelu.— Otru tīģeri nenoķērām, nav ar ko plātīties.

—   Es tāpat vien pajautāju. Domāju — ja bijāt iegājis, tad droši vien dabūjāt zināt jaunākos notikumus medību saimniecībā. . .

—  Nē, Pavluha, man jaunākie notikumi nebija ne prātā, pat pirtī nepaspēju nomazgāties.

«Tātad viņš nezina, ka Popičs draudēja mani atlaist,» Pāvels nodomāja. «Nu lieliski! Citādi viņi noteikti sāktu mani mierināt.» Viņš pašķielēja uz Nikolaju. «Un šis nepalaistu garām iespēju ļauni nopriecāties. . .»

Pulkstenis vēl bija tikai deviņi, bet viri nolēma doties pie miera agrāk, jo rīt taču jāceļas krietnu laiku pirms gaismas un jābūt gataviem doties atkal pa zvēra pēdām dienu, divas, trīs — tieši tik, cik nepieciešams, lai pabeigtu darbietilpīgo un bistamo tīģeru ķeršanas sezonu, kas pastāv pasaulē, tikai un vienīgi balstoties uz pašu tīģeru ķērāju entuziasmu un — dod dievs!— par svētību

sabiedrībai, nevis tās kaprīzo untumu dēļ. . . * * *

Otru tīģerēnu tomēr neizdevās noķert. Pārbiedētā tīģer- māte piecas dienas bez apstājas vadāja savu septiņus pudus smago bērnu pa Trūdavota purvainās, zemās ielejas smalci, pūlēdamās jaukt pēdas, atbrīvoties no divkājainajiem vajātājiem, un beidzot, pārliecinājusies par savu pūliņu veltīgumu, ne ar ko nerēķinoties, devās cauri svaigajām mežrūpsaimniecības cirsmām, pāri koku izvešanas ceļiem, kas smirdēja pēc solāreļļas, nepievēršot uzmanību ne milzīgajām kokmateriālu grēdām, ne rēcošajiem, žļarkstošajiem treilēšanas traktoriem, ne spiedzošajiem motorzāģu tarkšķiem. Pārdroši, veiksmīgi izlauzusies cauri visiem šiem briesmīgajiem šķēršļiem, viņa bija devusies uz ūdensšķirtni un ieslīdējusi rezervāta laipnajā klusumā.

Satriekti un izmocīti smagajā zvēru vajāšanas gaitā, bet visvairāk savas neveiksmes nomākti, vīri sestajā dienā bija spiesti atstāt svaigās tīģera pēdas un atgriezties uz koku izvešanas ceļa.

Vēl pēc diennakts viņi gan ar koku vedējiem, gan mežrūpsaimniecības dežūrmašīnu, gan reisa autobusu nokļuva līdz rajona centram un stājās zoobāzes vadītāja priekšā.

—   Cauri ir, Tomaz Georgijevič, esam nošāvuši greizi!— Savelijs izgrūda, tikko sasveicinājies ar priekšnieku.— Māte aizveda tīģerēnu, aizveda rezervātā! Un meklēt citu nav vairs vaļas — pēc nedēļas Jaunais gads.— Savelijs apjucis nolaida acis, paraustīja bārdu un tālāk turpināja padzisušā, vainīgā balsī:— Mums tak, Georgič, savu plānu ar vajag izpildīt; ja nenodosim zvērādas, mūs atlaidīs, skaidrs kā diena, sados pa mici. Un Nikolajam atvaļinājums jau beidzies — iegriezīs vēl darba kavējumu vai ko citu tamlīdzīgā garā. . . Tā ka neņem ļaunā, Georgič, neapvainojies. Mums jābrauc mājās. . . Ja kas, būs vajadzīgs — mēs ar mieru februāra beigās, pēc medībām. . .

Zoobāzes priekšnieks — slaids gruzīns jau gados — agrāk bija strādājis par strādnieku apgādes daļas priekšnieku un tikai pirms pusgada stājies jaunajā amatā, tāpēc nejutās tajā vēl visai drošs un lūdzoši skatījās uz tīģeru ķērāju brigadieri.

—   Savelij Maka-arovič! Dā-ārgais! Izpalīdziet! Tāds, saproties, slavens ķērājs — četrdesmit tīģerus noķēris, vēl vienu kaut kā noķers! Es paļaujos uz jums. . .

—  Mēs jau taisāmies uz mājām, Tomaz Georgijevič, mums tak jāpilda zvērādu nodošanas plāns. . .

—   Izpalīdzi, dārgais, izpalīdzi! Ja tīģeri nenoķersim, direktors man novilks ādu. Maskava asarām netic! Zini tādu teicienu?

—  Kamdēļ ta viņi atsūta tādas licences? Līdz janvārim atlikusi vēl nedēļa! Kamdēļ nedod licences uz visu ziemu? Viņi doma, ka noķert tīģeri ir tikpat kā trīsreiz nospļauties!. . . Kā lai tagad paspējam? Kamēr suksti pēdas, licences termiņš ir pagājis. . . Ja nu pēdas būtu zināmas. ..

—  Tev vajadzīgas pēdas? Dārgais! Kāpēc neteici uzreiz? Ir pēdas! Ir, ir!— priekšnieks nopriecājās un, pagrābstī- jies pa krūšu kabatu, izvilka no turienes papīra lapu un nez kāpēc iegrūda to Pāvelam:— Lasi, dārgais!— Telegrammā bija teikts, ka trīspadsmitajā decembrī no Sar- kanarmijas rajona, no Sudmalciema zvanījis Ničipors Artjomovs. Licis pateikt, ka vecas, pamestas ziemas mītnes rajonā pie Svētavota uzietas svaigas jauna tīģera pēdas, kuras ved uz avota augšteci.

—  Nu!— priekšnieks triumfējoši iesaucās.— Vai tās nav pēdas? Izpalīdzi, dārgais, izpalīdzi!

—  Tur laikam klejo tā tīģera pārinieks, kura kaulus atradām apgrauztus.— Savelijs jautājoši paskatījās uz brāji.— Nu, kā tu domā, Jevtejuško, kazi riskēsim?

—   Laiks ir, var riskēt, jāaizbrauc tikai uz Sudmalciemu sadabūt vēl vienu suni. Mūsējie divi tādu velnu nez vai noturēs. Jāprasa Zigailovam.

—   Nu, Tomaz Georgijevič, tātad varat dot atbildi direktoram: sak, tīģeru ķērāji aizgājuši taigā. Bet tur jau, skaidrs kā diena, centīsimies, tikai lai viņi gan rīkojas ašāk, citādi briesmīgi stiepj garumā. . . Uzrakstiet viņiem tā: ja jūs arī uz priekšu tik lēni kustināsiet smadzenes un licences sūtīsiet, kad viss jau nodarīts, mēs saskaitīsimies ne pa jokam un atteiksimies ķert, goda vārds, atteiksimies. Lai ķer paši!

Savelijs vēl ilgi bāra savus nezināmos priekšniekus, bet tiešais priekšnieks, stāvēdams viņa priekšā un bezrūpīgi smaidīdams, piekrītoši māja ar galvu un jau domāja, no kuras tuvākās fermas viņš ņems teļu vai cūku tīģera barošanai, jo tam dienā pienākas septiņi kilogrami gaļas. «Izpalīdzi, dārgais! Izpalidzi!» viņš domās lūdzās. «Četrdesmit tīģerus esi noķēris — vēl vienu kaut kā noķer Direktoram aizrakstīšu, noteikti aizrakstīšu!. . . Viens tīģeris—septiņi kilogrami, divi tīģeri — četrpadsmit kilogrami. Izpalīdzi, dārgais, izpalīdzi!» * * *

Medniekiem šoreiz ārkārtīgi veicās: no rīta viņi vēl bija zoobāzē, bet tagad jau tuvojās ziemas mītnei pie Svētavota. Apbrīnojami! Un kā lai nebrīnās? Vajadzēja tikai pusi dienas, lai nobrauktu divsimt kilometrus no pilsētas līdz Sudmalciemam. Tiesa gan, braukt vaļējā mašīnā bija auksti, toties mīksti, jo sienu zoobāzes direktors nebija žēlojis. Piebrauca pie Zigailova mājas un, turpat pie vārtiņiem satikuši saimnieku, bez pūlēm pierunāja atdot uz laiku savu melno suni. Vecais pensionārs Zigailovs, kas par desmit rubļiem reiz jau tādā veidā bija izpalīdzējis tīģeru ķērājiem, tagad pieprasīja trīsreiz vairāk.

Taču mednieki, Zigailovam par izbrīnu, nekaulējās, bet paņēma suni, jo bija ar mieru maksāt pat piecdesmit rubļu, un večuks, par vēlu attapies, stingri noteica:

—  Ja tīģeris suņuku aprīs vai sakropļos, maksāsiet par viņu simt rubļus!

No Zigailova viņi brauca uz Hohlova sargbūdiņu medību saimniecības teritorijā, bet pa ceļam uzzināja, ka pēc stundas uz Svētavota pusi jābrauc mežrūpsaimniecības meistaram, lai iestigotu cirsmas. Visurgājējs jau stāvēja pie kantora lieveņa. Ātri vienojušies ar šoferi un mežiecir- kņa meistaru, tīģeru ķērāji aizbrauca uz veikalu, sapirka produktus un pēc pusstundas jau sēdēja visurgājēja kravas kastē. Attālumu, kuru kājām viņi noietu divās dienās, ar visurgājēju nobrauca trīs stundās. Tiesa" gan, divus kilometrus no Svētavota visurgājējs nogriezās pa labi, kur meistaram bija jāiestigo cirsmas. Arī te medniekiem palaimējās, jo taku iemīt nevajadzēja. Viņi gāja pa Ničipora Artjomova slēpju pēdām, bet drīz nokļuva uz tīģera pēdām. Tās tiešām piederēja jaunam tīģerim un izskatījās līdzīgas tām, kuras viņi bija pametuši Lielās Usurkas augštecē. Zvērs te bija gājis pirms četrām dienām, arī tas medniekus iepriecināja, jo viesa cerības panākt zvēru pirmajā mielasta vietā. Un Savelijs, kas tagad gāja priekšgalā, ieraudzīdams mājiņu, neizturēja, prieka pilns apstājās un, nogrozījis galvu, kā brīnīdamies noteica:

—  Tas tik ir ko vērts! Saulite vēl gabalā, bet mēs jau tik daudz esam izdarījuši!

Kā varēja spriest pēc pēdām, Ničipors mājiņā nebija iegājis, bet, stāvēdams uz slēpēm, atvēris durvis, ieskatījies iekšā un atkal aizgājis — laikam ļoti steidzies.

Mājiņā valdīja tā pati kārtība, kādu bija atstājuši tīģeru ķērāji pēc savas aiziešanas. Ātri iekūris krāsni ar paša sagatavoto un atstāto malku, Jevtejs, uzrunādams Nikolaju un Pāvelu, teica:

—   Lai nu jaunie sagādā malku priekšdienām, bet mēs ķersimies pie putras vārīšanas,— un ar jautru viltību pameta Savelijam ar aci.

Pie miera vīri devās agri, kā jau parasti grūtas darbadienas priekšvakarā. Pirms gulētiešanas Savelijs pārcilāja un aptaustīja savā mugursomā katru saiti, katru virvīti. Jevtejs un Nikolajs uzmanīgi vēroja viņa rokas, un Pāvels drīz pieķēra sevi darām to pašu — saites un virves, kas bija saistījušas tīģera ķepas, tagad pievilka acis un uzbudināja un satrauca iztēli. «Vai izdosies panākt zvēru? Cik ilgi būs jāstaigā pa viņa pēdām? Un, kad tīģeri panāks, vai viņš nesaplosīs suņus?» Jautājumi,

jautājumi — un visi satraucoši, un visi bez atbildes. . . * ♦ *

. . . Trīs dienas tīģeris riņķoja gar strautiem un kalnu ielejām, nemitīgi uzdurdamies uz senām mežrūpsaimnieci- bas cirsmām, šķērsodams ar bērziem un alkšņiem aizaugušus ceļus, apiedams kokmateriālu grēdas. Tīģerim neveicās ne uz retajām mežacūku, ne arī uz biežajām izjubru takām.

—   Ir nu gan vējpilns mūlāps!— Savelijs lamāja tīģeri.

—   Kāda velna pēc šim jāmaisās pa cirsmām? Būtu gājis, āre, uz Raženo kalnu: tur uzturas rukši, arī mežs nav izķēzīts. Tīrais vējgrābslis, ne tīģeris! Mana sirds jūt: ar šito lopiņu mums labi nebeigsies . . .

Ceturtajā dienā izcirtumi tomēr beidzās un tīģeris patiešām, kā vēlējās Savelijs, bija pagriezies uz Raženo sopku un sācis rāpties augšā. Drīz parādījās svaigas mežacūku taciņas, tīģera pēdas cilpoja pa tām. Suņi bija satraukti un rāvās pa nogāzi augšup. Tur viscaur bija tīras ciedrupriežu audzes gluži kā parkā. «Ja te vajadzēs ķert, nebūs kur nocirst stakli,» Pāvels bažīgi nodomāja, neviļus lūkodamies pēc piemērota koka. Uztvēris Pāvela skatienu un sapratis to, Jevtejs piekrītoši pamāja un, steigšus nomezdams mugursomu, teica:

—  Vadzi, puiši, uztaisām žākļus jau iepriekš — izraugiet labi lielus un stiprus, nedod dievs, ja salūst.

—   Pareizi gan, Jevtejuško!— Savelijs sāka rosīties.

—   Tur augšā vairs nebūs kad . . . Kā lai no viņa pasargā suņus, āre, kāds mednieks — iemācījies jau žmiegt. . .

Nocirtuši stipras, ērtas stakles, vīri no jauna devās pa pēdām. Ar žākļiem iešana gan bija smagāka, toties drošāka.

Mežacūku taka, te sadalīdamās daudzās pēdās, te atkal savienodamās, veda arvien augstāk un augstāk. Kraujākās vietās ar briežādu apsistās slēpes reizēm buksēja, paslīdēja atpakaļ, un te žāklis ļoti noderēja atbalstam. Ar dūraini noslaucīdams no pieres sviedrus, kas lija aumaļām, Pāvels nemitīgi ar bažām atskatījās uz Jevteju, Džeris jau labu laiku pie pavadas sēca un rāvās uz priekšu, Savelijam Amūrs un Nikolajam Lācis darīja to pašu.

—  Žiglāk, žiglāk, Pavelko, neapstājies! Kā ieraudzīsi mielasta vietu un svaigas pēdas — šauj, negaidi komandu!— Jevtejs aizelsies mudināja.— Bet daudz ne, jo nav jau tīģerienes, ko atbaidīt. Jāiedzen tik viņā bailes un jānovērš uzmanība no suņiem, kazi apjuks un nesāks tos pārāk trenkāt. Pa to laiku mēs arī paspēsim pieskriet. . Tikai atceries, Pavelko, no brigādes neatraujies ne soli! Ar šito vieņs nevar galā tikt. . . Nu, ar dievpalīgu! Āre, kā suņi satraukušies . . . Tad jau tuvu . . .

Lai gan Pāvels gaidīja šo mirkli, saspringti ar acīm mekledams mielasta vietu, taču, ieraudzījis to, sarāvās, uz mirkli sastinga un tikai pēc tam steidzīgi noņēma karabīni, tad, apgājis apkārt saplosītajam viengadniekam mežacūcim, sameklēja sniegā tīģera pēdas. Pārliecinājies, ka tās ir siltas, viņš bez steigas sāka šaut. Pieskrējis pie Pāvela, Jevtejs uzveda satraukto Džeri uz tīģera pēdām un, atsprādzējis kaklasiksnu, palaida vaļā. Tūlīt to pašu izdarīja arī Savelijs un Nikolajs ar saviem suņiem.

—  Nesies viņiem pakaļ, Pavluha!— Pāvels dzirdēja aiz muguras Saveliju uzbudināti saucam.— Neapstājies!

Ar žākli piebremzēdams, Pāvels strauji slīdēja lejup, veikli apbraukdams kokus un prasmīgi manevrēdams cauri krūmu audzēm. Negaidīti skaļi pavisam tuvu lejā sāka riet suņi, skaļi ierēcās tīģeris. Pāvels strauji nobremzēja un apjucis apstājās. Vīri, cits pēc cita nokļuvuši pie viņa, arī apstājās un, lūkodamies lejup, pūlējās starp kokiem saskatīt suņus. To saskanīgā riešana skanēja pavisam tuvu. Tad atkal ierēcās tīģeris — un tūlīt izmisīgi sāka smilkstēt Zigailova suns.

—   Nožmiegs suni! Žiglāk turp!— Savelijs satraukti iesaucās un drāzās lejup.

Spēcīgi atgrūdies, Pāvels panāca brigadieri un, ticis viņam garām, palielināja ātrumu, bet tad izdzirdēja aiz muguras Jevteja brīdinošo saucienu:

—   Maķenīt piebremzējiet, puiši! Neskrieniet tik dikti, uzbrauksiet virsū tīģerim! Ņemiet nost slēpes, lai velns jūs parautu! Kur tā triecaties?!

Mazliet piebremzējis, Pāvels atskatījās balss virzienā. Jevtejs un Nikolajs bija nokļuvuši krūmu joslā un drudžaini pūlējās izkļūt no tiem. Nikolajs paklupis nokrita uz sāniem, Jevtejs pasniedza viņam žākļa galu.

Pāvels skatījās uz atpalicējiem tikai īsu brīdi, grasīdamies viņus pagaidīt un domādams, ka Savelijs arī apstāsies, bet tas aiztraucās garām, braši apbrauca siekstu, kas rēgojās no sniega, un nolūzušu egli ar kuplu galotni, tad izbrauca uz tīras nogāzes un pēkšņi, izmetis žākli, savici- nāja rokas, it kā pūlēdamies noturēties, pārmeta kūleni pār galvu un nozuda sniegā. «Pārāk aizrāvies,» Pāvels nodomāja, bet tad sastinga, uz zaļo skuju fona ieraudzīdams lielu, oranžu tīģeri. īsi ierēcies, tas sīkiem, bet atsperīgiem, spēcīgiem lēkšiem rāvās uz priekšu, tieši uz Saveliju, kurš kārpījās pa sniegu …

— Palīgā!— Pāvels briesmīgi iekliedzās, drāzdamies šķērsām tīģera ceļam. «Tikai nepakrist,» pavīdēja doma, viņš vairs sevi nejuta un neko nedomāja, kaut kāds jauns spēks un jauns saprāts vadīja viņa ķermeni, bet viņš, gluži kā atbrīvojies no sevis, pakļāvās šim saprātam un šim spēkam: neizlaizdams no acīm lecošos oranžos plankumus, viņš traucās šķērsām tīģera ceļam.

Izslēpojis līdzenumā starp Saveliju un tīģeri, Kalugins steidzīgi, bet bez liekas rosīšanās noņēma slēpes un karabīni, tad nometa mugursomu un, kad līdz atņirgtajam tīģera purnam atlika ne vairāk kā pieci soļi, izšāva gaisā, pēc tam vēl un vēlreiz. Tīģeris uz mirkli attupās, ierēcās, bet nenobijās un, plati atplētis sarkano rīkli, šņākdams kā kaķis, ar krūtīm gāzās cilvēkam virsū. Pāvels, mazliet atkāpies, meta zvēram rīklē cepuri, bet tīģeris ar apbrīnojamu veiklību atsita to ar ķepu. Joprojām kāpdamies atpakaļ, neveikli iespiedis labajā padusē stakli un ar to pašu roku turēdams uzvilktu karabīni, Pāvels meta tīģerim ar dūraini. Zvērs to sagrāba mutē, apstājās, pakošļāja un, izgrūdis ārā, nikni norēcās, sāka pātagot ar asti sniegu un pieglauda ausis, gatavodamies lēcienam.

«Neļaut viņam lēkt!» Pāvels izšāva virs zvēra galvas un ieraudzīja, ka tas stipri nodrebēja, saslēja ausis un šņākdams no jauna virzījās uz priekšu. «Jānovelk laiks, tūlīt vīri būs klāt …» Lēni kāpdamies atpakaļ, Pāvels ar papēžiem taustīja nogāzi, lai nepakristu. Karabīnes stobrā bija palikusi tikai viena patrona, un viņu pārņēma nepārvarama vēlēšanās ietriekt to atplestajā zvēra rīklē. . . Taču Pāvels zināja, ka nemūžam to neizdarīs. Tāpēc jāatkaujas ar stakli — un tā jātur ar abām rokām. Izšāvis pēdējo patronu, Pāvels iesprauda karabīni ar laidi sniegā un izgrūda uz priekšu stakli.

—  Turies, mīļais, turies! Nelaid viņu sev klāt!— Pāvels dzirdēja it kā no tālienes.— Nelaid klā-āt!

Bet tīģeris jau atkal pieglauda ausis un, nepievērsdams uzmanību suņiem, kas bija viņu apstājuši no mugurpuses, gatavojās lēcienam.

—  Kur ta nu, maita! Kur ta nu!— Pāvels izbijies iekliedzās.— Es tev rādīšu lēkt! Es tev rādīšu!— Un ar tādu izmisīgu pārdrošību, ar kādu cāļmāte metas pret niknu ķēdes suni, viņš spēra divus soļus uz priekšu un ātri iegrūda stakles galu atvērtajā tīģera rīklē.

Tīģeris, saspiedis žokļus, rāva stakli uz savu pusi. Pāvels sagrīļojās, taču noturējās kājās un ar pēkšņām dusmām arī vilka koku uz sevi, pūlēdamies to tīģerim izraut, bet nespēja; šajā mirklī viņam pa labi un pa kreisi bija dzirdama švirkstoņa, noņirbēja kājas, šineļu stūri, kāda stakle trāpīja tīģerim no sāniem kaklā. Zvērs salīgojās, bet tajā brīdī vēl divi žuburainie koki apgāza viņu uz sāniem sniegā. Vienu mirkli Pāvels apjuka, nezinādams, kur grūst savu koku: visapkārt sķanēja šņākšana un krākšana, kāds kaut ko kliedza un lamājās. Tīģeris, nogāzts uz sāniem, ar ķepām sniegu izspārdīdams, pacēla galvu un, izspļaudams mizas un koka gabalus, no sasprindzinājuma briesmīgi izvalbījis acis, pūlējās ar pakaļkājām pret kaut ko atsperties, taču, neatradis atbalstu, svaidījās pa sniegu no vienas puses uz otru. Pāvels no visa spēka iegrūda stakli mīkstajās tīģera paslēpenēs.

—  Spiediet, spiediet viņu dziļāk sniegā!— skanēja Jevteja balss.— Nikolaj, turi stingrāk kaklu! Ak tu, stingrāk turi . . . Ka tevi jupis! . . .

—  Kāju, Jevteika, kāju pievāc, ka tev saka! Tūlīt viņš nogrābs tevi aiz kājas — āre, jau tēmē!

—  Spied viņu dziļāk sniegā, brāļuk! Sniegā! Grūd viņam maisu rīklē! Kur maiss? Kur palicis maiss?

Uz tīģera purna uzkrita maiss, zvērs, apslēpti, it kā ar vēderu rēkdams, satvēra to ar ķepām un aizvēra muti, bet medniekiem to vien vajadzēja: sakrituši virsū, viņi pagrieza mazliet atslābušo tīģeri uz muguras un iespieda sniegā. Tagad kļuva vieglāk turēt. Taču drīz, sajuzdams viltu, tīģeris nometa maisu un sāka skrāpēt un atgrūst stakles. Vīri no jauna uzkrita zvēram virsū, atkal sasprindzināja visus spēkus.

«Ek, ja būtu vēl viens cilvēks!» Pāvels nodomāja.

—  Vajadzētu vēl vienu cilvēku!— gluži kā uzminējis viņa domas, Savelijs iesaucās.— Grūd viņam maisu rīklē, Nikolaj!

Vairākas reizes tīģeris mēģināja trakot, un katru reizi viņa plosīšanos izdevās apvaldīt, trakošanu nomierināt. Pāvels par to brīnījās un ar bailēm gaidīja nākamo lēkmi. Viņa pirksti bija notirpuši, un viņš satraukts domāja, kaut tie nesastingtu pavisam. Kreisajā kabatā viņam bija rezervē ādas pirkstaiņi; nogaidījis bridi, kad tīģera uzmanību atkal novērsa maiss, Pāvels atbrīvoja kreiso roku, izvilka pirkstaiņus un, ar zobiem piepalīdzot, ātri uzmauca — un īstajā reizē! Tīģeris iesita ar ķepu Amūram, kas bija piezadzies tam klāt, suns iesmilkstēdamies aizlidoja sniegā, aizvainoti ierējās un sāka tuvoties no otras puses. Laikam suņa nekaunība izraisīja tīģera niknuma lēkmi. Sakopojis visus spēkus, zvērs, apdullinoši rēkdams, raustījās un locījās. Bet arī šajā reizē viri to noturēja. Tikai pēc stundas vai vēl ilgāka laika tīģeris vairs nemēģināja atbrīvoties, un Savelijs, atdevis stakli Nikolajam, ķērās pie ķepu sasiešanas. So tīģeri viņš sasēja tieši tāpat kā pirmo, bet daudz uzmanīgāk un lēnāk.

Lielajā maisā zvēru izdevās iebāzt tikai līdz pusei. Daudz nedomādams, Savelijs izvilka no Jevteja mugursomas divus metrus garu auduma gabalu, aptina to tīģerim ap galvu un krūtīm, pēc tam Jevtejs nocirta egles kārti un pie tās viņi ar virvēm piesēja autiņos ietīto zvēru. Un tikai tagad viri atklāja, ka cīņas laukā nav Zigailova suņa…

Nobraucis lejā, egļu jaunaudzē, no kurienes tīģeris bija izlēcis, lai uzbruktu Savelijam, Jevtejs atrada saplosīto Lāci. Džeris šoreiz nebija cietis, Amūram gan bija saplēsta auss, bet šo ievainojumu tas guva, kad tīģeris jau bija piespiests pie zemes.

—  Būsim spiesti maksāt Zigailovam simt rubļus,— raukdams pieri, Savelijs konstatēja.

—   Zēl suņa,— Jevtejs sacīja Pāvelam, kas apskatīja savu sadriskāto cepuri. Neka-as, Pavelko, sadiegsi un valkāsi kā piemiņu — varena ausaine! . . .— Jevtejs domīgi aplūkoja ciedrupriežu galotnes.— Divas stundas no- ņēmāmies ar viņa siešanu, āre, kā viss laukums nomiņ- ģēts! . . . Nekur nemana neviena sauseņa uguns sakurša- nai. Vajadzēs vilkt pa zemi šo bulli lejup līdz kalna pakājei. Kilogrami simt divdesmit, simt piecdesmit. Ek, kā mēs ar viņu dabūsim nopindzelēties . . .

Novilkuši tīģeri lejā, sopkas pakājē, tālāk pusotra kilometra vīri uz pleciem nesa kārti ar piesieto zvēru, līdz ieraudzīja divas sausas, ugunssienai derīgas ciedrupriedes. Apmetni ierīkoja un tīģera mītni cēla ugunskura gaismā, aiz noguruma vai krizdami no kājām. Visu nakti tīģeris rēca un ar ķepām dobji dauzīja pa baļķiem, tricinādams krātiņu un nefaudams cilvēkiem mierīgi gulēt.

Agri no rīta mēnessgaismā Pāvels un Jevtejs aizgāja uz ciematu un pēc trim dienām ar mežrūpsaimniecības visurgājēju atveda lielu, no resnām plankām sanaglotu kasti, kas no augšas bija apsista ar jumta skārdu. Viņiem līdzi atbrauca arī brīvprātīgie palīgi: mežiecirkņa priekšnieks — cienīgs, sirms vīrietis ūdrādas cepurē — un iecirkņa milicis — jauns, blonds puisis.

* * * .1

Vēsts, ka mednieki noķēruši tīģeri un atveduši uz medību saimniecību, aplidoja visu ciematu, pirms tīģeris vēl bija atvests. Tāpēc, kad pie Hohlova sargmājiņas piebrauca visurgājējs, palīgu netrūka — kasti ar tīģeri burtiski apstāja no visām pusēm, pacēla kā vieglu pūku un nolika pie sargmājiņas loga, kā norādīja Savelijs.

Vīri sāka lūgties, lai brigadieris parāda viņiem tīģeri.

—  Viņu nedrīkst pārāk uztraukt, viņam vajadzīgs miers,— Savelijs bikli pretojās.— No nervu satricinājuma dabūs vēl žults izplūdumu, bet mums šis jānodod pie pilnas veselības . . .

—   Mēs palūrēsim tik ar vienu aci, vai tev žēl?— Priekšā iznāca garš lamzaks platiem vaigukauliem, ģērbies nospeķotā vatenī un tikpat nosmulētās vatētās biksēs. Uzsvērti nevērīgi atbalstījies pret kasti, viņš nepacietīgi skatījās uz Saveliju.— Nu, kā ta būs, papuci, vai atļausi uzmest aci zvēram? Tā ļaudis tik runā, ka esat noķēruši tīģerēnu, bet tur varbūt nemaz nav tīģerēns . . . Iebāzuši pussprāgušu kaķi .. .

—  Ko vēl neizgudrosi! Mēle tev kā kulstīkla!— Savelijs saskaitās, bet pēkšņi, pieklusinājis balsi, noslēpumaini teica: — Ja netici, attaisi aizbīdni, āre, tev pie rokas — paskaties . . . Tik piebāz ģīmi labi tuvu pie restēm, citādi neko neredzēsi, tur tak tumšs . ..— Un pameta ar aci Jevtejam.

Pāvels, kas jau zināja, ka tīģeri vienmēr ārkārtīgi uzbudina cilvēks, kas pārāk tuvu piebāž degunu pie būra spraugām, vēl jo vairāk pie restēm, ar saspringtu ziņkāri vēroja puisi.

—  Sen tā vajadzēja, papuci! Bet tu tik: nedrīkst un nedrīkst! Visu drīkst, tikai uzmanīgi!— Lamzaks viegli atlieca divas lielas naglas, kas saturēja aizbīdni, nolika to malā un piebāza seju pie restēm:— Ei, zvēriņ, kur tu . . .

Sajā mirklī kaste nodrebēja, nodārdēja, pie restēm parādījās atplesta sārta rīkle un atskanēja tāds rēciens, ka pat Pāvels, kas to jau bija gaidījis, notrīcēja. Dīkdieņu bars atsprāga atpakaļ, bet lamzaks, atkritis uz muguras un tūlit uzslējies uz- visām četrām, kā pērtiķis taisīja divus lielus lēcienus sāņus, pēc tam pārbijies paskatījās apkārt, pielēca kājās un, gribēdams apklusināt vīru skanīgos smieklus, vēl arvien mezdams bailīgus skatienus uz kasti, apjucis sacīja:

—  Nemaz negaidīju . . . Domāju, ka maziņš . . . Teica, tīģerēns. Nu, ko jūs rēcat? Pamēģiniet paši viņam tuvoties, tad redzēsim . . .— Atmetis ar roku, viņš paņēma savus nokritušos cimdus un neatskatīdamies aizgāja.

—  Ē-ei, Glotņikov! Nāc atpakaļ! Nobučo tīģerēnu vēl vienreiz! Ha, ha, ha! Glotņikov! Ko tu mums gaisu piesmirdināji?

Tīģeru ķērāji bija apmierināti, it sevišķi Savelijs: glaudīdams bārdu, viņš vai staroja aiz labpatikas.

—  Nu, tagad par viņu zviegs veselu gadu,— Jevtejs noteica.

Izsmējušies vīri piegāja tuvāk pie restēm un ar cieņu noskatījās uz rēcošo tīģeri.

Vakarpusē mednieki gaidīja zoobāzes kravas mašīnu, bet tās vietā pie sargmājiņas pieripoja gaziks.

—  Korespondents ir klāt!— paskatījies pa logu, Savelijs iesaucās.

Viņa vārdos Pāvels nemanīja ne miņas no izbrīna, tie izskanēja, kā Pāvelam šķita, mazdrusciņ augstprātīgi un tik pašpārliecināti, it kā korespondentam te tiešām būtu jāierodas ja ne šodien, tad rīt.

—   Jauns vai vecs?— Jevtejs vaicāja.

—   Tāds jau gados, ar vēderiņu, uz tā divi aparāti.

—  Tātad no novada avīzes, ne zemāka ranga,— Jevtejs smaidīdams paziņoja.

—   Vēl viens izlīda no kabīnes, tomēr ne — šis ir šoferis . . .— Savelijs, atlēcis no loga, apsēdās pie krāsns un pieņēma ārkārtīgi nevērīgu izskatu, acīm redzami pār- cenzdamies.

Atskanēja soļi, durvis bez klauvēšanas atvērās, un uz sliekšņa nostājās neliela auguma virs ondatras cepurē, melnā, jaunā puskažociņā un jaunās suņādas untēs.

—   Sveicināti, biedri tīģeru ķērāji!— Korespondenta uzblīdusi, gludi skūtā seja izplūda smaidā.— Es nāku pie jums no Tomaza Georgijeviča. Vakar viņš man pastāstīja, ka jūs esot noķēruši lielu tīģeri. Tieši no Vladivostokas braucu šurp pie jums. Tomazs Georgijevičs lika pateikt, lai pāris dieniņu pagaidāt šeit, jo viņam salūzusi mašīna un viņš licis sametināt tīģerim jaunu sprostu.

—   Nāciet, lūdzu, iekšā un apsēdieties,— aicināja Nikolajs, pastumdams korespondentam savu ķeblīti.

—   Nē, nē, pateicos, man ļoti maz laika. Rīt no rīta jau jānodod materiāls avīzē. Iziesim ārā, kamēr vēl gaišs, tur es jūs nofotografēšu. Bet pēc tam labprāt padzeršu tējiņu kopā ar jums, pie viena ari aprunāsimies!— Visas šīs runas laikā no korespondenta sejas nenozuda dežūrsmaids un viņa balss skanēja nedabiski mundri, skaļi un pārmēru familiāri.

Ārā korespondents nofotografēja tīģeru ķērājus pilnā «kaujas ietērpā». Saveliju, kas turēja saitē Amūru, viņš nostādīja priekšā, aiz viņa Jevteju ar Džeri un tikai tad Nikolaju un Pāvelu.

—   Vai žogs uz bildes būs redzams?— Savelijs noraizējies vaicāja, pamādams uz sētu, pie kuras stāvēja.

—   Neuztraucieties, žoga vietā būs koki! Tā, labi! Bet tagad, Savelij Makarovič, nostājieties šeit, es jūs nofotografēšu atsevišķi. Četrdesmitais — liktenīgais tīģeris, par to ir jāraksta. Tas nenotiek katru dienu.

Korespondents nofotografēja Saveliju gan ar mugursomu, gan bez tās, gan ar karabīni, gan slēpēm uz pleca, un bez slēpēm. Savelijs tēloja, ka viņam tas viss jau briesmīgi apnicis, bet viņš ir spiests izturēt,— patiesībā viņš, kā Pāvels ievēroja, fotografējās ar lielu patiku. Izlietojis pusi filmas, korespondents palūdza atvērt krātiņa aizbīdni un parādīt tīģeri, pats ar gudru ziņu atkāpdamies pāris soļu no kastes. Caur restēm nofotografējis rēcošā tīģera purnu, bet neapmierinādamies ar to, viņš pēkšņi, kādas aizraujošas idejas pārņemts, steidzīgi piegāja pie brigadiera.

—   Savelij Makarovič! Vai nevarat izdarīt tā, ka jūs turētu tīģeri aiz ausīm? Iedomājieties, kas tas būtu par jubilejas uzņēmumu! Tīģeru ķērāju brigadieris Savelijs Loškarevs tur liktenīgo tīģeri aiz ausīm! Kolosāli!

—   Ko vēl ne! To nevar!— Savelijs saviebās.

—   Kāpēc nevar? Bet ja nu pamēģinātu? Pamēģināsim!

—   Viņš jau pamēģināja,— Jevtejs zobgalīgi paskaidroja.— Parādi, Savelko, pilsonim korespondentam zīmi.

—   Kas tur ko rādīt, āre, te tā ir . . .— Savelijs atrotīja kreisās rokas piedurkni un parādīja virs delnas prāvu rētu.

—   Jā-ā, pamatīgi viņš jums ieķēris, pamatīgi!— korespondents nogrozīja galvu un, brīdi klusējis, ne sevišķi pārliecinoši ierosināja:— Bet varbūt izzāģēt kastē caurumu, un, kad šis pa to izbāzīs galvu, jūs viņu sagrābjat? Tādu fotogrāfiju varētu uz žurnāla vāka . . .— Taču, ieraudzījis, ka Savelijs arī šo priekšlikumu grasās noraidīt, pasteidzās pats:— Nu, ja nevar, tad nevar. Man nav pretenziju. Kaut gan žēl, patiešām žēl! Žurnāls ar tādu fotogrāfiju apceļotu visu pasauli . . . Nu tad netērēsim velti laiku, iesim dzert tēju.— Korespondenta dedzīgā balss uzreiz apdzisa, viņš bija ļoti sarūgtināts, ka nav panācis, ko gribējis.

Vai nu šī sarūgtinājuma dēļ, vai arī tāpēc, ka mednieku krūzes nebija sevišķi tīras, viņš, atsacījies no tējas, tūlīt sāka uzdot Savelijam jautājumus un īsi pierakstīt atbildes. Sākumā brigadieris atbildēja nelabprāt, vienzilbīgi, bet vēlāk kļuva runīgāks un sāka žestikulēt, stāstīdams korespondentam pie viena arī to, kas droši vien viņu neinteresēja. Pacietīgi uzklausījis Saveliju, žurnālists pierakstīja brigādes locekļu vārdus un uzvārdus, atviegloti uzelpojis, noslēpa bloknotu zem puskažociņa, bet tad atkal izvilka to un uzrunāja Saveliju:

—   Jā, Savelij Makarovič, man ir vēl kāds jautājums. Jūs jau trīsdesmit gadus esat brigādes priekšgalā, dinastijas vadonis, bet kādreiz tomēr vajadzēs savu amatu nodot citam. Kā saka: «Meistar, apmāci mācekli!» Kam jūs nodosiet savas zināšanas, savu bagāto pieredzi, kam uzticēsiet turpināt savu amatu? Kā skatos, jūsu dēls Nikolajs kopā ar jums noķēris divdesmit tīģerus, tātad viņš turpinās dinastiju?— Korespondents nogaidoši lūkojās uz pēkšņi apjukušo Saveliju.— Kas būs jūsu darba turpinātājs, jūsu mantinieks?— Korespondenta rakstāmais kaut ko jau nepacietīgi zīmēja blociņā.

Klusums ieilga. Tagad ne tikai korespondents, bet arī tīģeru ķērāji ieinteresēti skatījās uz brigadieri To juzdams, Savelijs vienīgi pašķielēja uz Nikolaju un bēdigi teica:

—   Nē-ē, dēls man atvaļinājuma laikā tikai nāk palīgā. Viņam pašam pilsētā piņķerīgs amats Strādāt par brigadieri viņam nav vaļas . . .— Savelijs atkal pameta aci uz dēlu — tas skatījās uz tēvu gan pārsteigts, gan dusmīgs, gan apmulsis.— Āre, tā nu iznāk, ka mans dēls iet pa citu ceļu,— Savelijs turpināja drošāk un paskatījās uz kaktā sēdošo Pāvelu.

—  Kā tad tā, Savelij Makarovič? Meistars nav sagatavojis mācekli, un jūsu amats tātad lemts bojaejai?— korespondents vilies jautāja, aizvērdams bloknotu.

—   Kā ta nav sagatavojis? Ko vēl ne!— Savelijs nomērīja korespondentu ar augstprātīgu skatienu un, pieglaudis bārdu, ar patiesu pārliecību un cieņu teica:— Nebaidies, mūsu tīģeru ķērāju arods nekur nezudīs. Nodošu to, vari būt mierīgs, labās, drošās rokās!— Un, mirkli klusējis, lai pasvītrotu mirkļa nozīmīgumu, pamāja uz Pāvelu:— Āre, tur sēž mans māceklis, tā arī ieraksti savos papīros — Pavluha Kalugins, tā teikt, Loškarevu ģimenes darba turpinātājs. Tur nu viņš ir, dzimis taidzinieks, pats īstākais tīģeru ķērājs.

—   Bet viņš ar jums kopā noķēris tikai divus tīģerus un — jau turpinātājs?

—  Vai ta tur tas suns aprakts?— Savelijs apvainojās. — Divus tīģerus . . . Kazi šitie divi ir vēl dārgāki par maniem četrdesmit.

—  Oho! Tas jau ir interesanti!—korespondents kļuva žirgtāks un, atpogājis divas augšējās puskažoka pogas, iekārtojies ērtāk pie galda, atkal atvēra savu blociņu un sāka iztaujāt Pāvelu: cik viņam gadu, par ko strādā, kur dzimis un kāpēc izvēlējies tik bīstamu amatu. Jaunā tīģeru ķērāja atbildes viņu acim redzami neapmierināja. Ierakstījis nepieciešamos datus bloknotā un atbīdījis to, viņš, uzguldamies ar krūtīm uz galda, laikam nolēma tāpat aprunāties ar Pāvelu.

—  Tātad jūs, Pāvel, jau no bērnības sapņojāt kļūt par tīģeru ķērāju? Un tagad jūsu sapnis īstenojies . . . Jā-ā, tas, bez šaubām, ir patīkami. Bet tagad pastāstiet, Pāvel, par savām pirmajām izjūtām, ieraugot tīģeri . . . Vai bija bail7  Tikai godīgi! . . .

Pāvels redzēja, ka korespondentam ļoti gribas saņemt noliedzošu atbildi: «Ko jūs, ko jūs … Ne uz to pusi!» Bet viņš neliekuļoti atbildēja:

—   Kā nu bez bailēm, protams, bija bail, tīģeris paliek tīģeris, zvēru karalis . . .

—   Tātad bail tomēr bija? Tā, tā . . . Nu, bet ko jūs jutāt tajā laikā, kā cīnījāties ar savām bailēm . ..

—   Kā cīnījos? Ļoti vienkārši. Ir taču jūtas, kas ir svarīgākas par tādām bailēm . ..

—   Piemēram?

—   Piemēram, atbildība, pienākuma apziņa.

—   Ahā, nu protams, protams! Pāvel, man tomēr ļoti gribētos zināt sīkāk par jūsu izjūtām. Nu, teiksim, kas jums visstiprāk iespiedies atmiņā no šī gājiena, kas jūs satraucis un kas satrauc arī tagad? Tikai, dieva dēļ, Pāvel, nekautrējieties!

—   Es nemaz nekautrējos, kur jūs to rāvāt? Uz jūsu jautājumu grūti atbildēt, tā būtu gara runāšana un diez vai jūs interesētu . . .

—   Nu ko jūs, Pāvel! Tā nu gan nav. Man kā žurnālistam jebkura līnija cilvēka raksturā ir ārkārtīgi interesanta. To tu vari man ticēt. Ja tev ir kas uz sirds, tad saki, izmanto gadījumu.— Korespondenta lūpas mazliet drebēja, viņš skatījās uz Pāvelu augstprātīgi un nepacietīgi.

—   Nu labi, izmantošu ar,— Pāvels pēkšņi saskaitās. — Jūs man jautājāt, kas iespiedies atmiņā no šī gājiena? Atbildu: cilvēki iespiedušies atmiņā! Viņu darbi — gan labi, gan slikti . . . Treilēšanas traktors, taigā pamestais treilēšanas traktors palicis atmiņā!— Pāvels paskatijās uz abiem brāļiem — Jevtejs un Savelijs atzinīgi pamāja. Nikolaja seja pauda garlaicību. Korespondents arī pamāja piekrītoši, taču blociņā neko nepiezīmēja; viņa pelēkās, mazliet izvelbtās acis pauda vienkāršu ziņkāri, neko citu.— Daudz kas palicis atmiņā,— Kalugins klusu turpināja, stāstīdams ne tik daudz korespondentam, cik Jevtejam un Savelijam.— Jā, daudz kas, un par daudz ko bija jādomā. . . Nu, un tiģeri, protams, palikuši atmiņā. Skaisti dzīvnieki! Lieliski zvēri!— Pāvels paskatījās uz Jevteju, kas plūkāja bārdu, un, brīdi vilcinājies, droši teica:—Un tomēr es izjutu nevis sajūsmu, redzot, kā cilvēks tur zvēru karali aiz ausīm, bet gan vainas apziņu un nemieru. Satraukumu par zvēru un satraukumu par cilvēku . . .

Sāka riet suņi, ārā bija dzirdamas uzbudinātas bērnu balsis. Korespondents piecēlās, steidzīgi noslēpa blociņu, atkāpdamies uz durvīm, sapogājās un ziņkāri skatījās uz Pāvelu.

—  Jā, jūs man patikat, jūs esat interesants cilvēks! Ļoti žēl, ka mums tik maz laika. Taču es ceru, ka mēs vēl tiksimies.

Tūlīt pēc korespondenta aiziešanas sargmājiņā ienāca vesela skolēnu delegācija un lūdza parādīt «īstu, dzīvu tīģeri». Savelijam vajadzēja ne tikai parādīt, bet ari ilgi mazajiem stāstit, kā viņi zvēru ķēruši. Beidzot bērni aizgāja, un Savelijs purpināja, ka sasodītie palaidņi viņu nomocījuši ar jautājumiem. Taču viņa seja pauda apmierinātību. Drīz suņi sāka riet atkal. Sajā reizē tīģeri skatīties bija atnākušas divas sievietes, ēdnīcas strādnieces. Pēc tam lidz pašai novakarei nāca skolotāji, karavīri, kas bija atbraukuši pasērst, gazikā atsteidzās pats mežrūpsaimniecības direktors ar sievu un dēlu, un, beidzot, jau mijkrēsli pie kastes pienāca kāds iereibis vīrietis un, lai gan suņi rēja un tīģeris dusmīgi rēca, mēģināja atvērt aizbīdni. Savelijs, ieraudzījis to visu pa logu, sirdīgi nolamājās, izlēca no sargmājiņas, sagrāba pie restēm pieplakušo vīreli aiz vateņa malas un atvilka sāņus. Izrādījās, ka iereibušais bija Glotņikovs — viņš gribēja tikt pie tīģera, lai mestos divcīņā.

—  Tūlīt es noraušu galvu jūsu kraupainajam tīģerim! Glotņikovs aizvainojumu nepiedod! Tūlīt tev maujamais būs ciet. . .

No mājiņas iznākušie tīģeru ķērāji piedraudēja iegrūst viņu krātiņā pie tīģera un, kad ari tas nelīdzēja, pārmeta viņu pāri žogam.

* * *

—  Tēvs, tu neaizmirsti sastādīt sarakstu,— Nikolajs atgādināja.— Ja sāksi stiept gumiju . . . Sastādīsim tūlit un atdosim priekšniekam . . .

Lai Loškarevi varētu justies brīvi, sadalot peļņu, uz kuru Pāvelam gan pēc norunas, gan paša pārliecības nebija nekādu tiesību, viņš teica, ka jānosūta mātei telegramma, un izgāja no mājiņas.

—  Vai redzēji, brāļuk, kāds ir Kalugins?— Jevtejs pamāja uz durvīm.— Zini, kamdēļ viņš aizgāja?

—       Nomanu jau, nomanu . . Sak, dalāt, kā gribat, man jūsu mantu nevajag.

—  Tā ir, Savelko! Tieši tā! Apjēdz . . .

—       Kas tur ko apjēgt, tēvoci? Vienkārši tēlo nesavtīgo, bet patiesībā tagad iet uz pastu un galvā viena doma — nauda!

—       Tu, radiņ, nemēro visus pēc sevis!—Jevtejs viņam asi atbildēja.

—       Labi, labi, nesāciet nu plēsties,— Savelijs pārtrauca strīdniekus.— Raksti, Nikolaj, raksti veicīgi.

Nikolajs sāka rakstīt, ko tēvs diktēja.

—       Tā. Raksti! Saraksts, kā sadalāma peļņa par diviem noķertajiem tīģeriem. Kopējā summa par diviem noķertiem tīģeriem — divi tūkstoši četri simti piecdesmit divi rubļi. Rubļus raksti ar vārdiem. Tā-ā . .. Tālāk. Tīģeru ķērāju brigāde šādā sastāvā: brigadieris — Savelijs Makarovičs Loškarevs, brigādes locekļi — Jevtejs Makarovičs Loškarevs, Nikolajs Saveļjevičs Loškarevs, uzrakstīji?

—   Uzrakstīju. Tātad rezultātu?

—       Nē, ne rezultātu! Pagaidi . . .— Savelijs jautājoši pavērās Jevtejā.— Ko darīsim ar Pavluhu, Jevtej?

—       Nu, to jūs paši izlemiet, brāļuk! Ar Nikolaju nospriediet. Kā nolemsiet, tā arī būs.

—   Bet tu? Kā tu domā?

—       Nekā nedomāju, kas man ko domāt? Tu esi brigadieris, tu arī domā . . .— Jevtejs ar tēlotu vienaldzību paskatījās pa logu.

—       Tātad tev viens pīpis?— Savelijs pasmīnēja.— Nu, bet ko tu, dēliņ, domā par šito? Vai vajag Pāvelu pierakstīt — vai arī lai viņš paliek bez savas daļas, kā vienojāmies?

—  Man, tēvs, arī vienalga, kā nolemsiet, tā būs!

—       Tu nepsiho, es tak apspriežos ar jums, lai nevienam netiktu nodarīts pāri.

—       Kas tur ko apspriesties, manuprāt, ligums ir dārgāks par naudu.

—       Tā jau tas ir,— Savelijs vilcinādamies piekrita.— Tomēr šitā lieta ir jāpārskata, te nav nekādas skaidrības, iznāk tāds misēklis. Cilvēks tak ķēra? Ķēra! Savu dzīvību lika uz spēles, stīvējās, tevi pašu stiepa … No medibu saimniecības viņu atlaiž — iznāk, ka cieš mūsu dēļ. . .

—       Mēs, tēvs, tur neesam vainojami! Viņš pats uzprasījās.

—  Vai ta es par to! Ne jau par to!— Savelijs saskaitās.

—   Es runāju, ka nav labi cilvēkam nodarīt pāri, bet tu uzreiz veicīgi meklē vainīgos.

—   Tu, tēvs, ari neiekarsti, runa ir ne tikai par naudu, bet ari par principu — viņš taču zināja un pats ieteica šādus noteikumus.

—   Viņš ta ieteica, bet mums vajag viņu uzteikt — kā tu nevari to saprast? Un vēl izglītots . . .

—   Nu tad uzteic, ko tu man pārmet? Es savas domas pasacīju.

—   Ko nu ar tevi!— Savelijs īgni atmeta ar roku.

—   Viens runā par vēju, otrs par dzirnavām. Nu teic, Jevtejuško, tu savas domas — rakstīt vai nerakstīt Kalu- ginu?

—   Es jau, brāļuk, tev pateicu.— Saraucis pieri, Jevtejs joprojām lūkojās pa logu.— Kā jūs nolemsiet, tā būs.

—  Tpū! Ar jums var traks palikt. Tad raksti Kaluginu.

—   Nu, kā gribat, es savas domas esmu pateicis.— Nikolaja roka negribīgi pieskārās papīram.— Uzrakstīt nav grūti, bet vai pats Kalugins ņems šo naudu? Viņš taču ir patmīlīgs un lepns!

—   Raksti, raksti, nav ko svārstīties!— Savelijs noteikti mudināja.— Atteikties vai neatteikties — tā viņa darīšana, bet mūsu uzdevums ir sastādīt sarakstu.

—   Ja no visas sirds un uzstājīgi piedāvās, tad jau neatteiksies,— Jevtejs teica atmaigušā balsī, atzinīgi pamādams Savelijam.— Un vēl kas: ja Pāvela uzvārds būs minēts licencē, tad Popičs nevarēs viņu atlaist.

—   Āre, kā atradām izeju!— Savelijs nopriecājās.— Raksti tālāk. Pierakstīji Kaluginu? Tagad divus tūkstošus izdali četrās daļās — cik tad sanāk?

—   Es jau izdalīju. Iznāk sešsimt trīsdesmit rubļu.

—   Labi! Bet tagad raksti atsevišķi, cik un kam mums jāmaksā no kopējās summas. Vispirmām kārtām Zigailo- vam par suni simt rubļu. Par pirmajām pēdām Judovam piecdesmit rubļu …

—   Tam par pēdām varētu arī nemaksāt,— Nikolajs iebilda.

—   Jā, tam es arīdzan nemaksātu,— Jevtejs labprāt atbalstīja radinieku.— Es viņam dotu piecdesmit pļaukas vai, pareizāk, novilktu bikses un visa ciema priekšā nosloksnētu.

—   Tā jau tas ir . . .— Savelijs pakasīja pakausi.— Tomēr par pēdām vajag samaksāt — mūsu firmas godu vajag turēt. . .

—   Tas tiesa, godu vajag turēt, bet glaudīt galvu nelietim arī nav jēgas . . . Vadzi, Savelko,— Jevtejs, kaut ko atcerējies, kļuva mundrāks,— pēdas ta Judovs par pusstopu nopirka no Cēzara, tā stāsti ja Jeremejs Fatjanovičs, āre, noliksim tos pussimts rubļus uz viņa vārda.

—   Nu tā ir cita lieta!— Savelijs tūlīt nopriecājās un pat atviegloti uzelpoja.— Raksti uz Cēzara vārda.

—   Cēzars — tā ir iesauka, tēvs. Jāzina īstais uzvārds.

—   Piķis viņu zina, kāds viiiam īstais uzvārds. Raksti — Cēzars. Gan atradis. Tā, tālāk.,.. Raksti vēl pussimt rubļu par otrām pēdām Ničiporam Artjomovam — ziķe- ris, īstā laikā piezvanīja uz zoobāzi. Par produktiem iztērējām simt rubļus. Nu, tas laikam būs viss! Tagad skaiti kopā un atņem no katra uzvārda. Cik beigās paliks?

—   Kas tur ko skaitīt? Katram paliks piecsimt trīsdesmit astoņi rubļi.

—  Āre, cik labi!— Savelijs atviegloti uzelpoja.— Ja abi tīģeri izcietis karantīnu, pēc mēneša saņemsim naudiņu.

—   Pamatīgi mums veicās!— Jevtejs smaidija.— Ja katru gadu būtu tāds ķēriens . . . Bet atceries, Savelko, kā mēs tam trīspirkstim staigājām pakaļ veselu mēnesi?

Un Loškarevi gremdējās atmiņās par to, cik reižu viņiem nav nācies dzīties pēc viena tīģera veselu mēnesi un vēl ilgāk, bet dažkārt bijis jāatgriežas no taigas tukšā.

Saklausījis Pāvela soļus, Jevtejs priecīgi ierunājās:

—   Pagaidām viņam vēl nevajag stāstīt, ka ieslēdzām viņu sarakstā. Novāc, Nikolaj, papiriņus no galda un noslēp!

—   Vāc prom, vāc prom!— Savelijs arī māja ar galvu.

—   Skat, skat, jau pārvērtušies diplomātos! Drīz sāksiet viņu tēvvārdā godāt,— Nikolajs dzēlīgi teica, tomēr papīrus noslēpa.

* * «

Iecēluši kasti ar tīģeri mašīnā un pārseguši ar brezentu, viri iegāja sargmājiņā padzert tēju. Tējas dzeršanas laikā zoobāzes direktors sīki izprašņāja Saveliju, kā ticis noķerts šis lielais tīģeris. Pēc tam, uzdevis dažus jautājumus Pāvelam, apmierināts pamāja, vērtējoši noskatija puisi un pasmaidīja.

—  Pāvel Kalugin, gribu parunāt ar tevi konfidenciāli Iziesim ārā, palīdzēsi man vienā labā darījumā.

Nesapratis direktora vārdus, Savelijs piecēlās no galda.

—   Kazi tev, Tomaz Georgijevič, vēl vajag kādu palīgu? Mēs arīdzan palīdzēsim.

—   Nē-ē, mēs divi vien paši tiksim galā!

Neizpratnē paraustījis plecus, Kalugins satraukts sekoja priekšniekam ārā. «Interesanti, kāpēc esmu pēkšņi ievajadzējies viņam slepenai sarunai. Vai tik Popičs nebūs ko samuldējis par mani?»

Aizgājis aiz mašīnas, zoobāzes priekšnieks sacīja:

—   Zini, Pāvel Kalugin, kāpēc es tevi pasaucu? Nezini? Ļoti labi! Bet tagad klausies uzmanīgi. Korespondents, kas bija tur pie jums, teica, ka Savelijs Loškarevs tevi stipri slavējis. Teica, ka tu būšot pēctecis, Loškarevu dinastijas turpinātājs, pareizi? Nupat runāju ar Jevteju Loškarevu. Klausies, šim vīram ir galva! Viņš arī slavēja tevi.

Laizdams to visu gar ausīm, Pāvels saspringti gaidīja, kad priekšnieks nonāks līdz būtībai.

—  Es tevi ilgi neaizkavēšu,— tas turpināja, ievērojis puiša nepacietīgo skatienu.— Laiks ir nauda, to es saprotu! Tātad tā, aši apskaidrošu mūsu situāciju. Jūsu ciema rajonā, Čūsku kalnā, mūsu saimniecībai tiek organizēts jauns liegums. Vajadzīgs medību pārzinis. Jauns, apzinīgs, enerģisks pārzinis, un šis pārzinis būs zvēru ķērājs! Viņam pašam būs jāķer kalnu kazas un mežacūkas . . . Viņš saņems licences tīģeru ķeršanai! Iedomājies: pārzinis saņem licenci un organizē brigādi! Tu organizēsi brigādi! Vai tu varēsi noorganizēt brigādi? Varēsi ķert tīģerus?

—  Varēt jau varēšu . . .— Pāvels apjucis teica.— Bet jūs mani pavisam pārsteidzāt,— viņš atzinās.— Es pat uzreiz neapjēdzu, ko atbildēt. Esmu ar mieru ķert tīģerus, pēc tā es tiecos, taču es to darīšu brigādē kā līdz šim, protams . . . Man vēl daudz kas jāmācās no Loškareviem.

—  Nu pareizi! Pareizi!— priekšnieks iepriecināts māja ar galvu.— Ļoti pareizi tu domā — mācies vesels! Tātad esi ar mieru strādāt par medibu pārzini?

—  Tīģerus ķert esmu ar mieru, bet par medību pārzini . . . Strādāt par medību pārzini — nezinu gan. Nekad neesmu par to domājis.

—  Bet tu nesteidzies domāt — es taču neprasu, lai tu uzreiz atbildi .. .

—  Man vispirms jāpabeidz medību sezona, zvērādu plāns jāizpilda . . .

—   Izpildi, dārgais! Izpildi! Man vajag tavu piekrišanu principā. Domā šodien, domā rit, nākamnedēļ piezvanīsi, labi9  Tātad norunāts! Alga pārzinim gan maza, brīdinu jau iepriekš, bet, ja ķersi tīģerus, ķersi kalnu kazas, klausies, kļūsi miljonārs! . . .

—   Labi, Tomaz Georgijevič, par tīģeriem mēs esam norunājuši, bet par medību uzraudzību es padomāšu un pēc Jaunā gada noteikti piezvanīšu. Šķiet, tur nāk reisa autobuss — mums ātri jāsagatavojas ceļam.

—   Nu, es pajaujos uz tevi, Kalugin, mums abiem jāsastrādā. Es neiešu sargbūdiņā — tur ir smacīgi. Saki šoferim, lai iedarbina mašīnu. Par licenci Loškareviem pagaidām nestāsti.

—  Par ko jūs tur sačukstējāties?— Savelijs uzmanīgi ieprasījās, kad Pāvels ienāca.

—   Man piedāvā medību uzrauga vietu jaunajā liegumā.

—   Kur tas liegums atrodas?

—  Tūlīt aiz upītes, Čūsku kalnā.

—  Nu, puis, tā tak ir pati labākā vieta! Un kādu atbildi tu viņam devi?

—   Teicu, ka padomāšu.

—   Piekriti, Pavelko, piekriti!— Jevtejs dedzīgi sāka pierunāt.— Medību saimniecībā Popičs tev neļaus mierīgi dzīvot, tagad uzmanīs katru tavu soli. Un uz tīģeriem nelaidis.

—  Tomēr es padomāšu, Jevtej Makarovič, amats ļoti delikāts . . .

Autobuss signalizēja.

—  Tev, Kalugin, ir pavisam aplams uzskats par praktiskām lietām . . .— Nikolajs sāka burkšķēt, taču nepabeidza.

—  Nesiet veicīgāk mantas ārā, es ievedišu suņus autobusā,— steidzīgi ģērbdamies, Savelijs mudināja.

. . .Autobusā, pagriezies pret logu, Pāvels domāja par zoobāzes vadītāja priekšlikumu. Izprātojās šā un tā, bet rezultāts vienmēr bija viens un tas pats: ja viņš piekristu ieņemt šo amatu, tas nozīmētu sastrīdēties ar daudziem ciema iedzīvotājiem, arī ar savu tuvāko draugu Koļu Kuzminu. Nākamā lieguma teritorijā daudzi mednieki amatieri taču liek lamatas Sibīrijas caunām un ūdelem, bet rudeņos medī vāveres un lielos nagainos zvērus. Pieciem sešiem no visiem ir arī lielo zvēru medību licences un līgumi par zvērādu ieguvi, pārējie medī patvaļīgi, izmantojot medību inspekcijas vājo kontroli. Un kāda var būt kontrole, ja visi trīs medību saimniecības medību pārziņi novembrī — decembrī arī kā štata mednieki medī katrs savā iecirknī, inspekcijas reidus veicot tikai medibu sezonas beigās? . . . To, protams, var saprast* jo aldziņas viņiem maksā tādas, ka var kaķis uz astes aiznest, bet nopelnīt gribas tāpat kā citiem, un tāpēc saradies daudz malumednieku. Liegums nesagādās prieku nedz likumīgajiem, nedz nelikumīgajiem medniekiem. Tie līdīs tur iekšā, un vajadzēs atņemt slazdus, sastādīt protokolus . . . Pāvels iedomājās, kā viņš sastāda protokolu savam kaimiņam tēvocim Vasjam Pleščejevam, jaukam, labam vīram. Iedomājās, kā raksta protokolu savam draugam, un stingri nolēma atteikties no medību pārziņa amata. «Nē, šis dienests nav domāts man, nepavisam ne. Tīģerus ķert esmu ar mieru, bet medību pārzini meklējiet sev citu …»

* * *

Lielā strādnieku ciematā Bazlaihā pasažieri nolēma paēst pusdienas, taču izrādījās, ka ēdnīcā notiek remonts. Divi puiši pieteicās aizskriet uz veikalu, bet arī tur neveicās: veikalu slēdza ciet un tikai pec četrdesmit minūtēm solīja atvērt. Puiši atnesa divas jaunākās avīzes, atvēra un pāršķirstījuši paskatījās uz Saveliju. Tad avīzes sāka iet no rokas rokā, un visi, ķas tās lasīja, pagriezās un skatījās uz tīģeru ķērāju brigadieri. Viņu skatienos Pāvels uztvēra ne tikai parastu ziņkāri, bet arī cieņu un neviltotu sajūsmu.

«Laikam jau korespondents paguvis uzrakstīt par mums,» viņš nodomāja un palūdza avīzi no kaimiņa, ķad tas bija beidzis lasīt. Ceturtajā lappusē viņš ieraudzīja Savelija fotogrāfiju. Brigadieris stāvēja ar mugursomu un stakli uz pleca, žoga vietā aizmugurē skaidri bija saskatāmas stāvas, mežiem apaugušas sopkas. Savelija skatiens bija vērsts kaut kur tālumā. Uzņēmuma labajā pusē ar lieliem burtiem un intriģējošu daudzpunkti bija nodrukāts: «Četrdesmitais — liktenīgais …»

«Nu, ko tad viņš tur uzrakstījis par mums?» Pāvels ieinteresēts nodomāja un sāka lasīt: «Kas gan nepazīst slaveno tīģeru ķērāju Saveliju Makaroviču Loškarevu? Trīsdesmit gadus viņš atdevis savam bīstamajam amatam, trīsdesmit astoņi svītraini plēsoņas izgājuši caur viņa stiprajām, spēkpilnajām rokām, un viņš pats atgādina krievu biļinu spēkavīru. Nē, nav nozuduši no mūsu zemes brīnumi — spēkavīri! Par to liecina trīsdesmit astoņi Usūrijas tīģeri, kas atrodas mūsu zemes un daudzu pasaules valstu zooloģiskajos dārzos. Un, kaut arī produkcijai, ko piegādā Loškarevs, nav kvalitātes goda zīmes, tomēr pēc tās ir milzīgs pieprasījums, un tādu, kas sapņo iegūt savam zvērudārzam Usūrijas skaistuļa eksemplāru, ir ļoti daudz. Jo tīģeris — Usūrijas taigas daile un lepnums — ir limitēts zvērs un to stingri aizsargā likums. Tikai divus trīs gadā ir atļauts noķert, nenodarot zaudējumu dabai. Un tā arī šogad tika saņemts steidzīgs pasūtījums divu plēsoņu sagūstīšanai. Savelijs Loškarevs nav māņticīgs, tomēr liels spēks ir aizspriedumiem, ko esam mantojuši no vectēviem un vecvectēviem. Savelijs Makarovičs atcerējās liktenīgo skaitli četrdesmit. . . Bet — aizspriedumu tilti tiek sadedzināti, un drošsirdīgais tīģeru ķērājs kopā ar savu vecāko dēlu Nikolaju, brāli Jevteju un jauno, divdesmit divus gadus veco mācekli Kaluginu dodas meklēt zvēra pēdas pašos dziļākajos, necaurbrienamajos Usūrijas taigas biezokņos. Tiek uzietas svītrainā plēsoņa pēdas. Sākas nogurdinoša pakaļdzīšanās! Dienu un nakti tīģeru ķērāji seko plēsoņam, neļaujot tam pamieloties ar savvaļas dzīvnieka gaļu. Vajātāju loks ap tīģeri sašaurinās. Saltajā gaisā nodārd šāvieni, un tie aizbaida tīģermāti. Un tad zvērs jau atrodas ciešā suņu ielenkumā. Visi vīri, cits citu sargādami, sakrīt zvēram virsū. Atplestajā rīklē lido dūrainis. Brigadiera Savelija Loškareva dzelžainā roka satver desmit pudu smago kaķi aiz ausīm un piespiež tā galvu pie zemes, pārējie sagrābj to aiz ķepām un arī spiež pie zemes. Zvērs ir izplāts uz zemes! Divkauja nav ilga — plēsoņa kājas tiek sasietas, un vienā mirklī tas jau atrodas izturīgā maisā. Tūlīt noķertajam tīģerim tiek sagatavots sprosts …»

Tādā pašā tonī bija aprakstīta «liktenīgā» četrdesmitā tīģera noķeršana . . .

—   Nu, Pavelko, kas tur nodrukāts par mums? Padod, es izlasīšu.— Jevtejs sniedzās pēc avīzes.

—   Nekā sevišķa, Jevtej Makarovič. Te rakstīts, ka mēs tīģerus esot ķēruši kvalitatīvi un laikā . . .— Pāvels salocīja avīzi un padeva to Jevtejam, kas nepacietīgi gaidīja.

Otra avīze jau bija Savelijam rokās. Pāvels uzmanīgi paskatījās uz viņu. Brigadiera acis priecīgi staroja kā bērnam, kas saņēmis sen kāroto mantiņu; ar sirmu bārdu apaugusī seja pauda tādu pašu bērnišķu sajūsmu un mirkļa svarīgumu — viņš patiešām ticēja, ka Savelijs Loškarevs ir kas ārkārtējs! Un Pāvelam kļuva viņa žēl. Bet Jevtejs, kas mierīgi, ar tikko manāmu zobgalību lasīja avīzi, viņa acīs izauga vēl vairāk un kļuva tuvāks, mīļāks, tomēr arī sarežģītāks un dziļāks, nekā Pāvelam bija šķitis. «Nūja, protams,» Kalugins domāja, skatīdamies uz brāļiem Loškareviem un viņus salīdzinādams. «Ir labi, ja aiz katra tāda Savelija stāv Jevtejs …» Tā izprātojies, viņš pēkšņi iedomājās, ka medību saimniecības drava, kurā Popičs ar saviem iespaidīgajiem draugiem organizējis «atpūtas bāzi», nokļūst nākamā lieguma teritorijā. . . «Bet kas notiks, ja par lieguma medību pārzini iecels Popiča roklaižu — šīs dravas saimnieku Panasjuku! Tad iznāktu rezervāts tieši palaidņiem . . .» Sī atziņa nobiedēja Kaluginu, viņš satraucās un stingri nolēma jau šodien piezvanīt uz zoobāzi un pateikt, ka piekrīt direktora priekšlikumam. Viņš apzinājās, ka godīga medību pārziņa darbs ir grūtāks un bīstamāks nekā tīģeru ķeršana un no draugu un ienaidnieku pārmetumiem viņam tagad neizbēgt. Bet tas Pāvelu vairs nebaidīja, viņu pārņēma citas domas. «Esam ielaidušies draugu būšanā!» viņš ar rūgtumu konstatēja. «Piedodam cits citam sīkos grēciņus. Tu — man, es — tev! Sapinušies, ielaidušies sīkos, savtīgos pakalpojumos un tā radījuši lielu ļaunumu . . . Mēģināšu cīnīties ar šo ļaunumu, cik pietiks spēka. Neceriet, popiči,— uz vieglu dzīvi neceriet!»

Motors līksmi un vienmērīgi dūca, autobuss traucās pa plašo, seno traktu uz Sihotealina atzarojumu pašā Usūri- jas taigas sirdī …

ANATOLIJS BUILOVS

tīģeru ķērāji

Redaktore Gaida Līvensone Mākslinieciskais redaktors Modris Adumāns Tehniskā redaktore Irēna Soide Korektore Sarmīte Liniņa

Nodota salikšanai 10 12 88. Parakstīta iespiešanai 07 04.89. Formāts 84 X 108/32. Avīžu papīrs. Žurnālu garnitūra. Augstspiedums. 14.28 uzsk. iespiedi., 14,59 uzsk krāsu nov., 10,85 izdevn. 1 Metiens 20 000 eks. Pašūt X? 1550-5 Cena 1 rbl 20 kap. Izdevniecība «Liesma», 226256 Rīgā, Padomju bulv 24. Izdevn N» 130(33153)J-2956.

Iespiesta tipogrāfijā «Cīņa. 22601 1 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40 Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā. Vienības gatvē 11

Izdevums sagatavots dialoga sistēmā DIS, piedaloties Nozares skaitļošanas centram.

Programmētājs V Rudzitis

Builovs A.

Bu 240 Tīģeru ķērāji: Romāns / No kr. vai. tulk. J. Roze.—R.: Liesma, 198J9.—271 lpp.—(Stāsti par dabu).

[1] ziemeļnieku apavi.

[2] biči — dažādu profesiju pārstāvji vai cilvēki bez profesijas, darbaspēka rezerves ziemeļos sezonas darbos.

[3] izturīga briežu kāju āda, ko izmanto apavu izgatavošanai.

—   Nu re, atkal tu velc to pašu meldiju!— Nikolajs saviebās.— Padomā pats: pieciem cilvēkiem nakšņot — arī tas ir ārkārtīgi sarežģīti. Ugunssiena ir četrus metrus gara, katrā pusē tai guļ pa divi cilvēki, bet piektajam vairs nav vietas. Tātad vajag nozāģēt nevis četrmetrīgu, bet sešmetrīgu ciedrupriedi. Un tā tālāk.

Content

Builovs Anatolijs Tīģeru ķērāji