Arseņjevs Vladimirs

Tikšanās taigā

V. ARSEŅJEVS

TIKŠANĀS TAIGĀ

TĀLO AUSTRUMU PIRMATNĪGO TEKU PĒTNIEKS

Sen, pagājušā gadsimta nogalē, būdams vēl jauns oficieris, Vladimirs Arseņjevs aizbrauca uz Tālajiem Austrumiem.

Vladivostoka tolaik bija vēl pavisam jauna pilsēta. Tur, kur tagad paceļas lieli mūra nami, kur pa platajām ielām ripo tramvaja vagoni un autobusi, tajos laikos auga mežs, kur nereti iemaldījās tīģeri.

Arseņjevs jau bērnībā aizrāvās ar ģeogrāfiju. Interese par tālām zemēm atveda viņu uz šejieni, uz Klusā okeāna krastiem.

Karaspēka vienība, kurā viņš dienēja, apsargāja te valsts robežas. Jaunais oficieris sāka iepazīties ar Vla- divostokas apkārtni un kāpelēja pa kalniem, kas pletās apkārt pilsētai.

Pulka komandieris ievēroja, ka jaunajam oficierim patīk klaiņot ar bisi plecā pa mežainajiem pakalniem, un nozīmēja viņu par mednieku komandas priekšnieku. Komanda bija sastādīta no brīvprātīgiem strēlniekiem, kas mīlēja taigu un kam patika medības. Arseņjevs veica lielus pārgājienus, pētīja ceļus un tekas. Tie tomēr vēl nebija ceļojumi, bet tikai izlūkošanas gājieni. Tajos norūdījās nākamā ceļotāja raksturs, viņš iepazina taigu un tās iemītniekus.

Arseņjeva priekšā pavērās plašs, bagātīgs, maz izpētīts novads ar interesantu dabu un daudzveidīgu iemītnieku pasauli. Arseņjevs iemīļoja šo novadu, iemīļoja tā vienreizējo dabu un ziedoja šā novada izpētei trīsdesmit sava mūža gadus. Viņš izstaigāja Usūrijas novadu krustām šķērsām, daudzas reizes krustoja Si- hote-Alinas kalnu grēdu, braukāja laivās pa krāčainajām kalnu upītēm, ar mugursomu plecos staigāja pa Usūrijas taigas mūžamežiem.

Arseņjeva ceļojumi bija briesmu pilni: pašdarinātās ceļotāju laivas vairākas reizes apgāzās, un krāču viļņos nozuda dzelmē visa ekspedīcijas bagāža; drosmīgajiem taigas pētniekiem bieži draudēja bada nāve. Tīģeri, lāči un mežakuiļi jutās kā īstie taigas saimnieki.

Lasītājam varoņu piedzīvojumi sagādā prieku, bet pašiem ceļotājiem tie ir bīstami, apdraud dzīvību. Taigā tādi piedzīvojumi nav vis jāmeklē, bet gan jāprot no tiem izvairīties. Ekspedīcijas vadītājs atbild ne vien par sevi, bet arī par biedru dzīvību.

Arseņjevs izgāja bargu ceļotāja skolu.

Jaunībā viņš nebija ieguvis sistemātisku izglītību. Ko gan jauneklim varēja dot junkuru skola! Taču vēlāk šis jauneklis kļuva par ievērojamu zinātnieku. Kā viņš to panāca? Arseņjevs mācījās visu mūžu. Viņš mācījās no vienkāršiem krievu ļaudīm, novada pazinējiem, — no ilggadīgiem vietējiem iedzīvotājiem, no zvērādu sarūpētajiem. Viņš mācījās no nanajiešiem un ude- giešiem — izsenajiem taigas iedzīvotājiem, brīnišķīgajiem medniekiem un teku zinātājiem.

Tie bija pirmatnējie mednieki un zvejnieki, kuriem visi dabas spēki šķita esam dzīvi, dzīvas būtnes. Viņu mednieku māņticība tika mantota no paaudzes uz paaudzi. Taču ši māņticība netraucēja Arseņjevu saskatīt viņos drošsirdīgus, krietnus un godīgus cilvēkus.

Zinašanu alkas, izziņas kāre, interese par dzīvi Ar- seņjevam nezuda līdz mūža beigām. Grāmatās smeltās zināšanas viņš apvienoja ar dzīvē redzēto, ar citu cilvēku pieredzi, un tas viņam palīdzēja kļūt par novada pazinēju, par nenogurstošu šā novada pētnieku, par apslēpto novada bagātību atklājēju.

Novada izpēte ir daudzu paaudžu darba rezultāts, daudzu cilvēku pūliņu auglis. Pirms Arseņjeva Usūrijas novadu pētīja jūrnieki, topogrāfi, zoologi. Slavenais ceļotājs Prževaļskis tur bija trīsdesmit gadu pirms Arseņjeva un atstāja mums ievērojamo grāmatu «Ceļojums pa Usūrijas novadu». Arseņjevam bija priekšgājēji, bet ari viņš iezīmēja ceļus' citiem. Viņa pēdās gāja padomju ģeologi un Sihote-Alinas kalnu grēdā atklāja vērtīgu izrakteņu bagātības.

Padomju laikā Arseņjevs paplašināja savu pētniecisko darbību. 1927. gadā viņš noorganizēja lielu ekspedīciju — veica pārgājienu no Sovetskajas Gavaņas līdz Habarovskai un aprakstīja to savā grāmatā «Cauri taigai». Viņš pētīja Jona salu Ohotskas jūrā. Komandoru salās vietējie iedzīvotāji — aleuti — nodeva viņam zobenu, kurā bija iegravēti divi burti: <rV. B.». So zobenu aleuti bija paņēmuši no slavenā krievu ceļotāja un jūras braucēja Vilusa Bēringa kapa. Arseņjevs pabija ari Kamčatka un viens no pirmajiem nokāpa Avačas vulkāna krāteri. Viņš ziemas laikā veica pārgājienu pa tuksnesīgu tundru un vēlāk stāstīja par savu pavadoņu — evenku — apbrīnojamo prasmi atrast ceļu sniegotajos tuksnešos.

Vēlēšanās izzināt savu zemi, palīdzēt to pārveidot — lūk, kas mudināja nerimtīgo ceļotāju šķērsot jūras, sniegotus tuksnešus un mūžamežus.

Arseņjevs pēc specialitātes bija topogrāfs. Viņš iezīmēja kartē maz pazīstamu līkumotu upju teci, jūras krastu apveidu, kalnu grēdu virzienu, noteica kalnu pāreju augstumu. Viņš nešķirās no planšetes ne lietū, ne sniegputeni. Un varētu domāt, kur gan bija laiks priecāties par dabas krāšņumu, kad jebkādos laika apstākļos jāiezīmē planšetē ceļa virziens un Apvidus reljefs! Bet Arseņjevs bija dzejnieks. Nemitīgais rūpīgais darbs netraucēja viņu saskatīt apkārtējās dabas skaistumu, novērot zvēru īpatnības. Ar vienādu interesi viņš apraksta sīku rudens lietutiņu un bargu viesuļvirpuli jūrā; viņu interesē ne tikai tīģeri un panteri, bet ari skudru karš ar bitēm. Viņš arvien ir uzmanīgs novērotājs, arvien nenogurstošs dabas noslēpumu pētnieks.

Arseņjeva grāmata <rUsūrijas novada mūžamežos» iemantojusi plašu popularitāti. Sis grāmatas varonis ir Dersu Uzala, Arseņjeva pavadonis, vecs mednieks un teku zinātājs.

Tālajos Austrumos izdoto Arseņjeva grāmatu viens no pirmajiem ievēroja Aleksejs Maksimovičs Gorkijs; tolaik viņš dzīvoja Itālijā, Sorento pilsētā.

« … Cik brīnišķīga lasāmviela jaunatnei, jo tai jāiepazīst sava zeme,» Gorkijs rakstīja par šo grāmatu.

Ļoti daudziem lasītājiem Arseņjevs no jauna atklāja mūsu Tālos Austrumus. Viņu interesēja viss: daba, cilvēki, zvēri, putni. Viņš sniedz mums neaizmirstamu novada attēlojumu, stāsta par visu, ko redzējis savām acīm. Un mēs, lasot viņa grāmatas, kopā ar viņu ceļojam pa Usūrijas taigu, satiekamies ar medniekiem mežā, klausāmies viņu stāstus.

Pagājis daudz gadu pēc Arseņjeva ceļojumiem. Tur, kur bija tikko samanāmas meža tekas, tagad uzbūvētas šosejas. Mūžamežu taigā uzceltas rūpnīcas, pilsētas. Oroči un udegieši vairs nav mūžīgi klejotāji.

Arseņjeva grāmatas, kurās viņš ar lielu mīlestību notēlojis Tālo Austrumu tautas un sniedzis dabas aprakstus, plaši pazīstamas mūsu zemē.

Es V. Arseņjevu pazinu personīgi. Sarunās un vēstulēs viņš vairākkārt izteicās, ka labprāt izveidotu grāmatu bērniem. Izpildot šo slavenā ceļotāja vēlēšanos, esmu atlasījis fragmentus no vairākām viņa ceļojumu un atmiņu grāmatām un apdarinājis tos kā stāstus bērniem.

.

TAIGĀ

.

.

BAIGAIS ZVĒRS

Kopš jaunības gadiem es sapņoju par Usūrijas novadu, daudz biju lasījis par šo tālo malu. Kad manas cerības piepildījās un es aizbraucu uz Tālajiem Austrumiem, sirds man krūtīs vai stājās aiz prieka.

Starp maniem ceļabiedriem gadījās ļaudis, kas jau pabijuši Klusā okeāna krastos. Es iztaujāju tos par taigu un tās četrkājainajiem iemītniekiem. Visvairāk manu interesi saistīja tīģeri. Tie man šķita kā tādas brīnumbūtnes.

Vladivostokā es iepazinos ar visiem ievērojamākajiem medniekiem un kāri klausījos viņu stāstos par svītraino zvēru.

Atceros, kā es pirmoreiz iegāju taigā un priecīgi nodomāju, ka beidzot atrodos īstos džungļos, kur brīvi klaiņo tīģeri — varbūt pavisam netālu no manis. Un pēkšņi vāvere, kas bija paslēpusies biezoknī, ar skaļu spurkšķēšanu uzskrēja kokā. Es tik ļoti sabijos, ka gandrīz vai izšāvu uz to pusi, no kurienes atskanēja troksnis.

Pamazām sāku pierast pie taigas skaņām un izprast tās. Izjubra auri, plankumainā brieža svilpiens, stirnas brēciens un burunduka spalgie spiedzieni — tas viss kļuva man pazīstams. Iemācījos atšķirt arī putnu balsis.

Taču manu iztēli bija paņēmis savā varā tīģeris. Es to redzēju pat sapnī: bēgu no viņa, rāpos kokā un izsapņoju visneiedomājamākos piedzīvojumus. Mednieki stāstīja, ka tas esot ļoti īpatnējs zvērs: to sastopot tad, kad vismazāk šādu sastapšanos gaidot. Es apskaudu medniekus, kuriem bija laimējies redzēt mežā tīģeri.

Nolēmu tik ilgi klaiņot pa taigu, kamēr mans sapnis piepildīsies. Augām dienām maldījos pa mežu, ieklīdu vistumšākajos biezokņos un pētīju pēdas valgajā augsnē. Es iztēlojos tīģeri guļam meža vīnogulāju krūmā. Lūk, viņš pieceļas, nopurinās un nožāvājas, tad pieiet pie papeles, saslejas uz pakaļkājām, izliec muguru un izstaipās kā kaķis, skrāpēdams kokā mizu. Pēc tam paskatās uz vienu pusi, uz otru un dodas medībās.

Vēlāk, kad man nereti gadījās redzēt tīģeri savvaļā, tas nekad neatstāja uz mani tādu iespaidu, kā tajā reizē, par kuru gribu te pastāstīt.

Reiz — tas bija 1900. gadā — es klaiņoju pa taigu.

Laiks bija rudenīgs, un rīta salnas jau rotāja kokus un- augus tumši niēļos,^ purpursārtos un oranžzeltainos toņos. Paradijas pirmās lapkriša pazīmes — zem kājām čaukstēja nokritušās lapas, mežs bija kļuvis skra- jāks. Nakti bija nolijis neliels lietus, un novītusi, brūni dzeltenā zāle vēl nebija apžuvuši. Saules stari iespīdēja visdziļākajos meža kaktos un atmirdzēja ūdens pilienos, pārvēršot tos par dzirkstošiem dimantiem.

Mans pastāvīgais līdzgaitnieks klejojumos taigā bija Sibīrijas strēlnieks Polikarps Olentjevs, lielisks cilvēks un labs mednieks. Bet todien viņš palika apmetnē, lai salabotu apavus, un es ar skrošu bisi aizgāju taigā viens — pameklēt mežirbes.

Gāju pa nelielu celiņu un lūkojos uz vienu un otru pusi. Atcerējos mednieku nostāstus, ka tiģeri labprāt staigājot pa tekām.

Paskatījos uz zemi — un pēkšņi ieraudzīju uz tekas svaigu milzīgas kaķa pēdas nospiedumu. Baigais plēsoņa gāja man pa priekšu! Lasītājs var iedomāties, kas ar mani notika. Manās jūtās iešalca īsts virpulis: es izjutu bailes no draudošajām briesmām, taču reizē mani sagrāba mednieka kaisle un kvēla ziņkāre… Es attapos, ka rokās man ir skrošu bise un somā viena vienīga ar lodi lādēta patrona. Taču griezties atpakaļ bija par tālu un par vēlu. Es pastāvēju, padomāju, pārlādēju bisi un devos uz priekšu. Teka noveda mani pie kalnu upītes. Tiklīdz uzgāju uz sēres, tūdaļ atkal ieraudzīju liela kaķa ķetnu pēdas. Tās vēl nebija pat apžuvušas, bija pavisam valgas.

Es nevis gāju, bet žagos, apstādamies, ieklausīdamies, lūkodamies apkārt. Aiz upes atkal sākās taiga, bet tālāk — sens degums.

Nepaguvu aiziet līdz mežmalai, kad pēkšņi ieraudzīju to, ko meklēju un baidījos sastapt. Milzīgs tīģeris gulēja uz vēdera, parāvis zem sevis pakaļējās ķepas. Galvu tas bija nolicis uz izstieptām priekšējām ķepam. Tīģeris mazliet pakustināja asti un itin kā mazliet pacēla galvu un paskatījās uz manu pusi. Es paslēpos aiz lielas ciedras stumbra.

Ko darīt? Šaut? Bet tādu zvēru ar vienu šāvienu nenošausi, un ievainots tas vēl bīstamāks. Saut gaisā? Bet ar to tikai piesaistīsi zvēra uzmanību. Klusām aiziet? Bet ka to izdarīt?… Sirds vai lēca no krūtīm, uz pieres izspiedās lielas sviedru lāses, kājas pamira, rokas drebeja.

Palūrēju gar koka stumbru un redzēju tīģeri tajā pašā vietā. Viņa garais dzeltenais ķermenis bija melnu šķērsenisku svītru izraibināts. Tajā mirklī man zem kājām krakstēdams lūza zariņš — briesmīgais zvērs paskatījās uz manu pusi. Sirds man sasala. Es uzskatīju sevi par neglābjami pazudušu…

Pēkšņi ieraudzīju nākam pāri klajumiņam cilvēku Kā to brīdināt par briesmām: šaut, kliegt, skriet pretī? Nezināju, ko darīt, apmulsu, bet tajā pašā laikā no jautu, ka šis cilvēks ar šauteni pleca ir mans glābējs Viņš nāca, neko nemanīdams, bet tīģeris arvien vēl gu lēja tapat uz vēdera. «Ir gan nekaunīgs zvērs!» es nodomāju.

Tajā brīdi cilvēks jau bija tīģerim gluži klāt, pārkāpa tam pāri un soļoja tālāk.

Vēl nesaprazdams, kas noticis, es neviļus paspēru soli uz priekšu un izgāju no savas slēptuves. Un tūdaļ man viss bija skaidrs.

Tīģera vietā klajumiņā gulēja liela tumšas nokrāsas sieksta. Tai pat nebija nekādu izciļņu, ko varētu noturēt par asti vai galvu. Turklāt pašā iedomātās muguras vidū rēgojās liels mezglains zars.

Cilvēks, mani ieraudzījis, aši norāva šauteni no pleca.

Es viņam uzsaucu un, lai pierādītu savu miermīlību, pieslēju bisi pie koka.

Noskaidrojās, ka mans glābējs ir zemnieks Pirkovs Es vaļsirdīgi pastāstīju viņam, kā mani nobiedēja sieksta.

—   Kura? — viņš vaicāja.

—   Lūk, tā, — es norādīju.

—   Tā nu gan nav līdzīga nekādam zvēram, — Pirkovs sacīja un iešķībi noskatījās manī: sak, vai esmu pie pilna prāta. — Bet visādi jau gadās, — viņš turpināja. — Es pats vienreiz šāvu uz celmu — noturēju par lāci… Iesim uz sādžu, tur varēsim pārnakšņot Naktī, liekas, būs lietus.

Mēs gājām pa teku, un, kad bridām pāri upītei, es norādiju uz tiģera pēdām.

—   Tātad jūs siekstu noturējāt par tīģeri un izbijā- ties? — Pirkovs atsāka. — Labi, ka nebija otrādi.

—   Kā — otrādi? — es nesapratu.

—   Nu tā — ja jūs tīģeri būtu noturējis par siekstu un pieietu tam klāt, tad jūs tagad nesoļotu man blakus. Ir bijuši arī tādi gadījumi. Tas ir viltīgs zvērs. Ja tīģeris mana, ka viņam seko, tas vispirms pabēg, tad

apmet līkumu un nogulstas blakus savam pēdām, lai uzbruktu medniekam no sāniem vai no mugurpuses. Tāpēc. neieteicu vienatnē doties pa tiģera pēdām.

Drīz nonācām pie mūsu apmetnes, kur Olentjevs jau bija uzvārījis tēju un gaidīja mani atgriežamies. Mazliet atpūtāmies, sapīpējām pie ugunskura, tad trijatā gājām tālāk.

Kad tuvojāmies sādžai, saule tikko bija paslēpusies aiz apvāršņa. Rieta stari vēl sārtoja tālo kalnu virsotnes. Meža elpa kjuva valganāka, šur tur virs māju jumtiem cēlās tievas bālganu dūmu strūkliņas. No austrumiem pletās klusa rudens nakts.

.

NAKTS TAIGĀ

Pulkstenis rādija jau četri, bet debesis bija apmākušās un pār zemi it kā nolaidusies krēsla. Varēja jau posties uz medībām. Vasarā zvēru medības iespējamas tikai rītos, gaismai austot, un vakara krēslā — līdz tumsai. Diena zvēri guļ kaut kur biezokni un grūti atrodami.

Mēs abi ar kazaku Murzinu paņēmām bises un devāmies katrs uz savu pusi. Katram gadījumam es paķēru līdz saitē Ļešiju.

Drīz uzdūros mežacūku pēdām. Mežacūkas nemitīgi gājušas uz priekšu, pa ceļam rakņādamas zemi. Spriežot pēc pēdām, barā, šķiet, bija pāri par divdesmit zvēru. Vienā vieta mežacūkas piepeši mitējušās rakņāties un spēji metušās bēgt uz visām pusēm. Tālāk atkal sapulcējušās barā. Gribēju jau pielikt soli, kad pēkšņi dubļos pie kādas peļķes ieraudzīju svaigu tīģera ķetnas nospiedumu. Es skaidri iztēlojos, kā gājušas mežaciikas un kā tām pa pēdām zadzies tīģeris.

«Vai negriezties atpakaļ?» nodomāju, bet tūdaļ saņēmos un piesardzīgi devos uz priekšu.

Mežacūkas bija pakāpušās kalnā, pēc tam nogājušas ielejā. Es aizrāvos ar sekošanu un galīgi aizmirsu, ka jāiegaumē apkārtne.

Dažas sīkas lāses, kas uzpilēja no augšas, lika man apstāties. Sāka smidzināt lietus.

«Laiks griezties atpakaļ uz apmetni,» es nodomāju un sāku lūkoties apkārt, bet visapkārt bija mežs, un nekas nebija saskatāms. Tad pakāpos vienā no tuvākajām sopkārn, lai orientētos.

Visapkārt, ciktāl vien sniedzās skatiens, debess bija mākoņu segta; vienīgi rietumos pie apvāršņa vīdēja šaura vakarblāzmas svītriņa. Mākoņi slīdēja jio jūras puses. Tātad nebija cerību, ka laiks skaidrosies. Kalni, ko tagad skatīju, šķita nepazīstami.

Iet atpakaļ pa pēdām nav ko domāt. Nebūšu vēl pusceļā, kad pienāks nakts. Tad atcerējos, ka man nav sērkociņu. Domādams līdz krēslai atgriezties apmetnē, nebiju paķēris tos līdzi. Divreiz izšāvu gaisā, bet nesaņēmu nekādus atbildes signālus. Tad nolēmu nokāpt ielejā un, kamēr iespējams, iet uz leju g<-ir upi. Bija klusa cerība, ka līdz tumsai pagūšu uziet uz tekas. Nezaudēdams laiku, kāpu lejā. Suns padevīgi vilkās nopakaļ.

Lai cik sīks lietus, mežā tas izmērcē līdz pēdējai vīlītei, Katrs krūms un katrs koks uzkrāj lietus ūdeni uz lapām un smagām lāsēm aplaista gājēju no galvas līdz kājām. Drīz sajutu, ka mans apģērbs piemircis.

Mežā vairs nebija iespējams atšķirt bedri no akmens. Arvien biežāk man aizmetās kājas. Lietus pieņēmās spēkā un lija vienmērīgi un stipri. Kad apstājos, lai atvilktu elpu, Ļešijs sāka klusi smilkstēt. Palaidu to vaļā no saites. Suns to vien bija gaidījis. Tas aizskrēja uz priekšu un nozuda tumsā. Mani pārņēma pilnīgas vientulības sajūta. Sāku saukt Ļešiju, bet velti. Brīdi stāvējis, devos uz to pusi, kur aizskrēja suns.

Ejot pa taigu dienā, siekstām, krūmiem un biezākiem skumšķiem tu apej aplīk. Tumsā turpretim it kā tīšuprāt lieni iekšā pašā biezoknī. Nez no kurienes izslie- nas zari, kas tver tevi pie apģērba, vīteņaugi rauj tev nost no galvas cepuri, staipās gar seju, pinas kā valgi ap kājām.

Atrasties zvēru pilnā mežā naktī un lietus laikā bc/ uguns — baigi. Es gāju piesardzīgi un ieklausījos katrā troksnī. Lapu šalkoņa, nokrituša zara krakstiens. garam skrejošas peles čaukstoņa lika man strauji pavērsties uz trokšņa pusi, un es tik tikko valdījos, lai neizšautu.

Virzīdamies pa tumsu uz priekšu, biju iemaldījies tādā biezoknī, no kura pat dienas laikā grūti izlīst. Un tomēr, ar rokām taustīdams sakritušos kokus, izgāztos celmus, akmeņus un zarus, biju izkļuvis no brikšņu labirinta. Jutos noguris un apsēdos atpūsties, taču tūdaļ samanīju, ka salstu. Drebuļos klabēja zobi. Nogurušās kājas prasīja atpūtu, bet saltums lika kustēties. Uzkāpt kokā? Sāda doma allaž nāk prātā cilvēkam, kas apmaldījies mežā. Es tūdaļ to noraidīju. Kokā saltums pārņems vēl vairāk, turklāt neērtā stāvokļa dēļ sāks tirpt kājas. Ierakties kritušajās lapās? Tas mani ne- paglābtu no lietus, un, guļot uz slapjas zemes, var jo atrak saaukstēties. Ka es sevi bāru, ka neesmu paņēmis līdzi sērkociņus!

Sāku rāpties pāri kritalām un virzījos kaut kur uz leju. Pēkšņi pa labi bija sadzirdama lūstošu zaru krak- šķēšana un elsas. Kāds zvērs skrēja man pretī. Sirds vai pamira. Gribēju šaut, bet šautene, kā par nelaimi, bija aizķērusies ar stobru aiz liānas. Iekliedzos nelabā balsī un tajā pašā mirklī sajutu, ka dzīvnieks nolaiza man seju … Tas bija Ļešijs.

Suns brītiņu paluncinājās pie manis, klusi pasmilk- steja un atkal nozuda tumsā.

Ar neizsakāmām grūtībām virzījos uz priekšu. Ik solis prasīja lielu piepūli. Pēkšņi izdzirdu, ka kaut kur dziļi leja šalc upe. Sataustījis prāvu akmeni, grūdu to lejup no kraujas. Akmens nevēlās vis pa kraujas slīpumu, bet krita pa gaisu; dzirdēju, kā dziļi lejā tas iekrīt ndenī. Tad spēji pagriezos sānis un apgāju aplik bīstamajai vietai.

Tajā bridi pie manis atkal atskrēja Ļešijs. Šoreiz es no viņa vairs neizbijos un satveru aiz astes. Viņš uzmanīgi paņēma zobos manu roku un klusi smilkstēja, itin kā lūgdamies neaizturēt. Palaidu viņu vaļā. Gabaliņu paskrējis, suns tūdaļ atgriezās un tikai tad skrēja atkal uz priekšu, kad pārliecinājās, ka es viņam sekoju.

Kādā vietā man paslīdēja kāja, un es sāpīgi sasitu celi pret akmeni. Vaidēdams berzēju sasisto kāju. Suns atskrēja un notupās man blakus. Tumsā es viņu neredzēju, tikai jutu tā silto elpu. Kad sāpes kājā aprima, piecēlos un gāju tālāk. Taču nepaguvu paspert ne desmit soļu, kad atkal paslīdēja kāja. Tad sāku taustīt zemi ar rokām. Mani pārņēma prieks: tā bija teka.

«Tagad nepazudīšu,» es nodomāju, «teciņa kaut kur novedīs.»

Bet arī pa teku es virzījos uz priekšu pavisam lēni. Es neredzēju ceļu un taustīju to ar kājām. Tādās vietās, kur teka pagaisa, sēdos zemē un taustījos ar rokām. Sevišķi grūti bija sataustīt teku pagriezienos. Dažreiz es apstājos un gaidīju, kamēr Ļešijs atgriežas, un suns arvien norādīja man pareizo virzienu. Pēc stundas pusotras nonācu pie kādas upītes. Straume šalkdama brāzās pāri akmeņiem. Iemērcu roku ūdenī, lai uzzinātu teces virzienu.

Pārbridis kalnu strautu, es nekādi nebūtu varējis uziet teku, ja nepalīdzētu Ļešijs. Suns jau tupēja tieši uz tekas un gaidīja mani. Manījis mani pienākam, brīdi paluncinājās un atkal skrēja uz priekšu. Nekas nebija redzams; bija dzirdams, kā šalc straume upītē, šalca lietus un šalca vējš mežā.

Beidzot teka izveda mani uz ceļa. Tagad bija jāizlemj, uz kuru pusi doties — pa labi vai pa kreisi. Atkal gaidīju suni. bet tas ilgi nenāca. Tad sāku iet pa labi. Pēc minūtēm piecpadsmit atskrēja Ļešijs. Suns skrēja man pretī. Noliecos pie viņa. Tajā brīdī suns nopurinājās un apšļāca mani ar ūdens šalti. Es tomēr nedusmojos, paglaudīju suni un gāju tam līdzi.

Iet kļuva mazliet vieglāk: celiņš mazāk līkumoja, nebija tik ļoti kritalu piegāzts. Kādā vietā vēlreiz nācās brist pāri upītei. Braslā man atkal paslīdēja kāja, un es ievēlos ūdenī, taču mans apģērbs vairs slapjāks nekļuva.

Beidzot biju galīgi zaudējis spēkus un apsēdos uz celma. Sāpēja sasistās un sadurstītās rokas un kājas, galva bija smaga, plaksti paši no sevis vērās ciet. Sāku snaust. Pusnemaņā rēgojās, ka kaut kur starp kokiem paspīd uguns. Saņēmos un ar lielu piepūli atvēru acis. Bija tumšs; aukstums un mitrums kodās līdz kauliem. Lai nesasaldētos, pielēcu kājās un sāku mīņāties uz vietas, bet tajā pašā brīdī ieraudzīju starp kokiem gaismu. Nodomāju, ka tas man tā tikai licies. Nē, uguns parādījās atkal.

Mans miegainums uzreiz pazuda. Es pametu teku un gāju taisni uz uguni. Kad nakti redzi uguni, grūti noteikt, vai tā ir tuvu vai tālu, zemu vai augstu.

Drīz piegāju ugunij tik tuvu klāt, ka varēju saskatīt visu, kas bija ap to. Pirmām kārtām redzēju, ka tā nav mūsu apmetne. Mani pārsteidza arī tas, ka pie ugunskura nav cilvēku. Aiziet no apmetnes naktī un lietū tie nevarēja. Acīm redzot, paslēpušies aiz kokiem. Man kļuva baigi. Iet vai neiet klat? … Labi, ja tie ir mednieki, bet ja esmu uzduries nelabiem ļaudīm?

Pēkšņi no biezokņa man aizmugurē izskrēja Ļešijs. Tas droši pieskrēja pie ugunskura un lūkojas apkārt. Šķita, arī suns brīnās, ka te nav cilvēku. Ļešijs apgāja ugunskuram apkārt, zemi ošņādams, tad devās pie tuvējā koka, apstājās un luncināja asti. Tātad tur atradās kāds no pašu ļaudīm, citādi suns būtu sācis riet. Tad es nolēmu iet klāt pie ugunskura, bet tas, kurš slēpās, iznāca pirmais. Izrādījās, ka tas ir Murzins. Arī viņš bija nomaldījies, tāpēc uzkūris uguni un nolēmis gaidīt rītu. Izdzirdis, ka pa taigu kāds nāk, Murzins paslēpies aiz koka. Visvairāk viņu samulsinājis tas, ka es neesot tūlīt nācis pie ugunskura, bet apstājies pa gabalu.

Mēs tūdaļ sākām sildīties. No piemirkušā apģērba mutuļiem kūpēja garaiņi. Ugunskura dūmus vējš pūta gan uz vienu, gan uz otru pusi. Tā bija droša zīme, ka lietus drīz mitēsies. Patiešām — pēc pusstundas tas vairs tikai viegli smidzināja, taču no kokiem joprojām pilēja smagas lāses.

Usūrijas panteris

Tūkstoš deviņi simti otrajā gadā es ar mednieku komandu devos uz augšu gar kādu upi, kas ietek Usftrijas līcī.

Komandā man bija seši Sibīrijas strēlnieki, vedām četrus zirgus ar seglos uzsietām nastām.

Gājām pa mežā iemītu mednieku teciņu.

Jo tālāk, jo teciņa arvien vairāk pagaisa. Bija redzams, ka cilvēki pa to sen nav staigājuši. Teciņa bija aizaugusi ar zāli, daudzās vietās kritalu piegāzta. Drīz mēs to pazaudējām pavisam. Mums ccjā gadījās

arī zvēru tekas; tās izmantojām tik ilgi, kamēr tekas veda mums vajadzīgajā virzienā, bet galvenokārt gājām cauri taigai bez ceļa.

Trešās dienas pievakarē nonācām pie kalnu grēdas.

Gājienus es nekad neievilcināju līdz mijkrēslim, izraudzīju apmetnes vietu jau laikus, lai līdz tumsai pagūtu uzsliet teltis un sagādat malku naktij. Kamēr strēlnieki kārtoja apmetni, izmantoju brīvo bridi un devos apskatīt apkārtni.

Šādās ekskursijās mans pastāvīgais pavadonis bija Polikarps Olentjevs. Kad biju devis nepieciešamos rīkojumus, abi ar Olentjevu paņēmām šautenes un devāmies izlūkos.

Saule tikko bija nogrimusi aiz apvāršņa; brīdī, kad tās stari vēl zeltīja kalnu virsotnes, ielejās klājās vakarkrēslas ēnas. Bālganās debess fonā asi iezīmējās koku galotnes ar nodzeltējušām lapām.

Visur, pat gaisā, jau bija jūtams rudens tuvums.

Pārgājuši nelielai kalnu grēdai, nokļuvām nākamaja ielejā, kur auga biezs mežs. Ieleju šķērsoja plata un sausa kalnu strauta gultne. Te mēs šķīrāmies. Es pa oļaino krastmalu gāju pa kreisi, Olentjevs — pa labi. Nepagāja ne divas minūtes, kad viņa pusē pēkšņi norībēja šāviens. Es pagriezos — un tajā mirklī ieraudzīju gaisā pazibam kaut ko lunkanu un raibu. Steidzos pie Olentjeva. Viņš pūlējās pielādēt šauteni, taču. kā par nelaimi, viena patrona bija iestrēgusi magazīnā, un aizslēgs nenoslēdzās.

—   Uz ko tu šāvi? — es jautāju.

—   Liekas, uz tīģeri, — viņš atbildēja. — Zvērs tupēja kokā. Es labi notēmēju un droši vien trāpīju.

Beidzot iestrēgusi patrona bija izņemta. Olentjevs pielādeja šauteni no jauna, un mēs uzmanīgi virzījāmies uz to pusi, kur nozuda zvērs. Asinis sausajā zalē liecināja, ka zvērs patiešām ievainots. Piepeši Olentjevs apstājās un sāka ieklausīties. Priekšā, mazliet pa kreisi no mums, bija skaidri sadzirdama krākšana.

Cauri paparžu biezoknim nekas nebija saredzams. Ceļu mums šķērsoja liels nogāzts koks. Olentjevs jau grasījās kāpt tam pari, bet ievainotais zvērs pasteidzās uzbrukt pirmais un straujā lēciena metās Olentjevam pretim. Olentjevs steigā izšāva, pat neiespiedis laidi

plecā, — un ļoti veiksmīgi. Lode trāpīja zvēram tieši galvā. Zvērs nokrita uz koka un pārkārās tam pāri; galva un priekšējās ķetnas nokarājas vienā pusē stumbram, ķermeņa pakaļējā daļa — otrā pusē. Zvērs vēl dažas reizes konvulsīvi noraustījās, tad sāka grauzt zemi. Taja brīdī smaguma centrs pārvietojās — un zvēra ķermenis lēni slīdēja uz priekšu un smagi novēlas medniekam pie kājām.

Jau ar pirmo skatienu pazinu Mandžūrijas panteri, kuru vietējie iedzīvotāji dēvē par barsu.

Sis lieliskais kaķu dzimtas pārstāvis bija no prāvajiem. Viņa ķermeņa garums no purna līdz astes pamatnei — gandrīz pusotra metra.

Pantera ada, rūsgandzeltena sānos un uz muguras, balta zem vēdera, bija izraibināta melniem lāsumiem.

Sie lāsumi izvietoti virknēs, gluži kā tīģerim svītras. Sānos, uz ķetnām un ap galvu tie bija sīki un it kā izkaisīti no vienas vietas, bet ap kaklu, uz muguras un uz astes — prāvi, gredzenveida.

UsOrijas novadā panteri sastopami tikai dienvidu daļā. To galvenā barība — lāsumainie brieži, stirnas un fazāni. Sis zvērs ir ļoti viltīgs un uzmanīgs. Glābjoties no cilvēka, panteris uzrāpjas kokā un izraugās tādu zaru, kas aug iepretim viņa uz zemes atstātajām pēdām. Nogūlies gareniski uz zara, tas noliek galvu uz priekšējām ķetnām un sastingst. Panteris labi zina, ka, skatoties no galvas puses, zaram piekļautais ķermenis mazāk pamanāms nekā no sāniem.

Kad mēs panteri nodīrājām, bija jau krēsla. Mēs ilgi gājām, ar pūlēm lauzdamies cauri dzelkšņainajiem krūmiem, pāri krustu šķērsu sagāztajiem kokiem. Bija jau gluži tumšs, kad beidzot ieraudzījām apmetnes ugunskurus. Suņi sagaidīja mūs, priecīgi riedami.

.

NAKTS MEDĪBAS

.

Izgājis no telts, ieraudzīju, ka mani pavadoņi — ķīnietis Cžan Bao un udegietis Maha — taisās kaut kur doties. Viņi bija izvēlējušies mazāko laivu, izkrāvuši no tas krastā visas mantas un ieklājuši laivas dibena koku mizas un svaigi sagrieztas zāles klēpi.

Uz manu vaicājumu, kurp viņi brauks, Cžan Bao atbildēja:

—   Briedi šaut.

Teicu, ka gribu doties viņiem līdzi. Cžan Bao pārtulkoja manu lūgumu udegietim, tas pamāja ar galvu un klusēdams norādīja man vietu laivas vidū. Pēc brītiņa mēs jau īrāmies pa Aņujas upi.

Jau metās krēsla. Rietumos dzisa vakarblāzma. Aiz meža tā nebija redzama, taču visur, gan debesīs, gan virs zemes, bija manāma gaismas un tumsas cīņa. Nakts ēnas jau bija paguvušas iezagties mežā un ietinušas tumsā koku augstās zarotnes. Caur koku zariem bija redzamas zvaigznes un mēness sirpis.

Pēc pusstundas laiva apstājās: mani pavadoņi vēlējās atpūsties un uzvilkt dūmu. Udegietis ķīnietim kaut ko klusiņām stāstīja, norādīdams uz atteku, un divas reizes minēja vārdu «kjanga». Es nopratu, ka viņš stāsta par izjubru medībām un apgalvo, ka izjubram nez kāpēc esot jābūt ūdenī.

Cžan Bao man paskaidroja, ka šajā gadalaikā izjubri nākot no kalniem lejā pie upēm — mieloties ar īpašu zāli, kas aug ūdenī klusās meža attekās.

Lūdzu, lai parāda man to zāli. Udegietis izkāpa no laivas un gāja gar krastu to meklēt. Pēc īsa brīža viņš atgriezās un uz nūjas atnesa diezgan neizskatīgu augu - ar sīkām lapiņām. Izrādījās, ka tā ir ūdens gundega.

izpīpējušies Cžan Bao un Maha sagrieza ar nažiem krūmu zarus un sasprauda tos gar laivas maļam, atstādami neaizsegtus laivas galus. Kad viņi. pabeidza šo darbu, bija jau pavisam tumšs.

—   Kaptein, — Cžan Bao mani brīdināja, — tavs sēdi klusu, runā nevajag.

Mēs izvietojāmies šādi: ķīnietis ar šauteni apsēdas laivas priekšgalā, es — vidū, bet udegietis ar airi — laivas stūres galā. Stumjamās kārtis nolika gar abiem sāniem, lai tās jebkurā mirklī būtu pa rokai. Kad viss bija .gatavs, Maha deva zīmi un ar airi atgrūdas no krasta. Laiva līgani slīdēja uz priekšu. Vēl mirklis — un tā ieslīdēja zem abpus attekai augošo koku un krūmu tumšās zarotnes.

Udegietis izdarīja pāris vēzienu ar airi, tad ļāva mūsu mazo laiveli straumei. Neizceldams airi no ūdens, viņš ar vieglu, tikko manāmu kustību vadīja laivu, lai tā neaizķertu ūdenī sakritušās siekstas un pār atteku pārkārušos koku zarus. Melnie krūmu silueti palaikam iznira no tumsas un bez trokšņa paslīdēja garām, nozuzdami aiz attekas likumiem.

Nakts bija neparasti klusa.

Cžan Bao uzmanīgi klausījās; es sēdēju kā sastindzis, baidīdamies pat pakustēties; udegietis nebija sadzirdams, kaut gan viņš darbojās ar airi. Laiva grūdieniem virzījās uz priekšu. Tumsā nekas nebija redzams. Brīžiem man šķita, ka udegietis dzen laivu taisni krūmos. Bet viņš šis vietas labi zināja un virzīja laivu pēc atmiņas.

Vienubrīd Cžan Bao deva man kādu zīmi, bet es viņa mājienu nesapratu. Tad Maha aši uzlika man uz galvas airi un viegli paspieda uz leju. Es tikko paguvu pieliekties, kad man pāri pārdrāzās liela koka zars. Laiva ienira tumšā zaru tunelī. Kāds zars sāpīgi iecirta man sejā. Es aizmiedzu acis. Visapkārt bija dzirdama straumes šalkoņa, un pēkšņi iestājās klusums. Es atskatījos un velti mēģināju tumsā ieraudzīt biezokni to vietu, no kuras mēs tikko bijām izbraukuši plašā un rāmā ūdens klajumā. Es tikko varēju saskatīt abus mežainos krastus.

Tajā brīdī Cžan Bao viegli piegrūda roku laivas labējam bortam; udegietis saprata šo norunāto zīmi un pagrieza laivu uz krastu. Es gribēju pajautāt, kāpēc tas tiek darīts, taču redzēju, ka mani pavadoņi cieš klusu, un neiedrošinājos ierunāties.

Krasts, pie kura piestājām, bija aizaudzis ar garu zāli. Tajā bija redzami lieli, balti ziedi — šķiet, peoni- jasTālāk nāca krūmi, bet aiz tiem — noslēpumains, kluss mežs.

Piepeši pa labi 110 mums atskanēja čaboņa, tik skaidri sadzirdama, ka mēs visi trīs reizē pagriezām galvas uz to pusi. Čaboņa apklusa, bet pēc brītiņa atkārtojās, tagad jau stiprāk. Es pat pamanīju, ka kustas garā zāle, it kā kāds bristu pa biezokni, to pašķirdams.

Cžan Bao pacēla ieroci un bija gatavs šaut, tiklīdz dzīvnieks iznirs no zāles, bet udegietis negaidīja nelūgtā ciemiņa parādīšanos: viņš veikli iegrūda airi

1 Sarunu valoda — pujenes. Tulk.

ūdenī un, atspiezdamies pret smilšaino dibenu, ar slaidu, bet spēcīgu kustību izgrūda laivu attekas vidū. Laivu tūdaļ sāka nest straume. Nobraukuši kādas simts asis uz leju, mēs atkal piestājām pie aizauguša krasta. Taču, tiklīdz laivas priekšgals pieskārās krastam, zālē atkal atskanēja čaboņa. Tad Cžan Bao divkārt paspieda ar roku laivas kreiso bortu. Pēc šā signāla udegietis atkal atvirzīja laivu nost no krasta.

Mēs klusi slīdējām pa straumi uz leju, neatklādami sevi ne ar vienu skaņu, taču vieglā čaboņa krasta zālājā visu laiku mūs pavadīja. Bija skaidrs, ka kāds noslēpumains zvērs seko mūsu laivai. Tad tas kļuva drošāks, dažbrīd pat paskrēja gabaliņu uz priekšu un apstājies mūs sagaidīja. Es nenovērsu acis no krasta un pēc zāles kustēšanās mēģināju noteikt vietu, kur zvērs atradās.

Pēkšņi Cžan Bao sakustējās un gatavojās šāvienam. Priekšā, kādus divsimt soļus no mums, kāds upē sprausloja un šļakstinājās.

Platā atteka te meta līkumu, tāpēc uz zvaigžņotās debess atspīduma ūdenī kaut ko varēja saredzēt.

Ķīnietis aši pacēla roku uz augšu, un udegietis sagrieza laivu tā, lai būtu ērti šaut.

Tajā mirklī es ieraudzīju izjubru. Staltradzis briedis stāvēja ūdenī un laiku pa laikam gremdēja purnu tumšajā veldzē, plūkdams dibenā ūdens gundegas. Straume lēnām nesa laivu arvien tuvāk briedim. Bet izjubrs piepeši kļuva uzmanīgs, pacēla galvu un sastinga. Varēja dzirdēt, kā no purna tam pil ūdens.

Pēkšņi krūmos, tieši iepretim mūsu laivai, atskanēja spēcīgs troksnis. Noslēpumainais dzīvnieks, kas visu laiku bija mums sekojis, iebrāzās biezoknī. Vai nu tas bija izbijies, ieraugot cilvēkus, vai pamanīja briedi, nezinu. Izjubrs metās ārā no ūdens, un tajā mirklī Cžan Bao nospieda šautenes sprūdu.

Šāviena rībiens pārmāca visas citas skaņas, un cauri šāviena atbalsij mēs skaidri sadzirdējām sērīgo brieža kliedzienu, kāda dzīvnieka niknu krākšanu un zaru krakstoņu, kas strauji attālinājās. No smilšu sē- res pacēlās tilbites un ar žēliem pīkstieniem lidinājās virs attekas.

Kad viss apklusa, Maha airēja laivu uz to vietu, kur tikko bija barojies izjubrs.

Abi mednieki izkāpa krasta pēc tāsīm, es paliku pie laivas.

No atnestajām bērza tāsīm udegietis pagatavoja lāpu. To iededzinājuši, gājām lūkot, vai brieža pēdās nav redzamas asinis. Asiņu nebija — tātad Cžan Bao no- pūdelējis. Maha nolika lāpu zemē un uzmeta tai klēpi sausu zaru, uzvilnīja spoža liesma — un visai apkārtnei pārlija plīvojoša, sārta gaisma.

Cžan Bao un udegietis piebāza savas pīpes un sāka notikušo apspriest. Viņi abi bija tādās domās, ka zvērs, kas pa krastu sekojis laivai, bijis tīģeris. Tīģera dēj izjubrs meties ārā no ūdens, pirms Cžan Bao paguvis notēmēt, tāpēc nācies izšaut pirms laika.

Ķīnietis bija noskaities, lamāja tīģeri un dusmās spļāva ugunī.

— Nekas, — es viņam sacīju, — nevajag dusmoties. Šoreiz neveiksme, toties citreiz būs veiksme. Nenome- dījām izjubru, toties pavisam tuvu dzirdējām tīģeri, kaut ari neredzējām.

Mani vārdi ķinieti nomierināja. Viņš beidza lamāties un sāka jokot; jautrāks kļuva arī Maha. Posāmies mājās. Udegietis uzklāja kvēlošajām oglēm klēpi slapjas zāles un virsū uzbēra smiitis.

Iekāpām laivā. Tagad īrāmies ātri un skaļi sarunājāmies. Es atskatījos: no apdzēstā ugunskura vēl cēlās gaisā tieva bālganu dūmu strūkliņa.

.

BITES UN SKUDRAS

Mēs dzērām tēju, un kads no kazakiem bija iznesis no telts krūzīti, kurā bija medus atliekas.

Apmetnē tūdaļ parādījās bites — viena, otra, treša… Vienas atlidoja, citas, savākušas medu, steidzās ar nesumu atpakaļ uz savu auli kādā koka dobumā. Kazaks Murzins apņēmās auli sameklēt. Turēdams rokā krūzīti ar medu, viņš gāja tajā virzienā, kurp bites aizlidoja. Pēc brīža uz krūzītes malas nolaidās bite. Kad tā lidoja projām, Murzins tik ilgi vēroja lidojuma virzienu, kamēr bite nozuda skatienam.

Tad viņš pārvietojās tālāk, sagaidīja nākamo biti un sekoja tai. Pēc tam sekoja trešai. Tādā veidā viņš lēni, bet noteikti tuvojās aulim. Bites pašas rādīja viņam ceļu.

Drīz Murzins atgriezās un ziņoja, ka atradis bišu auli un ieraudzījis pie tā tik dīvainu ainu, ka tūdaļ steidzies atpakaļ, lai aicinātu līdzi biedrus.

Pēc īsa brīža mēs devāmies ceļā, nesdami līdzi zāģi. cirvi, katliņus un sērkociņus. Murzins gāja pa priekšu, rādot ceļu.

Drīz nonācām pie lielas liepas. Ap to riņķoja bites. Gandrīz viss spiets bija izlidojis ārpusē, ieeja auli (skrēja) atradās zemu, pie koka saknēm. Saules pusē saknes bija samezglojušās un veidoja slipumu. Pie ieejas aulī kārtām čumēja bites. Tām tieši iepretim, ari biezā kārtā, mudžēja melno skudru pūlis. Divi naidīgi karapūļi bija nostājušies viens otram pretī, vēl neiedrošinādamies doties uzbrukumā. Skudras izlūkotājas tekalēja apkārt. Bites tām uzbruka no gaisa. Bet skudras, plati atpletušas žokļus, nikni aizstāvējās. Dažkārt tās pielietoja apiešanas manevru un centās uzbrukt bitēm no aizmugures, taču gaisa izlūki šādus uzbrukumus arvien atklāja, daļa bišu pārlidoja uz turieni un aizšķērsoja skudrām ceļu.

A-lēs ar interesi vērojām šo cīņu. Kurš kuru pieveiks? Vai skudrām izdosies iekļūt aulī? Kurš pirmais padosies? Varbūt ar saules rietu ienaidnieki aties katrs savā nometnē, lai rītā atsāktu cīņu no jauna; varbūt šis bišu auļa aplenkums turpinās jau vairākas dienas…

Nav zināms, ar ko šī cīņa beigtos, ja bitēm palīgā nenaktu kazaki. Viņi sakarsēja uz ugunskura katliņus un sāka apliet skudras ar vārošu ūdeni. Skudras locījās un tūkstošiem gāja bojā. Bites bija pagalam uzbudinātas. Nejauši kāds uzšļakstīja vārošu ūdeni arī uz bitēm. Mirklī viss spiets pacēlas gaisā.

Vajadzēja redzēt, kā izbiedētie kazaki metās bēgt. Bites viņus vajāja un dzēla tiem pakausī un kaklā. Pēc īsa brītiņa pie liepas vairs neviena nebija. Tie, ku riem izdevās paglābties no saniknoto bišu dzēlieniem, iztālēm apstājās un smējās par cietušajiem biedriem. Bet vēl mirklis — un zobgaļiem smiekli vairs nenāca. Bišu spiets ar bargu sanoņu brāzās tiem virsū. Kazaki atvairījās ar zariem un cepurēm, ar visu, kas pagadījās rokā, taču galu galā metās bēgt.

Nolēmām jaut bitēm nomierināties un atgriežamies savā nometnē.

Pievakarē divi kazaki atkal aizgāja pie aula, bet tur vairs nebija ne bišu, ne medus. Auli bija izlaupījuši lāči. Tik neveiksmīgi beidzās mūsu gājiens pēc meža medus.

meža gardēdis

Reiz mēs gājām pa taigas teku. Pēkšņi sadzirdējām kaut kādas savādas skaņas — tādas kā gaudas, kā spiegšanu, kā urdēšanu. Pavadonis pieturēja mani aiz piedurknes, ieklausījās un sacīja: — Lācis!

Mēs klusītēm pagājām uz priekšu un drīz ieraudzījām dīvainā trokšņa cēlēju. Jauns lācis slaistījās pie prāvas liepas. Liepa auga cieši pie klints.

Pirmajā acu uzmetienā es sapratu, kas par lietu: lācis pūlējās izgrābt medu no dobuma. Paslējies uz pakaļkājām, viņš sniedzās pie skrejas. Taču iebāzt ķetnu

dobumā viņam neļāva akmens siena. Lācis ņurdēja un no visa spēka kratīja koku. Ap auli riņķoja bites un dzēla lācim galvā. Lācis berzēja purnu ar ķetnām, spiedza smalkā balstiņā, vāļājas pa zemi, tad atkal ķērās pie tā paša darba. Nāca smiekli, vērojot viņa izdarības.

Beidzot lācis nogura, apsēdās zemē un, atplētis rīkli, noraudzījās uz koku, acīm redzot, kaut ko gudrodams. Tad viņš spēji piecēlās, aši pieskrēja pie liepas un kāpa kokā. Uzrāpies liepas galotnē, lācis iespiedās starp koku un klinti, atspērās ar ķetnām pret akmens sienu un ar muguru saka spiest koku no klints nost.

Koks mazliet padevās. Tomēr mugurai, redzams, bija sāpīgi. Tad lacis mainīja stāvokli, atspiedās ar muguru pret klinti un sāka spiest koku ar ķetnām. Liepa no- krakstēja un nogāzās. Lācim tas vien bija vajadzīgs.

Atlika tikai uzlauzt dobumu un izņemt medus kāres.

—   Viņa viltīgs brangi, — mans pavadonis sacīja. — Vajag viņa dzen projām, citādi ātri viss medus apēd. — Un viņš uzsauca lācim: — Kā tavs drīkst svešs medus zagt! …

Lācis, mūs ieraudzījis, metās bēgt un drīz nezuda aiz klints.

—   Vajag viņš biedēt, — un mednieks izšāva gaisā.

Izdzirdējuši šāvienu, atnāca mani biedri, lai noskaidrotu, kas noticis.

Medus izņemšanai atstājām divus strēlniekus, bet paši devāmies tālāk. Vispirms bija jāļauj bitēm nomierināties, tad jāapkvēpina tās ar dūmiem, lai varētu izņemt medu. Ja to neizdarītu mēs, medu tik un tā aprītu lācis. Pēc stundas bišu mednieki mūs panāca un atnesa veselu spaini lieliska medus.

.

VANAGS UN ZAĶIS

Pievakarē laiks pasliktinājās, un uz rita pusi jau visas debesis sedza pelēki mākoņi. Vakar tie vēl gāja pāri visaugstākajām sopkām, bet tagad peldēja pa ielejām, atstādami neaizsegtas vienīgi kalnu pakājes.

Tumšajās debesīs, klusumā, kas valdīja dabā, bija jūtams spriegums, kas jebkurā brīdī varēja izraisīties barga vētra. Šķita, ka debess stihijas tikai gaida izdevīgu mirkli, lai ar visu spēku brāztos pār zemi, taču kādi citi spēki tās kavē, tāpēc debess ir sadrūmusi un draud ar lietu.

Bīdamies, ka lietus būs ilgstošs un nāksies sēdēt teltī kā arestā, nolēmu paklejot pa taigu, kamēr vēl sauss, neaizejot tālu no nometnes. Devos pa lāču iemītu teku, taču drīz to pazaudēju; tad tieši pa mežu gāju tuvāko pakalnu virzienā.

Uzgājis tuvākajā pakalnā, ieraudzīju pa kreisi kalnu grēdu, kas līdzinājās garai sagrautai sienai ar robotu virsu, ko veidoja granīta klintis; pa labi vērās plata ieleja, kurā līkloču tecēja upīte, aiz upītes pletās tumšs egļu un baltegļu mežs.

Nogāju kādu pusversti un gribēju jau griezties atpakaļ, kad tālumā kaut kas pavīdēja, tad pavīdēja atkal, un es ieraudzīju kadu putnu, kas lidoja zemu virs pašas zemes un, redzams, kādu vajāja, jo nelidoja tāisni, bet brīžam asi mainīja virzienu.

Gandrīz reizē ieraudzīju arī zaķi, kas bailēs skrēja, neapjēgdams, kurp, gan pa zāli, gan pa krūmiem, gan pa kailu akmenāju, kur nebija nekādu augu.

Kad zaķis bija man ieblaku, spārnotais laupītājs pasitās uz priekšu, pastiepa ķetnu un veikli sagrāba savu upuri, taču pacelties ar satverto laupījumu gaisā tam pietrūka spēka.

Zaķis skrēja tālāk, raudams ienaidnieku sev līdzi.

Plēsīgais putns pūlējās noturēt zaķi ar savu izplesto spārnu pretestību, tas viņam tomēr neizdevās. Tad putns, nelaizdams vaļā ar kreiso ķetnu sagrābto lau- pijumu, sāka ar labo skrējienā ķerties pie visa, kas vien pagadījās ceļā: pie augu stublājiem, pie sausas zāles. Taču viss trūka pušu, un zaķis ar savu dīvaino jātnieku mugurā joņoja tālāk.

Viņu ceļā pagadījās alksnājs. Kad viņi sasniedza krūmus, spārnotais plēsoņa veikli satvēra alkšņa stumbru. Putnam izpletās kajas — kreisā turēja aiz muguras sagrābto zaķi, bet labā bija ieķērusies alksni pie pašām saknēm. Zaķis izstiepās un sāka brēkt. Tad vanags — tagad es varēju to labi apskatīt — pievilka zvērēnu klāt un divas reizes spēcīgi iecirta tam ar knābi pa galvu. Zaķis noraustījās konvulsijās. Drīz tas jau bija bez dzīvības. Tikai tad plēsoņa palaida vaļa alksni, uzkāpa virsū savam upurim un ieķērās tam mugurā ar abām ķetnām. Apskatījies apkārt, putns izpleta asti, vēlreiz apskatījās apkārt, tad ar spēcīgiem spārnu vēzieniem pacēlās gaisā.

Vanags ar savu laupījumu aizlidoja uz meža pusi. Divas vārnas tūdaļ aizlidoja tajā pašā virzienā. Tas zināja, ka pēc vanaga mielasta arī viņām šis tas paliks pāri.

.

JūRAS ĒRGĻU KAUJA GAISĀ

Pēc brokastīm paņēmu šauteni un devos apskatīt ieleju, kurā bijām iekārtojuši apmetni. Apgājis aplīk nelielam purvelim, uzgāju zvēru tekai, ko laikam gan bija ieminuši lāči. Teka aizveda mani pie veca, kritalām piegāzta deguma.

Taja ritā biju nelāgi apāvies — kaut kas ciets iebiris zābakā un berza kāju. Apsēdos uz pirmās pagadījušās siekstas, lai pārautu zābaku. Tikko grasījos celties augšā, kad pēkšņi ieraudzīju baltastaino jūras ērgli.

Izpletis savus spēcīgos spārnus, tas lidoja man pretī, tieši uz lapegli, kas auga neliela klajumiņa vidū.

Apmetis prāvu loku, ērglis veikli, ar lēcienu nosēdās kada no augšējiem zariem un sakļāva spārnus, taču tūdaļ tos pacēla, sakārtoja un atkal sakļāva. Tad palūkojās apkārt un nolieca galvu.

Es ievēroju, ka ērglis kaut ko tur ķetnās.

Piepeši man aiz muguras atskanēja griezīgs kliedziens. Ērglis saausījās. Viņš pielieca galvu un pavēra savu vareno dzelteno knābi. Spalvas ap kaklu tam sabožas. Tagad ērglim bija varen bargs izskats, un viņš patiešām atblida savam putnu ķēniņa nosaukumam.

Tajā brīdī es ieraudzīju otru juras ērgli, kas lidoja uz to pašu lapegli. Plēsoņa, kurš sēdēja kokā, paplēta nagus un palaida vaļā savu upuri. Neliels dzīvnieks, tāds kā grauzējs pīkstētājs, krita lejup un atsitās pret zemi ar dobju troksni, kā krīt tikai nedzīvi ķermeņi.

Juras ērglis pacēlās no zara un lidoja augšup, cenzdamies jo ātrāk sasniegt augstumu, kādā atradās pretinieks.

Otrais putns strauji metās virsū ienaidniekam, no- brāzās garām un nokrita tik zemu, ka gandrīz skāra mani ar spārnu.

Drīz abi jūras ērgļi atkal bija vienādā augstumā. Viņi lidoja spirālveida lokos, ātri tuvodamies viens otram, tad pēkšņi metās uzbrukumā. Abi putni nikni sita ar spārniem, griezīgi kliegdami.

Saķērušies jūras ērgļi plosīja viens otru nagiem, spalvas lidoja uz visām pusēm. Kaujas laikā abi ērgļi krita uz leju, un, kad spārni pieskārās zālei, viņi atkal pacēlās gaisā, lidodami nelielos lokos, un no jauna sa- ķēras cīniņā uz dzīvību un nāvi.

Es ievēroju, ka šoreiz tie kāvās ne vien ar ķetnām, bet arī ar knābjiem. Atkal bira spalvas. Tagad es vairs nezināju, kurš no ērgļiem bija sēdējis kokā un kurš atlidojis, lai atņemtu tam laupījumu.

Saķeroties trešo reizi, vienam no putniem pie kakla parādījās asinis, otram bija noplēsts pliks un saskrāpēts vēders.

Jūras ērgļi sāka riņķot, un tas, kuram izdevās pacelties augstak, centās uzbrukt pretiniekam no augšas. Apakšējais ērglis ar veiklu spārna vēzienu izvairījās no ienaidnieka trieciena un pats pārgāja uzbrukumā, taču pēc tam arī viņš krita lejup. Tā, mainoties vietām, viņi krita arvien zemāk, kamēr skāra zemi. Tad aizlidoja katrs uz savu pusi un atkal riņķoja gaisā, cenzdamies ieņemt izdevīgu stāvokli virs pretinieka. Pamazām tie attālinājās no divkaujas vietas. Pāris reižu tie vēl parādījās aiz kokiem, beidzot nozuda pavisam.

Nolēmu paskatīties, ko pirmais ērglis bija turējis ķetnās. Kad tuvojos lapeglei, šķita, kāds dzīvnieks iemūk biezoknī, taču es nepaguvu to saskatīt. Velti meklēju ērgļa nomesto laupījumu — tas bija pazudis. Kads cits plēsoņa, šoreiz četrkājains, varbūt sabulis, bija izmantojis kņadu un pievācis gardo maltīti.

Tad es atkal izdzirdēju troksni un ieraudzīju vienu no ērgļiem, kuri tikko bija kāvušies. Tas nolaidās netālu no manis uz siekstas, un es varēju viņu labi apskatīt. Par to, ka šis tiešām ir viens no kaušļiem, es nešaubījos.

Ļoti noguris, uzvarētājs vai uzvarētais, viņš tagad sēdēja ar nolaistiem spārniem, plati atvērtu knābi un smagi elpoja.

Kādu ceturtdaļu stundas, ja ne vairāk, ērglis atpūtās. Tad sāka rūpīgi ar knābi sakārtot spārnu spalvas, lauztās izmetot, un piegludināja savu tērpu arī uz krūtīm. Tā viņš darbojās diezgan ilgi.

Beidzot juras ērglis pacēlas gaisā un aizlidoja uz kaujas lauku. Viņš iesēdās tajā pašā lapeglē, taja pašā vietā un skatījās uz leju. Tad nolaidās zemē un, nekā tur neatradis, atkal pacēlās gaisā un aizlidoja meklēt jaunu laupījumu.

.

BADS PIE BUTU UPES

Tūkstoš deviņi simti astota gada 11. jūlijā mūsu mazais pulciņš, braucot laivās pa Aņujas upi, sasniedza Gobilli upītes ieteku. Nemitīgie lieti un nerimtīgā ūdens līmeņa celšanās upē ļoti nervozēja mūsu pavadoņus udegiešus. Tie baidījās, ka plūdi varot pārsteigt viņu ģimenes, un lūdzās, lai ļaujot viņiem atgriezties mājās. Es apsolīju neaizturēt viņus un atlaist, tiklīdz tie novedīs nnis līdz Sihote-Alinas kalnu grēdas pakājei.

Gobilli upītē mūsu laivas vairākkārt nonāca bīstamā stāvoklī, no kura mēs laimīgi izkļuvām, tikai pateicoties udegicšu veiklībai un attapībai. Lai lasītājs iztēlojas šauru gaiteni ar stāvām sienām, pa kuru ūdens traucas

reibinošā ātrumā. Ar kārtīm nevar aizsniegt dibenu, un, lai virzītos uz priekšu pret straumi, jāatspiežas pret klinšu izciļņiem vai ari jāvelkas uz priekšu ar rokam, ķeroties pie plaisām akmens sienā.

Otraja ceļojuma dienā pa Gobilli upi mēs beidzot sasniedzam brauciena galamērķi — nelielu kalnu strautu, kuru udegieši vēlāk nosauca par Cžange Uolani, kas nozīmē — «Priekšnieka kalnu pārejas atslēga» (čžange — priekšnieks, vecākais; tā viņi mani dēvēj a).

Sihote-Alinas kalnu grēdas pakājē mēs šķīrāmies no mūsu pavadoņiem. Udegieši iekāpa laivās un, novēlējuši mums laimīgu ceļu, atstūmās no krasta. Mēs palikām vieni un uzreiz sajutāmies kā nošķirti no cilvēku apdzīvotās pasaules. Mūsu priekšā bija grūts un ilgs ceļš uz jūru pāri kalniem un cauri taigai.

Kāpiens Sihote-Alinas kalnos izrādījās tik stāvs, ka mēs bijām spiesti iet līku loču un rāpties, ķeroties pie koku saknēm. Pati pāreja bija ar mežu apaugusi sed- liene tūkstoš divsimt metru virs jūras līmeņa. Akmens iežu gabali te guļ tik cieši sablīvēti, it kā kāds tos f tiši pielāgojis citu citam.

Sasnieguši virsotni, apsēdāmies atpūsties. Cžan Bao nogūlās- zemē, taču tūdaļ piecēlās.

— Sun ņti! (Ūdens ir!) — viņš pārliecināti sacīja.

Mēs ieklausījāmies un patiešām sadzirdējām, ka kaut kur ne visai dziļi pazemē tek tieva ūdens strūkliņa. Aši izmētājam akmeņus un pēc īsa brīža atsedzām avotu ar ļoti dzidru un ledus saltu ūdeni.

Klusums mežā, atbalss skanīgums un drūmā debess vēstīja nelāgu Laiku. Kad devāmies talak, sāka smidzināt lietus. Tomēr, neskatoties uz draņķīgo laiku, visiem bija možs noskaņojums. Apziņa, ka esam pārgājuši pāri Sihote-Alinas kalnu grēdai un patlaban kāpjam lejup uz jūru, iepriecināja manus līdzgaitniekus.

Kalnu strauts, pa kura gultni mēs gājām, brīžam krita lejup sīkos ūdens kritumos, brīžam sūcās zem sūnu paklāja, pārpurvodams augsni.

Smidzinašana pieņēmās spēkā un drīz izvērtās par īstu lietus gāzi. Kad atzīmēju planšetē mūsu maršrutu, Cžan I3ao turēja virs planšetes bērza tāsi, lai pasargātu zīmējumu no lietus. Taču drīz arī tāss vairs

nelīdzēja. Lietus ūdens tecēja uz leju pa piemirkuša- jām piedurknēm, pilēja no manas naga cepures un bojāja papīru.

Nācās rīkot apmetni. Vienīgi tas, kas ir piedzīvojis ilgstošu lietu mežā, var saprast, cik liela bauda — izģērbties zem telts pajumta un izžāvēt apģērbu.

2. augustā mūsu mazais pulciņš sasniedza Butu upi. Seit mums bieži gadījās ceļā «neparejas». Kalnu grēdas atzari te sniedzās līdz pašai upei. To pakājē veidojās dziļi atvari pie pašas klints sienas, un pa ūdeni tiem nebija iespējams pabrist garām. Mums nācās ar smagajām mugursomām rāpties kraujās.

Sis pārgājiena posms bija ļoti nogurdinošs. Visgrūtāk klājās mūsu ģeologam Gusevam, kurš taigā bija nokļuvis pirmo reizi. Viņš bieži atpalika, zaudēja mūsu pēdas un novirzījās sānis. Ik reizi nācās viņu meklēt un veltīgi tērēt dārgo laiku. Būdams tuvredzīgs, viņš pat ar acenēm vāji redzēja, turklāt bieži tās pašas acenes zaudēja un tad jau kļuva pilnīgi nevarīgs.

Reiz iedevām Gusevam nest alumīnija katliņu. Viņš piesēja to tā, ka vāciņš kūļājas un šķindēja. Es cerēju pa ceļam nomedīt kādu zvēru, bet Gusevs ar savu skan- doņu medības traucēja. Viņš gaja pa priekšu, bet es tobrīd izdarīju topogrāfisko uzņemšanu un mazliet at- paliku. Palūdzu kazaku, lai tas panāk Gusevu un piesien katliņu kā nākas.

— Nevajag, — kazaks atbildēja, — labāk jau lai iet tā. Ja nozudīs, vieglāk būs viņu mežā atrast.

Gusevs, posdamies ceļojumam, aiz izklaidības paņēmis līdzi tikai vienu vecu kreklu, kas drīz noplīsa, toties — trejas apakšbikses. Tāpēc iemanījies krekla vietā vilkt mugurā apakšbikses. Slīpais šķēlums ar pogām viņam atradās uz krūtīm, bet uz muguras — pūslis, allaž vēja piepūsts. Sākumā mēs visi vai plīsām no smiekliem, vēlāk pieradām redzēt viņu tādā tērpā.

Lai lasītājs nedomā, ka Gusevs bija mūsu apsmiekla objekts. Mēs visi Izturējāmies pret viņu ar cieņu, visādi centāmies viņam palīdzēt. Visvairāk vainīgs biju es pats, ņemdams līdzi klaiņošanai taigā tik maz piemērotu cilvēku.

5. augustā nonācām vietā, 110 kuras jau varēja braukt uz leju laivās. Nolēmām izdobt divas ulimagdas;

izraudzījām piemērotus kokus, nozāģējām tos un nomizojām. Laivu izgatavošanā pagaja četras dienas. Beidzot abas ulimagdas bija gatavas: viena mazāka, otra lielāka. Atlika tikai izgatavot airus un izdrāzt stumjamās kārtis.

Pirms izbraukšanas es augu nakti valstījos bez miega. Vai pareizā virzienā ejam? Vai driz sastapsim cilvēkus? Vai mums pietiks pārtikas? Vai izturēs mūsu laivas? Neviļus nāca prātā sena krievu dziesma: «Ne jau paši ejam — liktenis mūs ved.»

Pārtikas trūcība spieda mūs steigties. Odens upē bija duļķains un arvien cēlās, bet laivas bija smagas, nepaklausīgas. Jau pirmajā dienā mazākā ulimagda sašķīda pret akmeņiem. Ļaudis paguva uzrāpties uz sakritušiem kokiem, bet teltis, fotoaparāts un liela daļa pārtikas bija pagalam.

Tad mēs sadalījāmies divās grupās: viena grupa brauca laivā, otra gāja kājām. 11. augusta pievakarē nonācām pie augstas, klinšainas sopkas. Kazaki sāka rīkot nometni, bet es kāpu kalnā, lai paskatītos, vai kur neredz kūpam dūmus, kas liecinātu, ka tur ir cilvēki. No augšas bija labi pārredzama Butu upes ieleja. Gar kreiso, klinšaino krastu ūdens balti putoja. Labējais, lēznais krasts veidoja izliekumu. Te upe aizgriezās pa labi. Pie līkuma lēznajā krastā, noliekusies pār ūdeni, auga liela, veca egle. Atgriezies nometnē, teicu Krilovam, lai ritu viņš stūrē laivu tuvāk gar veco egli un tālāk no kreisā krasta, kur daudz bīstamu akmeņu.

Brauciens pa taigas kalnu upēm vienmēr pārsteigumiem bagāts. Naktī vecā, nolīkusi egle bija iegāzusies ūdenī, tās galotne gulēja kreisā krasta akmeņos, bet mēs, to nezinot, braucām uz leju, turēdamies gar labējo krastu. Likumā laivu sagrāba spēcīga straume, un tajā brīdī es ieraudzīju nelaimīgo egli. Tās resgalis gulēja uz krasta, bet stumbrs gandrīz skāra ūdeni; zari bija noliekti pa straumei.

Mēs pat nepaguvām paķert stumjamās kārtis, kad egle ar lielu ātrumu uzbrāzās mums virsū. Tālāk notika tas, ko es nekādi nespēju aptvert. Atceros, ka visapkārt man bija ūdens, tad gar acīm vizēja tādas kā zaļas strēles. Kaut kas mani aizķēra aiz krekla, bet drīz palaida va|a. Tad es izniru virs ūdens un uzelpoju pilnu krūti. Priekšā no ūdens pacēlas sadragatais laivas priekšgals, blakus peldēja kārtis un kaut kādas mantas. Apjēdzu, ka jāļaujas straumei, un airējos ar rokam arvien vairāk uz krastu. Drīz manas rokas skāra dibenu, tad, ķerdamies pie piekrastes akmeņiem un krūmiem, es ar pūlēm izrāpos malā.

Labi, ka negadījums beidzās bez cilvēku upuriem. Ar lielām pūlēm izvilkām laivu no sakritušu koku apakšas. Tā bija tukša un tik ļoti salauzta, ka lietošanai vairs nederēja. Visas mūsu mantas bija gājušas bojā: Šautenes, pārtika, ceļojuma uzkabe, rezerves apģērbs. Katram palicis tikai tas, kas bija klāt, — man nazis pie jostas, zīmulis, piezīmju grāmatiņa un aizvaskota kārbiņa ar sērkociņiem. Augu dienu mēs meklējām zaudētas mantas, taču neko neatradam.

Mūsu nometne izskatījas ļoti nožēlojama. Visi saprata stāvokļa nopietnību. Atceļš izslēgts: aizmugurē nav ne laivu, ne cilvēku. Mums atlika vienīgi doties uz priekšu — bez kādas cerības rast palīdzību.

Tudaļ vajadzēja izlemt, pa kuru upes krastu iet: jo tālāk upe kļūs arvien plataka un dziļākā, pārcelties tai pāri būs arvien grūtāk. Visiem nez kāpēc šķita, ka ērtāk būs iet gar kreiso krastu. Drīz Butu upe sadalījās divos peldošu koku pieblīvētos atzaros; pa šiem kokiem mes arī pārgājām kreisajā krastā. Kā pēc dažām dienam noskaidrojas, tā bija kļūda. Izrādījās, ka kreisais krasts ir kalnains, biežās «neparejas» spieda mus rāpties kraujās un tērēt pēdējos spēkus.

Ar šo dienu sākās bads. Pa ceļam meklējām un ēdām sēnes, tās izraisīja nelabumu. Mani līdzgaitnieki novājēja un kļuva bezspēcīgi. Pirmais sāka atpalikt Gusevs. Reiz viņš nogulās zem koka un sacīja, ka nolēmis palikt šajā vieta un pakļauties liktenim. Es pierunāju viņu doties talak, bet pēc verstīm pusotrām viņš atkal atpalika. Tad es nostādīju viņu starp kazakiem un liku tiem Gusevu uzraudzīt.

Trešās dienas pievakarē Cžan Bao uzgāja beigtu, nelāgi smakojošu zivi. Ļaudis metās tai klāt, taču suņi pieskrēja pirmie un vienā mirkli maitu aprija. Dažkārt mēs redzējām aļņus. Dzīvnieki veltīgi bēga no mums: tik un tā mēs spējām tos pavadīt tikai ar skatieniem.

Nomocījušies, izbadējušies ļaudis drūmi un klusēdami soļoja cits aiz cita. Kaut nokļūtu pie Hutu upes! Tur mēs cerējām rast glābiņu.

Mēs visi ļoti cietām no knišļiem; ļoti daudz to pa- rādījās dienas otrajā pusē. Knišļi ļaunāki par odiem. No kasīšanās cilvēkiem ap acīm un aiz ausīm miesa kļuva jēla.

Ar prieku mēs gaidījām saulrietu: nakts tumsa un ugunskura dūmi sagādāja atelpu no šausmīgajiem «mūdžiem», kā sibīrieši dēvē knišļus.

Ceturtajā dienā nonācām pie slīkšņu purva un atkal nācās rāpties kraujā. Tajā brīdī mans suns Alpa notvēra jaunu mežirbi un saka steiga ēst. Es pieskrēju tam klāt, lai medījumu atņemtu. Suns pabēga nost, pūloties jo ātrāk guvumu aprīt. Es sunim uzkliedzu, atņēmu sakošļāto mežirbi un pirmoreiz mūža iespēru savai Alpai ar kāju. Suns pagāja sānis un nelabi manī noraudzījās. Tās dienas vakara mes suni nokāvām un gaļu sadalījām līdzīgās daļās. Nabaga Alpa! Astoņus gadus viņa bija gājusi man līdzi, izciešot visas klaiņo- tāju dzīves grūtības.

16. augustā mēs beidzot nonācām pie Hutu un Butu upju satekas. Ne pār vienu, ne pār otru mēs nespējām tikt pāri: mums nebija ne cirvju, ne virvju, lai pagatavotu plostu, un nebija spēka, lai peldus aizsniegtu pretējo krastu.

Nakamajā rītā kājās piecēlāmies tikai n^ēs ar Cžan Bao.

Ar maniem līdzgaitniekiem notika kaut kas dīvains: viņi bija . .. kļuvuši māņticīgi — sāka ticēt sapņiem, nelāgām zīmēm, katra nieka dēļ ķildojās.

Pār upi lidoja vārna; ieraudzījusi krastā gulošos cilvēkus, iesedās tuvējā kokā un divreiz noķērcās. Pēkšņi Gusevs trūkās augšā.

—   Vārna, vārna! — viņš mežonīgi kliedza un ieskrēja mežā uz putna pusi.

Viņam līdzi pietrūkās kājās vēl divi un ar tādiem pašiem kliedzieniem: «Vārna! Varna!» — skrēja Gusevam pakaļ. Arī es sāku skriet, tad pēkšņi atjēdzos.

—   Pagaidiet, trakie! — iekliedzos visā spēkā. — Uz kurieni jūs?

Mazpamazām visi nomierinājās, gājām meklēt Gu- sevu. Atradām viņu krūmos starp kritalām. Viņš gulēja zemē uz mutes un kaut ko murmināja. Acis viņam bija asaras. Gusevs nepretojās un ļavas, ka viņu aizved atpakaļ uz nometni.

Pagāja vēl trīs diennaktis. Uz cilvēkiem bija bail skatīties. Sejas pelēkas kā zeme, zem ādas skaidri iezīmējās galvaskausa kontūras. Knišļi mākoņiem virmo virs tiem, kuriem vairs nav spēka piecelties. Mēs ar Cžan Bao cenšamies kurināt dumojošus ugunskurus.

Beidzot nogāzās no kājām arī Cžan Bao. Ari es jutu zūdam spēkus; kājas ceļgalos tik ļoti drebēja, ka nespēju pārkāpt kritalai un biju spiests apiet tai aplik. Krastā auga veca papele. Noplēsu tai mizu un visredzamākajā vietā ar nazi iegriezu bultu, kas norādīja uz dobumu, bet dobumā ieliku piezīmju gramatiņu, kurā ierakstīju visu mūsu vārdus, uzvārdus un adreses. Mēs gatavojāmies mirt.

Bija septembra sākums. Rudens valdonīgi pieteica savas tiesības. Naktis kļuva saltākas. Diena mēs cietām no knišļiem, naktīs no aukstuma.

Naktī uz 4. septembri neviens nevarēja aizmigt — visi mocījās ar vēderiem. Tāpēc ka mēs edam visu, kas gadijas pa rokai, kuņģis atteicās darboties, sākās vemšana un asas sāpes zarnas. Izskatījas tā, it kā uz smilšu sēres būtu iekārtots pārsienamais punkts, kur guļ ievainotie, piekliegdami taigu skaļiem vaidiem. Es centos pārvarēt vājumu, tomēr jutu, ka ta ir pēdējo spēku piepūle.

Pēkšņi kaut kur tālu lejā pa upes teci norībēja šāviens, pēc tam vēl viens, tad trešais, ceturtais. Visi uzbudinājās un sāka strīdēties: vieni sauca, ka vajag dot šāvējiem kadu ziņu par mūsu izmisīgo stāvokli; citi kliedza, ka visādā ziņa jāpeld pāri upei un jāiet medniekiem preti; trešie ieteica uzkurināt lielu sārtu. Taču šāvieni vairs neatkārtojās.

Nakts bija ļoti auksta, un neviens neaizvēra acis. Es lūkojos ugunī un prātoju. Ja šāvēji bija mednieki, tad tie, domājams, šāva uz lāci, un, ja pa krastu klaiņo lāči, tas nozīmē, ka upē sācies zivju gājiens uz nārsta vietām. Ja medības bus sekmējušās, mednieki aizies atpakaļ, līdz mums nenonākuši, un tad mums jāiet bojā; ja ne — viņi nāks tālāk pa upi uz augšu, un tad mēs busim glābti. Pec tam atcerējos Alpu, un man kļuva viņas žēl.

Ar šīm domām es iesnaudos. Sapni man rādījās kāda balle, tur bija daudz ļaužu. Dejojošie pāri griezās man acu priekša un arvien aizsedza ar saviem stāviem uguni. Mūzikas vietā bija dzirdama tāda kā dziedāšana, lidzīga vaidiem. Zālei atvērti logi, tāpēc tik auksts. Pēkšņi dejojošo ļaužu vidū parādījās vārna; tā lēca pa zemi, zaglīgi šķielēdama apkārt. Es pastiepu roku, lai vārnu satvertu, sagrīļojos, gandrīz pakritu — un atvēru acis.

Ausa rits. Ugunskurs dzisa. Pār upi klājās bieza migla. Tai cauri bija neskaidri saredzami kalni viņējā krastā. Tobrīd upes vidū parādījās kāds tumšs priekšmets. Tā bija laiva, un laivā — divi cilvēki; es pastiepu roku 1111 pieskāros blakus gulošajam vīram, domadams, ka tas ir Cžan Bao, bet, par nelaimi, izrādījās, ka tas ir Gusevs. Viņš pietrūkās kājās un mežonīgi iekliedzās. Visi pārējie pamodas un ari sāka kliegt. Es redzēju, ka svešie braucēji apturēja laivu, veikli pagrieza to atpakaļ un nozuda miglā. Manu līdzgaitnieku uzbudinājumu nomainīja izmisums. Viņi sāka vaimanat gan pa vienam, gan visi reizē, strīdējās un pārmeta cits citam. Pēc minūtēm divdesmit migla sāka kāpt gaisā. Laivas upē nebija. Es lūdzu savus līdzgaitniekus nomierināties un nogaidīt saullēktu. Bija maza cerība, ka laiva varbūt vēl atgriezīsies.

Pagāja stunda, otra, es jau sāku zaudēt cerības. Pēkšņi Krilovs deva man kādu zīmi. Sākuma es viņu nesapratu. Kazaks bija noliecies pie zemes un čukstus atkārtoja tikai vienu vārdu: «Suns!» Es atskatījos un patiešam ieraudzīju suni. Tas tupēja pretējā krastā, saslējis ausis, un uzmanīgi mūs vēroja. Man tūdaļ kļuva vieglāk ap sirdi. Tātad tie cilvēki nav vis aizbraukuši, bet paslēpušies kaut kur krūmos. Tad es piegāju pie upes un saucu:

— Bi Cžange, ņugu loca, agde iņi bu dzjapti mai- make! (Es — Priekšnieks, seši krievu ļaudis, daudz dienu neko nav ēduši!)

Pēc dažām minūtēm no biežņas piecēlās cilvēks. Tūlīt pazinu, ka tas ir oročs. Mēs sākām sarunāties. Oročs sacīja, ka viņu laiva atrodoties mazliet lejāk pa upes teci, ka viņš tagad došoties atpakaļ pie sava biedra un kopā ar viņu atbraukšot mums palīgā. Viņš nozuda, suns aizskrēja viņam līdzi, bet mēs apsēdāmies upmalā un ar nepacietību skaitījām minūtes.

—   Brauc! — piepeši kāds iesaucās.

No līkuma parādījās laiva.

—   Vēl viena laiva! — Kriiovs sacīja.

—   Trešā! — iesaucās cits kazaks.

—   Daudz ļauži brauka … — Cžan Bao, pieceldamies kājās, piezīmēja.

Patiešām pa upi uz augšu nāca trīs laivas. Vīri veicīgi darbojās ar dalbjiem. Lūk, tie jau pavisam netālu no mūsu nometnes… Jau var saskatīt viņu apģērbu, sejas. Es ielūkojos un sapratu, ka tas ir mana palīga Nikolajeva pulciņš. Nikolajevs jau vasarā manā uzdevumā bija atbraucis ar kuģi uz šejieni, lai organizētu pārtikas bāzes, un tagad ar pārtikas krājumu brauca ekspedīcijai pretī.

Pēc iztaujas noskaidrojās, ka Nikolajevs devies mūs meklēt pa Hadi upi, nobraucis uz augšu pret straumi kādus simt kilometrus un, musu pēdas neatradis, atgriezies pie jūras. Drīz ostā ieradušies oroči no Tumņi- nas upes un ziņojuši, ka mēs redzēti pie Hutu upes. Oroči viņam sīki izstāstījuši, kur un kā mūs meklēt, un iedevuši pavadoņus.

Nikolajevs braucis uz augšu pa Hutu upi ļoti ātri, stipri saīsinot nakšņošanas laiku. Pēdējo nakti viņš atradies ap trīs kilometrus no mūsu nometnes. Gadījuma pec viņam pa priekšu uz augšu pa upi gājusi vēl viena uliinagda ar diviem oroču medniekiem, kuriem par mūsu ceļojumu nekas nav bijis zināms. Nikolajevs katru vakaru šāvis trīs četras reizes gaisa. Tie bijuši viņa šāvieni, ko mēs dzirdējām, bet rītausmā ieraudzījām oročus, kuri noturējuši mūs par klaidoņiem un paslēpušies krastmalas brikšņos.

Mūsu glābēji bija atveduši līdzi rīsu novārījumu. Mēs alkatīgi metāmies pie ēdiena, taču jau pec pirmajiem malkiem sajutāmies nelabi. Sākās stipra vemšana.

Pēc pārciestā spēku sasprindzinājuma mūs pārņēma neparasts vājums. Tiklidz iekāpu laivā un atgūlos man sagatavotajā guļvietā, tūdaļ sajutu aizveramies plak- slus. Grūti bija runāt un negribējās neko domāt. Kad laivas atgaja 110 krasta, es pedejo reizi paskatījos uz nometni, kura gandrīz kļuva par mūsu kapu. Koks ar dobumu un noplēsto mizu, nomīdīta zaie un pelnu kopiņa nodzisušā ugunskura vietā — tas viss iezīmējās man atmiņa uz mužu.

Laivas, oroču prasmīgo roku vadītas, atri slīdēja pa straumi uz leju. Migla izklīda galīgi Bija silti un gaiši. Es brīžam atžiluu, atvēru acis un redzēju skaistus kalnus, spožus upes līčus un mežu abos krastos.

Rama un skaista augštece Hutu upe pie ietekas kļūst kračaina un strauja. Saule bija augstu debesīs un spīdēja rudenīgi spoži. Ūdens upe šķita nekustīgi gLuds un spulgoja kā sudrabs. Garknābju tilbltes staigaja pa liedaga smiltīm bez kādam bailēm, nebīstoties no laivas, pat ja ta slīdēja gluži tuvu krastam. Balta ka pirmais sniegs, vientuļa kaija lidinājās debesu zilgmē. No kadas saliņas, smagi vēzējot spārnus, paceļas pe- leka dzese, ar gārdzošiem kliedzieniem aizlidoja gar atteku un ielaicias tuvējā purvā.

Lūk, ari pati Tumņina. Liela, varenā upe rāmi tek uz juru. Vietumis redzamas nelielas ar mežu apaugušas saliņas. Tas atspīd ūdenī līdz vissikakam dētajam ka spoguli.

Saules spuigs, plašais ūdens klajš atdod mums dvēseles līdzsvaru pec pārdzīvotaj am ciesanain.

Beidzot oroči iegriež laivas viena 110 attekām, kuras krasta izvietojies ciems Hutu Data. Vairākas laivas šaudās pa ūdeni: tajas braukale oroču bērni. Skan jautras klaigas 1111 smiekli. Zēni ar žebērkļiem rokas macas durt zivis. Vismazākie bērneļi, puspliki, iebriduši līdz ceļiem dūņās, kaut ko tvarsta ūdenī.

Mūs ieraudzījuši, tie skrēja uz ciemu. Pēc dažiem mirkļiem no mājiņām iznāca pieaugušie. Tie brīdi stāvēja un lūkojās uz mums, tad, pazinuši savējos, nesteigdamies nāca uz krastmalu.

—   Nu, sveiks! — oroči sacīja, sniegdami mums rokas. Es pateicos viņiem par palīdzību.

—   Paidies nevajag! Paldies nevajag! — oroču ve- cakais mulsi atbildēja un tūdaļ deva rīkojumu nest mūsu mantas uz savu māju.

Oroču ciema mēs radam pajumti un atpūtu.

MEŽA UGUNSGRĒKS

Bija viena no tām tīkami vēsajām dienam, ar ko tik |oti atšķiras rudens Usūrijas novadā. Spoža, bet ne vairs karsta saule, skaidra, zila debess, pa pusei caurspīdīga, zilgana migla kalnos, jūras smarža un timekļi krūmājos un dzeltenīgi brūnajā zalē — viss liecina, ka jau tuvojas sals, kas sakals ledū ūdeni upēs un sastindzinās kokus. Mežs kļūst arvien skrajāks, nokaisa zerriē arvien vairāk un vairāk lapu.

Mēs soļojam zosu gājienā pa smilšu kāpu starp jūru un garenu lāmu. Lamas otrajā krasta auga mežs.

Gaisā bija stipra deguma smaka. Kad nonācām līdz vietai, kur lāmu šķērsoja divas šauras smilšu sērcs, Cžan Bao ar suni nošķīrās no mums un aizbrida pa sēri otrajā lāmas krastā. Viņš gaja medīt piles, bet tas turējās vairāk meža pavēni.

Aiz pedeja lāmas ezeriņa kāpa beidzās, krasts kļuva augstāks. Te dega mežs. Uguns bija pārņēmusi plašu krūmu un sausas zāles joslu. Mutuļiem kāpa gaisā dzeltenīgi balti dūmi; vējš tos puta uz jūru. Uguns traucās mums pretim un ātri tuvojās kāpai. Mūs tas neuztrauca, jo pa labi atradās paplats, paisuma uz- skalots liedags, kur nekas neauga. Pa to varēja paiet ugunij garām.

Taču drīz kļuva skaidrs, ka uguns sasniegs kapas galu ātrāk neka mēs. Jau bija redzams, kā uguns pārskrien no vienas vietas uz citu, kā dūmu grīstēm līdzi lido degošas sausas zāles lēveri. Iespējams, ka būtu jau sadzirdama arī degošu zaru sprakstoņa, īpaši tajos brīžos, kad uguns aizsniedza kādu sausu, vīteņaugiem apmudžinātu krūmu, taču jūras bangu šalkoņa apslapēja visus citus trokšņus.

Taja brīdī udegietis ieraudzīja lapsu. Tā bēga no mums pa teku un steidzās aizsniegt lielo zemi, pirms uguns vēl nav iznākusi krastmalā. Taču viņas cerības nepiepildījās.

Sajā kāpas galā auga sevišķi bieza un augsta zāle. Tiklīdz uguns to aizsniedza, liesmas milzu vilni izlija gar krastu un garam mēlēm šāvās pret debesīm. Vējš nesa pa gaisu degošus zarus, pārsvieda tos pāri lāmai, un tūdaļ sausā zale uz kāpas uzliesmoja vairākās vietās uzreiz.

Lapsai glābšanās ceļš bija aizšķērsots. Viņa metās uz jūras pusi, cerēdama apiet uguni pa paisuma uz- skaloto liedagu, bet tur jau priekšā stāvēja mednieks. Kā norunājuši mēs izklīdām ķēdē visā kāpas platumā. Pamanījusi mūsu rīcību, lapsa pasitās pa kreisi un skrēja uz ezeriņu, lai to pārpeldētu, bet tajā brīdī viņā krastā parādījās Cžan Bao ar suni. Ieraudzījis lapsu, suns metās ūdenī un peldēja tai pretī. Tadā kārtā lapsa bija pilnīgi ielenkta. Tad ta atkal atgriezās uz kāpas. Tagad tai vajadzēja vai nu skriet cauri ugunij, vai mesties pretī medniekiem. Kā vienā, tā otrā gadī- jumā tai draudēja neizbēgama bojā eja.

Lapsa sāka svaidīties uz vienu un otru pusi, tad pēkšņi izšķīrās: ātri iegremdējās ūdenī tā, ka rēgojās tikai deguns, acis un ausis. Suns jau bija tikai dažu soļu atstatumā. Tad, ne mirkli nekavēdamās, lapsa izlēca no ūdens un nenopurinājusies metās pretim ugunij — tādā vietā, kur liesmas bija mazākas. Pēc mirkļa viņa jau lēca pāri pirmajam uguns vilnim.

Es lapsu labi redzēju. Paskrējusi kādus divdesmit soļus, viņa noskurinājās, atskatījās uz mūsu pusi, ieraudzīja, ka suns jau iznāk krastā, un laida ļekas vaļā. Vēl mirklis — un lapsa nozuda meža biezoknī.

.

MEŽA TEIKA

Bija vēl tumšs, kad udegietis mani modināja. Pavarda gaiši kurējās uguns. Sieviete varlja rīta azaidu. No tās puses, kur gulēja strēlnieki un kazaki, skanēja varena krākšana. Es gulētājus nemodināju un sāku klusām ģerbties. Kad mēs ar ude- gieti izgājām no jurtas, bija jau pavisam gaišs. Daba valdīja pilnīgs miers. Gaiss bija tīrs un dzidrs. Augsto kalnu sniegotās virsotnes jau apspīdēja lecošās saules zeltaini sārtie stari, bet kalnu pakāje vēl grima mēļas un zilās ēnās. Pasaule modās.

Naktī uzsnigušajā sniegā bija daudz svaigu pēdu. Starp tām pazinu lapsas pēdas — tas stiepās taisna virknē; tālāk redzēju mošus brieža tievo kājeļu un aso nagu iemītas pēdiņas un tam blakus — citas, lāča pēdām līdzīgas, tikai daudz mazākas: tur gājis tinis, ko dēvē arī par āmriju viņa plēsonības dēļ. Sirmais udegietis šīm pēdām nepievērsa uzmanību un soļoja arvien tālāk, kamēr uzgāja to, ko meklēja.

— Aļņa ceļš, — viņš sacīja, noradot uz plati iemītām lielam pedam.

Tajā brīdī pari kalniem izlauzās saules stari un apspīdēja visu ieleju, iespiezdamies dziļi mežā un vienā mirkli pārvērzdami par dimantiem sarmu, kas klāja apledojušos koku zarus. No pēdām bija redzams, ka alnis soļojis slinki, bieži apsiajies un, šķiet, snaudis. Vienā vietā tas bija pat mēģinājis apgulties, tomēr kāds to bija iztraucējis un spiedis iet talak.

Mēs sākām iet lēnāk un ar divkāršu uzmanibu vērojām apkartni. Pēc kādām divdesmit minūtēm pēdas izveda mūs meža klajuma, kur auga tikai dažas lapegles. Piepeši mans pavadonis apstājās un deva man zīmi nekustēties.

Es palūkojos uz priekšu un ieraudzīju alni. Tas gulēja sniegā, parāvis kājas zem vēdera. Uzmanīgi paceļu šauteni un sāku tēmēt, bet udegietis taja_ brīdī skaļi iekliedzās. Alnis izbiedēts uztrūkās kājas un skrēja prom. Es izšāvu un netrāpīju, izšāvu otrreiz — un atkal garām.

Noskaitos uz veco, domādams, ka viņš tīšuprāt mani izjokojis. Bet udegietis savukārt bija neapmierināts ar mani un dusmīgi kurnēja. Ja zinājis, viņš sacīja, ka es nopūdelēšu, būtu šāvis to zvēru pats un noteikti nošautu skrejošu. Es nekā nesapratu: pats viņš uzkliedza, pats zvēru iztraucēja, kad tas mierīgi gulēja, pats man visu izjauca, bet tagad vēl kurn.

Tad vecais man paskaidroja, ka guļošu zvēru nedrīkstot šaut. Vispirms to vajagot ar uzkliedzienu pamodi- nat — un tikai tad laist darbā ieroci. Tādu likumu cilvēkiem devis tīģeris, kurš vienmēr pirms uzbrukuma baigi rēcot. Ja kāds mednieks šo likumu pārkāpjot, uz milžu zaudējot veiksmi medībās.

Dzīties pakaļ aizbēgušajam alnim bija veltīgi. Tādēļ nolēmām griezties atpakaļ, tikai pa otru upes krastu, kas bija skrajaks, mazāk aizaudzis. Tur mēs ieraudzījām svaigas vilka pēdas; vilku, acīm redzot, bija izbaidījuši šāvieni; tālāk uzgājām divu caunu pēdas. Caunas bija saplēsušās; pēc tam viena uzskrējusi kokā, bet otra aizskrējusi sānis. Tagad mēs gājām bez piesardzības, brīvi balsi sarunādamies.

Udegietis pastāstīja, ka senāk, kad viņiem bijušas pa stobru ladējamas bises, nācies ļoti uzmanīgi piezagties zvēriem. Viņš atcerējās vecu vīru nostāstu par diviem medniekiem: viens 110 tiem piezadzies guļošam alnim un nolicis tam uz muguras tievu kārkla sloksnīti. Kad pārnācis mājās, pateicis to biedriem. Tad kāds cits mednieks tūdaļ kāpis uz slēpēm un devies pa pirmā pēdām. Drīz viņš uzgājis guļošo alni, piezadzies tam klāt, paņēmis sloksnīti un pārnesis nometnē.

Šaja stāstā daudz neticama, taču tajā ieskanas to tālo laiku atbalss, kad mednieki prata zvērus labāk izsekot un veiklāk tiem piezagties nekā tagad.

Ap pusdienas laiku atgriezāmies nometnē.

Pec vakariņām es iegāju jurtā pie udegieša un saku iztaujāt par senlaiku dzīvi. Sākumā saruna nevedās, bet vēlāk vecais atvilga un sāka runāt ar aizrautību. Viņš stāstīja par neatgriežamo pagātni, kad taigā zvēru bijis daudz vairāk nekā tagad. Tajos laikos ļaudis izpratuši zvērus, bet vēlāk visi dzīvnieki kļuvuši bailīgāki. Tovakar vecais pastāstīja man dīvainu stāstu.

Kads mednieks izlielījies ciltsbrāļu priekšā, ka atvedīšot nometnē dzīvu alni, tikai lūdzis, lai pie laika aizvedot kaut kur patālāk suņus un arī paši lai nenākot āra no jurtām, kamēr viņš saukšot. Nākamajā dienā, paņēmis līdzi labi daudz jukolas un klēpi saulē izžāvētas un sālsūdenī samērcētas zāles, viņš devies zvēra pēdās. Toziem sasniguši dziļi sniegi, un nodzīt alni līdz pagurumam nebijis pārāk grūti. Udegietis drīz uzgājis jauna aļņa pēdas un vajājis zvēru tik ilgi, kamēr tas bez spēka saļimis, gaidot nāvējošu pīķa dūrienu. Taču cilvēks to nav aizticis.

Mazliet atpūties, alnis piecēlies un gājis tālāk. Mednieks viņam sekojis, un, kad pagurušais zvērs nogūlies,

ari cilvēks nometies atpūsties. Sāds kopīgs gājiens pa taigu turpinājies vairākas diennaktis. Cilvēks apstājas brīžos atgūlies atpūtai arvien tuvāk alnim. Galu galā alnis sapratis, ka medniekam nav pret viņu ļaunu noluku, un cilvēka tuvumu sācis uzņemt mierīgāk. Tad udegietis S3C1S 8 lni piebarot, laiku pa laikam pasviez- danis tam sāļas zāles kušķīti.

Pēc dažām dienām viņi jau bijuši mainītās lomās: līdz šim pirmais arvien cēlies augšā alnis un cilvēks soļojis tam pakaļ; tagad pirmais cēlies augšā cilvēks un alnis viņam sekojis. Ta udegietis atvedis zvēru pie savu ciltsbrāļu apmetnes. Izdzirduši, ka mežmalā parādījies cilvēks kopā ar alni, viņi nav nocietušies un izskrējuši nācējam pretī. Alnis, ieraugot ļaužu drūzmu, izbijies un aizbēdzis meža.

Klausoties vecajā, es neviļus atcerējos stāstu par to, kā jaunais indietis Mauglis atvedis sev līdzi no džungļiem divus vilkus.

.

zvēru ķērāja stāsts

Vecais udegietis Ļurls no Ķusunas upes 1907. gadā pastāstīja man, ka tajos laikos, kad mati viņam vel nav bijuši tik balti kā patlaban un redze nebijusi tik slikta kā pašreiz, ar viņu noticis šāds gadījums.

Viņš medījis sabuļus pie Czaves upes, kur tam bijusi neliela no apaļkokiem būvēta un ar mālu noziesta medību fanziņa. Fanzas loga bijuši iestiprināti divi ar papīra strēmeli salīmēti stikla gabali. Sis logs atradies gandrīz pie pašas zemes. Ieeju segušas šauras dē|u durtiņas, iestiprinātas ādas cilpas, kas uzmauktas uz koka mietiņiem. Nekāda cita slēdža nav bijis.

Reiz Ļurls nav gājis pārlūkot sabuļu lamatas. Laiks jau no rīta bijis nelāgs, pūtis stiprs vējš — sācies vētrains sniegputenis. Udegietis noņēmies ar mājas darbiem. Pēkšņi fanzā kļuvis tumšs. Viņš paskatījies logā un nopratis, ka kāds to aizsedzis. Ļurls iededzinājis uguni un piegājis pie loga ar gaismekli. Ieskatījies logā, viņš sācis bailēs drebēt. Aši nodzēsis uguni, klusi piegājis pie durvīm un ar auklām aizsējis tās jo cieši.

Loga viņš ieraudzījis tīģera svītraino sānu. Baigais zvērs, acīm redzot, meklējis glābiņu no vēja un piespiedies ar sānu pie fanzas sienas tieši tajā vietā, kur atradās lodziņš.

Pa durvju spraugam Ļurls redzējis, kā nodziest ziemas diena. Satumsusi nakts. Viņš sēdējis kā pamiris, baidīdamies pat pakustēties. Kā par nelaimi, viņam bijis bojāts bises aizslēgs, tāpēc atstājis šaujamo ciematā. Pirmoreiz mūžā viņš izgājis taigā bez ieroča.

Kad aususi gaisma, tīģeris piecēlies, noskurinājies un atgajis nost no loga. Ļurls nopriecājies, domādams, ka zvērs aizgājis pavisam. Bridi nogaidījis, mednieks piegājis pie durvīm, lai noraisītu aizsējus, un pēkšņi pa spraugām ieraudzījis svītraino drausmoni tieši sev pretim. Tiģeris gulējis uz vēdera, izstiepis priekšējās ķetnas, un uzmanīgi vērojis durvis.

Zvēru ķērāju pārņēmušas ārprātīgas bailes. Viņš sapratis, ka tīģeris viņu medī.

Pievakarē sniega vētra aprimusi, visapkārt iestājies klusums, un Ļurls visu nakti skaidri dzirdējis, kā svītrainais plēsoņa staigā ap fanzu, un redzejis pa logu ta ķetnas. Vienubrīd tīģeris pat uzrāpies uz jumta, it ka gribēdams pārliecināties, vai mājoklī nevar iekļūt kaut kā 110 augšas.

Vēl vienu nakti Ļurls pavadījis bez miega, nodrebēdams pie mazākās iečabēšanās un ik mirkli paskatīdamies uz logu un uz durvīm. Trešaja dienā tīģeris vairs nebijis redzams, un cilvēks nodomājis, ka zvērs beidzot aizgājis. Ļurls jau gribējis atvērt durvis un bēgt projām, bet, tiklīdz sācis ap durvīm grabināties, zvērs ar vienu lēcienu atkal paradijies fanzas priekšā.

Ļurls galīgi zaudējis jēgu. Aizsprostojis durvis un pilnīgā izmisumā ietrausies kaktā.

Ko darit? Jau otro diennakti viņš dzīvojis badā, jo visi pārtikas krājumi glabājušies arā, īpašā uz pāļiem uzbūvētā klētiņā.

Ļurls vēlāk pats neatcerējies, cik ilgu laiku tā nosēdējis tukšā un aukstā fanza. Piepeši ārpusē sadzirdējis tādas kā cilvēku balsis. Vēl nespēdams ticēt tādai laimei, Ļurls klusi piegājis pie durvīm un ieklausījies. Tie bijuši mednieki no kaimiņu medību fanzas.

Tīģeris tūdaļ nozudis biezoknī. Ļurls iznācis no sava krātiņa un ieraudzījis trejus apbruņotus udegiešus ar suņiem. Noklausījušies stāstījumu par notikušo, viņi uzkūruši apkārt fanzai trīs sārtus un paris reižu izšāvuši gaisā. Tīģeris tomēr nebijis no bailīgajiem, pirms rītausmas tas atkal iznācis no biezokņa un saplēsis visus suņus.

Nākamajā dienā mednieki apsvēruši stāvokli un izlēmuši aiziet no bīstamās vietas pavisam.

Pagājuši divi mēneši. Kad sākuši kust sniegi, Ļurls ar kādu no saviem radiniekiem beidzot gājis pārlūkot pamestās lamatas. Lielākajā daļā no tam bijis medījums — lamatās iekritušas gan vāveres un caunas, gan mežirbes un zaļas vārnas; sešās bijuši sabuļi.

Ilgi šie sabuļi gaidījuši savu ķērāju, kamēr vārnas un sīļi tos pa kumosam vien saknābājuši. Lamatās palikuši tikai kauli un ādas lēveri. No sniegā iemītajām pēdām bijis redzams, ka tīģeris joprojām apmeklējis fanzu, bieži gūlies durvju priekšā un rāpies uz jumta.

Tāda zvēra neatlaidība ļoti nobiedējusi veco Ļurlu. Viņš to vietu pametis galīgi un pārcēlies uz dzīvi pie

.

SUDRABLAPSA

Samargas upes labējā krastā, tieši tajā vietā, kur mēs nakšņojām, sākas kalni, kas jau pie pašas upes veido stāvas klintis un kraujas. Pretējais, kreisais krasts lēzens un mežains. No klintīm pāri visai upei stiepās lāsmenis — gara neaizsalusi josla, metri seši plata, ar ļoti strauju teci. No uzšļācieniem un šļakatām gar lāsmeņa malām bija izveidojušies ledus valnīši, centimetrus piecpadsmit — divdesmit augsti. Neaizsniedzot kreiso krastu, lāsmenis izbeidzās. Seit ūdens straume arvien vairāk sašaurinājās un lielā straujumā plūda zem ledus.

Es gāju pāri uz mežaino krastu, nodomājis apiet

lāsmeni no labās puses. Pēkšņi priekšā ieraudzīju nelielu dzīvnieku, līdzīgu melnam sunim. Suns tecēja pa upes ledu starp stāvajām klintīm.

«Atkal nav pienācīgi uzmanījuši un ir palaiduši vaļā suni!» es īgni nodomāju. «Tagad tikai vakarā barošanas laikā apmetnē izdosies to dabūt saitē.»

Tajā mirklī dzīvnieks pagriezās pret mani sāniski, un es ieraudzīju garu, kuplu asti.

«Dieviņ tētīt, tā taču sudrablapsa!» Es aši norāvu no pleca šauteni.

Lapsa pamanīja mani, pirms es paguvu tai pieiet tieša šāviena attālumā, un laidās skriet. Taču jo tālāk viņa skrēja, jo atstatums starp lasmeni un klintīm kļuva arvien šaurāks.

Lapsa drīz aptvēra, ka ir iekļuvusi lamatās. Tad viņa metās ūdenī un peldēja lāsmenim pāri.

Pārpeldējusi lapsa gribēja tikt augšā uz ledus, bet uzsalušais valnītis neļāva tai uzrāpties. Piepūledama visus spēkus, lapsa centas aizķerties ar asajiem nagiem aiz glumās ledus galēs, kodās tajā ar zobiem, dažbrīd līdz ķermeņa vidum izšāvās no ūdens, taču ik reizi atkal atkrita atpakaļ lāsmeni. Straume pamazām nesa viņu slīpi uz leju.

Es tomēr cerēju, ka lapsai izdosies kaut kā izķepuroties. Vienubrīd viņa jau gandrīz pavisam bija ārā no ūdens. Vēl nelielu piepūli — un lapsa jau būtu uz ledus, bet tajā mirklī viņa atkrita un iegrima ūdenī pāri galvai. Nabaga dzīvnieks! Viņas spēki izsīka, 1ās- meņa malu apledojums uz lejasgalu kļuva arvien augstāks. Man vairs negribējās lapsu šaut, bet gan visādi tai palīdzēt.

Lasmeņa lejasgals jau bija pavisam tuvu. Tas vairs bija tikai kādu asi plats, un straume te traucās trakā ātrumā. Vēl mazliet — un ūdens aizplūda zem ledus. Lapsa, acīm redzot, saprata draudošās briesmas. Saņēmusi pēdējos spēkus, tā ieķērās ar nagiem ledus valnīti un sāka žēli brēkt.

Es nometu šauteni un skrēju krastā lūkot kādu koka gabalu, bet, kā jau tādās reizēs notiek, ātrumā nevarēju atrast pietiekama garuma kārtiņu. Tad sāku lauzt pagaru krastmalas kārklu. Lauzdams ik bridi atskatījos. Lapsa vēl turējās. Rāvu kārklu ar visu spēku un noplēsu to no saknēm, bet pats tajā pašā mirklī zaudēju līdzsvaru un atkritu uz ledus. Uzlēcis kājās, skrēju pie lasmeņa. Taču nepaguvu noskriet ne līdz pusei, kad izdzirdu lapsas pēdējo kliedzienu. Viņa nogrima ūdenī, vēlreiz parādījās virspusē, tad nozuda zem ledus.

Es apstājos lāsmeņa malā un ilgi lūkojos strauji tekošajā ūdenī. Man nebija žēl dārgās lapsādas, bet dzīvas lapsas.

Tajā brīdī no līkuma izbrauca mūsu vezumi. Bija dzirdami suņu rējieni un cilvēku balsis.

Visu to dienu man acu priekšā rēgojas tumšs un salts ūdens lāsmeni un glumajā gālē ieķērusies boja ejošā lapsa. Nabaga dzīvnieks!

.

MOŠUS BRIEDIS UN TINIS

Todien, pamanījuši sniegā zvēru pēdas, mēs agrāk apmetāmies uz nakti, lai līdz vakaram pamedītu. Pēdējās dienās mums bija slikts uzturs: no rīta biezputra bez pavalga, pusdienā tēja ar sausiņu, vakarā atkal biezputra. Strēlnieki bija noilgojušies gaļas.

Cžan Bao un Nozdrins devās pa upi uz augšu, bet es tieši no apmetnes kapu kalna pa kritalu piegāztu maza strautiņa gultni.

Bija rāma ziemas diena. Piesnigušais mežs klusēja ka pamiris. Vecās, zarainās egles bija zemu noliekušas savas tumšzaļās lēkšķes zem sniega svara. Dažbrīd gadījās, ka no kāda augšējā zara nobira neliela sniega pika. Krītot ta skāra citus zarus, un viss koks pēkšņi it kā atdzīvojas. Lielie, platie zari, nometuši baltās sedzenes, piepeši iztaisnojās un sāka šūpoties, apberot visu koku ar sniega putekļiem, kas saulē dzirkstīja tūkstoš dimantu uguņiem.

Tādās rāmās dienās dzirdami gan lauska skaņie klaudzieni, gan katra zvēra skrējiens pa kritalām, gan nokritušas sniega pikas paukšķiens.

Uzkāpis paliela kalnu atzara augšienē, apstājos atvilkt elpu un tajā bridi izdzirdu balsis lejā. Piegājis pie kraujas malas, ieraudzīju Nozdrinu un Cžan Bao ejam vienu aiz otra pa aizsalušo upi'. Kalna atzars, uz kura es stāvēju, izbeidzās pie upes ar krastam pārkārušos krauju klinti; no apakšas šī vairāk nekā simts metru augstā klints izskatījās kā kuģa priekšgals.

Es sāku kāpt lejā uz upi pa otru gravu. Pēkšņi no meža izskrēja mošus briedis. Ieraudzījis mani, tas metās sānis un tūdaļ nozuda jaunā eglaja.

Gribēju jau doties briedim pakaļ, bet tajā mirklī manu uzmanību piesaistīja cits dzīvnieks.

Brieža pēdās skrēja liels tinis. Ta parādīšanās bija tik negaidīta, ka es pat nepaguvu noraut šauteni no pleca. Es zināju, ka mošus briedis arvien skrien sniegos pa apli, un gaidīju, ka tas atgriezīsies uz savām pēdām un ka pa to pašu apli briedim dzīsies pakaļ tinis. Manas cerības tomēr nepiepildījās. Minūtes divdesmit velti gaidīju, tad nolēmu doties pa abu zvēru pēdām. No tam bija redzams, ka mošus briedis vienā vietā paklupis, bet tinis, kaut arī skrēja neveikli, tomēr vienmērīgiem lēcieniem. Vajāšanas iznākums bija skaidrs. Drīz, ļoti drīz mošus briedim būs jāpadodas.

Piepeši es uzdūros gluži svaigam jauna aļņa pēdām. Tad atstāju mošus briedi tiņa rīcībā, bet pats steidzos paka] alnim. Tas, acīm redzot, mani saoda un sāka rikšiem skriet lejā no kalna. Pēdas drīz noveda mani pie upes. Alnis bija nokāpis uz sniega klātajiem upes liedaga oļiem, no turienes pārgājis uz salu, bet no salas — uz otru krastu.

Es jau biju upes vidū, kad izdzirdu saucienus. Atskatījies ieraudzīju Nozdrinu un Cžan Bao; tie stāvēja pār upi pārkārušās klints pakājē un māja man. Sapratu, ka viņi sauc, lai eju pie viņiem. Izbiedēto alni panākt nebija ko domāt, tāpēc uzmetu šauteni plecā un ātriem soļiem devos pie biedriem.

Jau iztālēm ievēroju, ka Nozdrinam un Cžan Bao pie kājām guļ mošus briedis un tinis. Dīvaini, ka nedzirdēju šāvienus!

—   Mēs šava nav, — Cžan Bao teica, smaidīdams

ūsās.

—   Kā tā? — es nesapratnē vaicāju.

—   Viņi paši šurp atnāca, — sacīja Nozdrins, iepīpēdams papirosu.

Izrādījās, ka mošus briedis, glābdamies no tiņa, neviļus nokļuvis uz klints, kas pārkārusies upei. Cžan Bao aši norāvis bisi no pleca, lai šautu, bet briedis sācis svaidīties uz vienu un otru pusi. Briedis aptvēris draudīgo stāvokli un gribējis skriet atpakaļ, bet atkāpšanās ceļu aizšķērsoja tinis. Tad briedis sācis lavīties gar klints malu, izlūkodams vietu, kur varētu nolēkt. Bet tajā mirklī tinis meties tam virsū. Briedis parāvies uz priekšu, un abi naidnieki zaudējuši līdzsvaru un nogāzušies bezdibenī. Mošus briedis bijis uz vietas beigts, bet tinis vēl bija dzīvs.

Tas mēģināja pat piecelties kājās, taču tūdaļ atkal atkrita uz ledus. Tad Nozdrins pieskrēja tam klāt un ar rungas sitienu pa galvu nobeidza.

Nositušos dzīvniekus nevarēja uzskatīt par medību trofejām. Abi tie nonāca mūsu rokās gadījuma pēc. Visi trīs mēs bijām meža drāmas aculiecinieki. Es mežā redzēju tās sākumu, bet Nozdrins un Cžan Bao — nobeigumu. Paņēmuši beigtos dzīvniekus, gājām mājas.

Pēc pusstundas bijām apmetnē, kur jau pulcējās visi mednieki. Viens kazaks atnesa stirnu. Tagad mēs bijām apgadati ar gaļu vismaz uz dažām dienām. Mošus briedis jau tovakar tika cepts vakariņām, bet tinirn nodīrāja ādu izbaznim.

.

lūsis un lūsēns

Pie mūsu fanzas ieraudzīju strēlnieku Gļegolu. Tas pašlaik sēja pavadā Hiču, lielāko no mūsu suņiem. Aiz muguras Gļegolam bija šautene. — Uz kurieni tu? — es jautāju. — Gribu paieties niedibās, — viņš atbildēja, savilkdams ciešāk pavadas siksnu Hičam ap kaklu. — Iesim kopā, — es sacīju un gāju lejā uz upi. Gļegola bija viens no tiem, kam, kā mēdz sacīt, medības neveicas. Augām dienam viņš klaiņoja pa mežu un arvien atgriezās tukšā. Biedri par viņu zobojās un saukāja par «bēdubrāli».

—   Nu, vai redzēji kādu zvēru? — tie parasti jautāja, kad viņš izsalcis un noguris pārnāca mājās tukšam rokām.

—   Neveicās! — Gjegola atbildēja. — Nekā neredzēju.

—   Kur nu tev zaķi nomedīt! Būtu kaut vai tīģeri nogāzis, arī tad būtu labi, — strēlnieki smējās.

Bet Gjegola bija kluss, pacietīgs cilvēks un biedru zobošanos neņēma ļaunā.

—   Rit iešu atkal, — viņš tiem atbildēja, ieeļļodams šauteni.

Un tā nu mēs gājām: es — pa priekšu, bet Gļegola pēc brītiņa mani panāca.

Laiks bija auksts, zeme jau dziļi sasalusi, bet sniega vēl nebija. Upei strauji klajās pāri ledus. Pa nakti vietām krastu piesalumi bija savienojušies un veidoja dabiskus tiltus. Lai neielūztu, mēs paņēmām smagas rungas un, paklaudzinādami ar tām ledu, laimīgi un bez grūtībām pārgājām upei pāri uz otru krastu.

Tiklīdz pagājām nost no krastmalas, tūdaļ nokļuvām neiedomājamā biezoknī. Sausas attekas, oļiem nobērtas strēles, izžuvušas dangas un bedres, kritalu piegāztas un aizaugušas ar lielu un biezu, tagad jau nokaltušu zāli, alkšņu krūmi, sapinušies ar zemu pielikušiem ievāja zariem, koki ar nosalušam galotnēm un palu ūdeņu sanestie lūžņi — tāds bija palienes mežs, kurā mēs devāmies medībās. Tālāk lūžņu un siekstu bija itin kā mazāk, taču krūmi un jaunie kociņi,' izlocīti un izstīdzējuši, auga dīvainā nekārtībā >un traucēja cits citu.

Iedami mēs ar Gļegolu sarunājāmies. Suni viņš turēja saitē. Suns vilkās nopakaļ un kavēja gaitu: siksna ik bridi aizķērās aiz zariem. Dažkārt Hičs gāja kokam pa vienu pusi, bet Gļegola pa otru.

Tādēļ viņam bieži nācās apstāties, lai pavilktu suni uz savu pusi vai arī otrādi: lai pats aizietu pie suņa.

—   Laid viņu vaļā! — es teicu. — Jāšaubās, vai šādā mežā kāds zvērs būs.

Suns, sajutis vaļu, jautri noskurinājās, pārlēca pār siekstu un nozuda biezoknī.

Piepeši no gravas izlēca stirna. Mūsu suns metās tai pretī. Stirna izbijusies pagriezās atpakaļ. Lieliem lēcieniem, lēkdama pāri krūmiem, dažos mirkļos tā bija jau otrpus gravai un tur uz pāris sekundēm sastinga.

Gļegola aši notēmēja un nospieda sprūdu, bet šāviens negāja vaļā. Viņš steigšus atkal uzvilka belzeni un, piesviedis laidi pie vaiga, nospieda sprūdu, bet atkal nekas neiznāca.

Ieraudzījusi tuvojamies suni, stirna, mezdama pakaļu augstu gaisā, ieskrēja mežā.

—   Kļūme, — Gļegola sacīja un atvēra aizslēgu, lai izņemtu sabojāto patronu, bet izrādījās, ka šautene nemaz nav bijusi pielādēta.

Vajadzēja redzēt viņa sapīkumu! Vienīgā reize, kad viņam gadījās izdevība šaut uz stāvošu zvēru, un tik muļķīgā kārtā palaist šo izdevību garām, zaudēt tik vērtīgu medījumu! Un kādēļ? Viņš taču nekad neaizmirsa pielādēt šauteni, iziedams medībās, bet šoreiz, kā par postu, tāda aizmāršībai Gļegola aiz dusmām bija gatavs vai raudāt.

—   Nekas, — es viņam sacīju, — esi, brāl, pacietīgs! Būs arī tavā ielā svētki.

Viņš pielādēja šauteni, un mēs gājām tālāk.

Aiz gravas lielajā zālē bieži uzgājām stirnu guļvietas.

—   Lūk, tagad tu zini, kur zvēri jāmeklē, — es Gļe- golam sacīju. — Un, kad tiem tuvojies, arvien ej pret vēju.

Es paskaidroju, ka ikviens zvērs bīstas ne tik daudz no cilvēka paskata, cik no smakas.

Mēs bijām noguruši un gravas malā apsēdāmies atpūsties.

Pēkšņi netālu no mums krūmos atskanēja suņa kaucieni. Mēs steidzāmies turp un tur, vecas liepas pakājē, ieraudzījām šādu ainu.

Hičs gulēja uz muguras, bet virs viņa bija izslējies liels lūsis. Lūša labējā ķetna pacelta sitienam, bet ar kreiso lielais meža kaķis turēja suņa galvu, piespiedis pie zemes. Pieglaustas ausis, niknas, zaļgandzeltenas acis, lieli, atņirgti zobi un neganta rūkšana — tāds izskatījās baigais zvērs. Gļegola ātri notēmēja un izšāva. Lūsis dīvaini iekrācās, it kā iespurdzās, paiēcās uz augšu un nogāzās uz sāniem. Kādu brīdi tas plā

tīja žokļus un krampjaini raustīja kājas, beidzot sastinga.

Suns, tiklīdz atbrīvojās, tūdaj metās bēgt, asti iemie- dzis, taču drīz apdomājās un sāka ar ķepām berzēt sev purnu. Tajā brīdī es izdzirdēju virs galvas iečabē- šanos. Paskatījies kokā, ieraudzīju tur otru lūsi, tikai apmēros divreiz mazāku par pirmo. Tas bija jauniņš lūsēns. Suņa izbiedēts, tas bija uzskrējis kokā, bet māte, viņu sargādama, drosmīgi metusies Hičam virsū.

Mēs pārsteigumā apmulsām. Lūsēns nolēca zemē un nozuda krūmos. Suns, ieraugot otru zvēru, laidās lapās. Gļegola paskrējās lūsēnam paka], bet neatrada.

Tad viņš uzcēla nošauto lūsi plecos, un mes devāmies taisnā virzienā uz upi.

— Redzi nu! — es viņam teicu. — Tagad tu pāriesi mājās ar krietnu medījumu.

Pāris reižu man likās, ka mums blakus kads skrien pa krūmiem.

Beigtais lūsis bija diezgan smags, un Gļegola bieži apstājās un pūtās. Es piedāvājos nest lūsi par abiem-— uz kārts, bet Gļegola atteicās un lūdza tikai paņemt viņa šauteni.

Kad bijām nogājuši kādus divus kilometrus, Gļegola apstājās un sāka tīt smēķi, bet es tuvāk aplūkoju nošauto lūsi un paglaudīju ar roku tā ādu. Tajā bridi es ieraudzīju lūsēnu. Tas iznāca no biezās zāles un uzmanīgi manī lūkojās, acīm redzot, nesaprazdams, kāpēc viņa māte nekustas un ļauj sevi aiztikt.

Gļegola nevarēja nociesties un sniedzās pēc šautenes. Lūsēns izbijās un atkal nozuda krūmos.

Nākamajā atpūtas brīdī mēs atkal viņu ieraudzījām. Lūsēns bija uzrāpies kokā un atklāja sevi tikai tad, kad bijām piegājuši tam gluži klāt… Tā viņš pavadīja mūs līdz pašai upei, gan paskriedams uz priekšu, gan sekodams mums cieši pa pēdām. Es cerēju, ka izdosies to noķert un varbūt pieradināt.

Beidzot mežs bija galā. Mēs izgājām upes liedagā. Lūsēns nebija redzams, taču tuvumā bija dzirdami viņa ņaudieni biezajā zālē.

Piepeši no krūmiem reizē izskrēja trīs suņi. Starp tiem bija arī Hičs — laikam gan ceļveža lomā. No viņu saslietajām ausīm un degošajām acīm bija

nomanāms, ka tie saoduši zvēru. Es ņēmos suņus apsaukt, skrēju tiem pakaļ, taču nespēju panākt, sapinos biezoknī un pakritu. Kad piecēlos un aizskrēju līdz tai vietai, kur suņi plosījās, lūsēns jau bija beigts.

Man kļuva žēl nogalināto dzīvnieku. Ko ļaunu abi lūši bija nodarījuši? Mums tie neuzbruka un rīkojās tā, kā līdzīgā gadījumā būtu rīkojušies arī cilvēki. Māte sargāja bērnu, un bērns tecēja līdzi mātei.

Gribēju padalīties savās pārdomās ar Gļegolu, bet viņam bija tik gavilējošs izskats, ka es neteicu nekā.

—   Noķēruši arī to! — viņš priecīgi iesaucās. — Nu, paldies dievam! Tā gan ir veiksme! Rītu atkal iešu medībās un ņemšu līdzi visus trīs suņus.

—   Ejam, brāl… — es teicu savam pavadonim.

Katram mums bija savas domas.

Kad nonācām mājās, strēlnieki apstāja Gļegolu. Viņš sāka tiem stāstīt, kā tas viss gadījās, bet es gāju tieši uz savu telpu un atkal sēdos pie darba.

.

Ūpis - zivju ķērājs

Visu dienu mēs pavadījām fanzā un jau ar vakarkrēslu likāmies gulēt. Es pamodos agri. No- valstījies lidz gaismai no viena sāna uz otru, nolēmu apģērbties un iziet pastaigā, cerēdams nomedit pāri pīļu un paskatīties, kā aizsalst upe.

Kad izgāju no mājam, tikko svīda gaisma. Austrumos sārtojās salta blāzma, un pelēks rīta gaišums jau klājās pār visu apkārtni.

Aizgāju pa teku līdz upei. Atteka, kas nesen vēl bija ļoti plata, tagad kļuvusi pavisam šaura. Divas sēres gluži tuvu sagājušas kopā, tās šķir visai šaura ūdens tece. Tajā vieta vīdēja kāds tumšs priekšmets. Man izlikās, ka tas kustas. Apstājos, lai aplūkotu to vērīgāk, bet tajā brīdī tumšais priekšmets pēkšņi pacēlās gaisa un lidoja uz mežu. Izrādījās, ka tas ir ūpis. Atcerējos, ka arī viens no strēlniekiem bija redzējis upi ūdenī.

Ko gan tas putns tur darīja? Es nogāju lejā un devos tieši uz oļaino sēri. Ilggadējā klaiņošana pa taigu bija iemācījusi mani daudz ko nosacīt pēc pēdām. Es uzmanīgi aplūkoju sēri. Ūdens attekā bija tīrs, bet oļi vairākās vietās aptraipīti ar spārnotā plēsoņas mēsliem un svaigajā sniega kārtiņā uz ledus — pāris desmit vecu un jaunu liela putna ķetnu nospiedumu. Tātad ūpis lidojis uz šejieni diezgan bieži.

Nolēmu putnu pavērot un labi agri atnākt uz šo vietu vēlreiz.

Nākamajā rītā piecēlos, kad bija vēl pavisam tumšs, apģērbos un, cenzdamies netrokšņot, izgāju no fanzas, klusiņām aizvērdams aiz sevis durvis. Sākumā asais vējš griezīgi cirtās sejā, bet vēlāk sejas āda aprada un netīkamā sajūta izzuda.

Sākumā pa vakardienas pēdām gāju ātriem soļiem, bet vēlāk arvien lēnāk un klusāk. Negribējās ūpi iztraucēt. Taču izrādījās, ka mana piesardzība bijusi lieka.

Attekā putna nebija. Tad es nogāju lejā uz sēres un paslēpos aiz palos te sanestajām siekstām.

Vai nu tāpēc, ka biju visu aplūkojis un manas acis jau bija apradušas redzēt tumsā, vai arī bija sākusi svīst gaisma, — es patiešām varēju saskatīt visu, kas bija tur, pie ūdens: es skaidri redzēju oļus, ūpja pēdas sniegā un pat ledū iesalušo zariņu viņpus tecei.

Sāku jau domāt, ka esmu atnācis veltīgi, kad pēkšņi ieraudzīju to, kura dēļ biju devies šajā rīta ekskursijā.

Liels ūpis parādījās piepeši un pavisam no citas puses, nekā es gaidīju. Viņš nolaidās uz sēres, apskatījās apkārt, saliecās uz priekšu, pa vienam paplātīja spārnus, tad sakļāva tos. Pēc tam ūpis palēcās, iebrida tecē un nostājās pret straumi. Tad iegremdēja ūdenī abus spārnus un dziļi zem sevis paliekto asti, tādā kārtā aizsprostodams ar savu ķermeni teci starp abām sērēm visā tās platumā.

Opis nekustīgi stāvēja un uzmanīgi lūkojās ūdenī. Pēkšņi viņš ātri cirta ar knābi un izvilka nelielu ziv

teli, norija to, tad cirta otrreiz, trešoreiz un tā joprojām. Šķiet, ūpis tā noķēra kādas desmit sīkas zivtiņas.

Apmierināts ar guvumu, ūpis izkāpa no ūdens, spēcīgi nopurinājās un sāka ar knābi šķurstīt astes spalvas. Viņš mani nemanīja un izturējās mierīgi.

Mazliet atpūties, spārnotais plēsoņa jau taisījās atkal brist ūdenī, bet tajā brīdī no meža piepeši izlēca sesks. Kā traks tas pa galvu pa kaklu drāzās pāri sērei un pārlēca šaurajai ūdens tecei. Opis izbiedēts pacēlās gaisā un lidoja projām gar atteku. Redzēju, kā viņš lidodams nopurināja vispirms vienu spārnu, tad otru un nozuda aiz līkuma.

Tagad man pie attekas vairs nebija ko darīt, un es gāju mājās. Kad tuvojos fanzai, no meža iznāca djvi udegieši. Visi kopā gājām iekšā. Es sāku viņiem stāstīt, kā ūpis ķēra zivis, domādams, ka atklāju tiem ko jaunu, bet udegieši sacīja, ka ūpis allaž tāda veida ķerot zivis. Dažreiz tas stāvot ūdenī tik ilgi, ka aste un spārni tam iesalstot ledū. Tad ūpis ejot bojā.

Izlūkojuši vietu, kur ūpis atlido ķert zivis, mednieki iesaldējot ledū stabiņu ar šķērskociņu, pie kura piestiprināts slazds vai vienkārši astru auklas cilpa. Ūpis atlido zvejas vietā un, nekā aizdomīga nemanīdams, labprātāk nosēstas uz šķērskoka nekā uz gluma ledus un iekrīt slazdā.

.

veltīga trauksme

Vienudien strēlnieks Maruničs paziņoja, ka esot nolēmis doties medībās. Viņa paziņojums izraisīja smieklus. Maruničam bija uzticēta saimniecības pārziņā. Diendienā viņš bija aizņemts saimnieciskas rūpēs un nodarbināts virtuvē. Taču šodien paziņoja, ka tam apnicis nīkt bez gaļas, tāpēc ņemšot suņus un pats iešot medībās.

Maruničs pierunāja kādu biedru palikt viņa vietā un sāka posties gājienam: apģērba puskažoku, apāva velteņus, uzlika galvā lielu villaiņu cepuri, uzmauca rokas dūraiņus, piesēja visus braucamos suņus ar siksnām vienā gara pavadā un ar šauteni plecā devās uz mežu. Suņi ar siksnām brīžam iepinās kokos un traucēja gaitu. Zobgalību pavadīts, yiņš drīz nozuda biezoknī.

Es sēdēju mājās pie darba.

Piepeši fanzā ka neprātīgs ieskrēja strēlnieks Rož- kovs. Paķēris šauteni, kas karājās pie sienas, viņš aši izmetās laukā. Pēc viņa ieskrēja otrs strēlnieks, tad trešs — visi tvēra šautenes un nezkur skrēja, sadur- damies durvis un traucēdami cits citu. Pēc viņiem izgāju no fanzas arī es.

No tās puses, uz kurieni aizgāja medībās Maruničs, skrēja izbiedēta stirna; pārbīlī nekā savā ceļā neredzēdama, tā pie pašas fanzas uzskrēja strēlniekiem. Izbijusies vēl vairāk, stirna metās uz upi, lai pārskrietu otrajā krastā, bet uz ledus paslīdēja un nogāzās.

Strēlnieki skrēja, izklīduši pāris simt soļu garā rindā. Pirmais pie stirnas pieskrēja Rožkovs. Netēmē- jot viņš izšāva un, kā tādās reizēs gadās, nopūde- lēja. Tad šāva nākošais, pēc tam trešais — un tā visi pēc kārtas. Nopūdelēja visi. Stirna piecēlās un ar lielām pūlēm, slīdēdama uz spoguļgludā ledus, laimīgi nokļuva līdz pretējam krastam un ar vienu lēcienu nozuda krūmos.

Tajā brīdī no meža parādījās suņi. Tie skrēja gan sasaistīti pa divi un pa trīs, gan pa vienam. Saslietās ausis, kvēlojošās acis un straujā elsošana liecinaja, ka viņi dzenas pa zvēra pēdām.

Mums garām suņi aizdrāzās tādā ātrumā, ka neizdevās tos aizturēt.

Pēc minūtēm desmit atskrēja Maruničs, turēdams kreisajā rokā šauteni un ar labo visā spēkā vēzēdams. Izskats viņam bija izmisīgs, villaina cepure nobrukusi uz acīm, seja saskrāpēta, apģērbs saplēsts.

—   Kur? Kur? — viņš kliedza.

—   Kas? — pārsteigtie strēlnieki vaicāja.

—   Nu tā stirna! — viņš nepacietīgi atkliedza.

—   Viņa taču atskrēja te, pie jums. — Un, ieraudzījis suņus jau pie upes, skrēja tiem pakaļ.

—   Paga! Pagaidi! — Rožkovs viņam uzsauca.

—   Viss ir cauri: stirna sen projām!

Maruničs apstājās, pētoši paskatījās uz upi, tad atmeta ar roku un griezās atpakaļ.

Ar Maruniču bija gadījies, lūk, kas.

Posdamies medībās, viņš nebija pielādējis šauteni, bet aptveri ar patronām aizbāzis aiz velteņa stulma.

Divpadsmit braucamie suņi, kurus viņš paņēma līdzi, domāja, ka tos ved pastaigā, un spēcīgi rāvās siksnās uz priekšu. Baidīdamies, ka tie var izrauties, Maruničs izdevīgā brīdī piesēja pavadas galu sev pie jostas.

Kā par postu, tieši tajā mirklī no tuvākās gravas izskrēja stirna. Atcerējies, ka šautene nav pielādēta, Maruničs sāka taustīt aiz velteņa stulma pec patronam, bet aptvere bija ieslīdējusi veltenī tik dziļi, ka viņš nevarēja ar roku aizsniegt. Tad Maruničs apsēdās, noāva velteni un izkratīja no tā aptveri. Tajā brīdī suņi saoduši stirnu un metušies tai pakaļ.

Maruničs stāstīja, kā suņi vilkuši viņu saitē pazemi kā kluci. Viņš kliedzis, ķēries pie krūmiem, pie akmeņiem — pie visa, kas gadījies pa rokai.

Par laimi, viņš drīz iesprūdis starp diviem tuvu kopā augošiem kokiem — aukla pārtrūkusi, un suņi jau vieni paši dzinušies stirnai pakaļ.

Tad Maruničs gājis pa pēdām atpakaļ pēc sava velteņa. Blakus veltenim gulējusi zemē arī šautene un patronu aptvere.

Pielādējis šauteni, strēlnieks steidzies suņu pēdās, cerēdams, ka suņi stirnu panāks. Cilvēku kliedzieni un šāvieni atveduši Maruniču pie fanzas.

Kad Maruničs uzzināja, ka stirna aizlaista, viņš noskaitās.

—   Es tik ilgi džinos ar suņiem tai pakaļ, bet jūs gulošai nevarējāt trāpīt! — viņš šķendējās. — Nekad vairs neiešu jums medībās gaļu gādāt!

Viņš sāka vilkt no rokām skabargas un zieda ar jodu skrāpējumus un sasitumus, kuru bija tik daudz, ka viņš kļuva raibs kā panteris.

—   Pietiek jums ņirgāties! — Maruničs uzsauca strēlniekiem, kas smējās vēderus turēdami, uzskatot viņa ar jodu izraibināto ģīmi.

Maruničs devās uz virtuvi pie sava darba, bet strēlnieki aizgāja meklēt suņus.

Jau lielā krēslā strēlnieki atgriezās ar suņiem.Viens no četrkājiem piegāja pie Maruniča un sāka riet.

—   Arī tu man ņirgāsies! Prom, nolādētais! — Maruničs uzkliedza un meta sunim ar pagali.

mežac0ku medības ziemā

Vakarkrēslā mēs nonācām pie nelielas udegiešu apmetnes, kurā bija trīs jurtas. Nezināmu cilvēku bara ierašanās kaut kur «no augšas», no kalniem, udegiešus sākumā nobiedēja, taču, kad tie uzzināja, kas mēs esam, viņi nomierinājās un uzņēma mūs ļoti viesmīlīgi.

jau divi nedējas, kopš mēs bijām gājuši pa taigu. No tā, cik ļoti strēlnieki un kazaki tiecās sasniegt apdzīvotas vietas, es secināju, ka tiem nepieciešama daudz ilgāka atpūta nek'ā parastā nakšņošana mežā. Tāpēc nolēmu

pavadīt te ari dienu. To uzzinot, strēlnieki sāka iekārtoties jurtās. Parastie nometnes darbi te bija lieki: nevajadzēja sliet teltis, cirst egļu zarus, gādāt malku. Kazaki noāva kājas un tūdaļ sāka vārīt vakariņas.

Vakarā atgriezās no medībām divi jauni udegieši; tie stāstīja, ka netālu no apmetnes uzgājuši mežacūku sliedi un rīt mēģināšot baru ielenkt. Medības likās būt interesantas, un es nolēmu iet viņiem līdzi. Udegieši sagatavojās medībām. Viņi pārsēja slēpju siksnas un uzasināja pīķus. Norunāja iziet medībās jau pirms saules lēkta, tālab pēc vakariņām visi tūdaļ nolikās gulēt.

Bija vēl agrs, kad sajutu, ka kāds rausta mani aiz pleca. Es pamodos. Jurtā spoži kurējās uguns. Mednieki jau bija saposušies; kavējās tikai manis dēļ. Es aši apģērbos, padzēru tēju un kopā ar viņiem izgāju upes krastā.

Udegieši gāja pa priekšu, es viņiem sekoju. Pagājuši gabaliņu pa upi, viņi nogriezās sānis, tad uzkāpa nelielā kalnu grēdiņā un nogāja lejā blakus ieplakā. Te mednieki apspriedās. Tālāk jau gāja klusi, bez runāšanas.

Pēc pusstundas jau uzausa pilnīga gaisma. Tobrīd mēs bijām nonākuši tajā vietā, kur vakar redzēta mežacūku sliede. Jāpiezīmē, ka vasarā mežacūkas dienā atpūšas, bet ēsmu meklē naktī. Ziemā — otrādi: dienā tās ir nomodā, bet naktī guļ. Tātad vakarējais bars nevarēja būt tālu aizgājis.

Sākās iedzīšana.

Pirmoreiz mūžā redzēju, cik ātri udegieši skrien ar slēpēm pa mežu. Es sāku no medniekiem atpalikt un drīz jau pazaudēju tos no redzesloka pavisam, taču tas mani nemulsināja. Es nesteigdamies gāju pa viņu slēpju sliedi.

Pēc pusstundas noguru un apsēdos atpūsties. Pēkšņi izdzirdu aiz muguras troksni. Atskatījos un ieraudzīju divus mežakuiļus vieglā riksītī šķērsojot slēpju sliedi. Ātri pacēlu šauteni un izšāvu, bet netrāpīju. Izbiedētie mežakuiļi metās sānis. Neatradis pēdās asinis, nolēmu dzīties tiem pakaļ.

Pēc minūtēm divdesmit es mežakuiļus panācu. Redzams, tie bija noguruši un gausi brida pa dziļo sniegu. Piepeši dzīvnieki sajuta briesmas un abi reizē, it kā pēc komandas, aši pavērsās pret mani. No tā, kā viņi kustināja žokļus, un no skaņām, ko varēju dzirdēt, nopratu, ka zvēri trin ilkņus. Acis abiem meža- kuiļiem gailēja, nāsis bija ieplestas, ausis saslietas. Ja man priekšā būtu tikai viens zvērs, es varbūt šautu, bet te bija,divi ilkņiem bruņoti mežakuiļi. Nebija Šaubu, ka tie metīsies man pretim. Es atturējos no šaušanas un nolēmu gaidīt izdevīgāku bridi. Mežakuiļi mitējās klacināt ilkņus, saslēja smecerus uz augšu un sāka ošņāt gaisu, tad lēnām pagriezās un gāja projām.

Tad es apmetu viņu pēdām līkumu un atkal tos panācu. Mežakuiļi atkal apstājās. Viens sāka ar ilkņiem ārdīt kritušam kokam mizu. Pēkšņi dzīvnieki saka ausīties, izgrūda īsu rēcienu un brida prom pa kreisi no manis. Tajā brīdī ieraudzīju četrus udegiešus. No viņu sejām nopratu, ka tie mežakuiļus pamanījuši. Es viņiem piebiedrojos.

Mežakuiļi nebija paguvuši nekur tālu aiziet. Tie apstājās un sagatavojās aizstāvēties. Mednieki zvērus ielenca un sāka no visām pusēm tiem tuvoties. Tas lika mežakuiļiem svaidīties gan uz vienu, gan uz otru pusi. Beidzot tie neizturēja un metās virsū cilvēkiem, lai izlauztos no aplenkuma.

Udegieši apbrīnojami veikli iedūra tiem ar pīķiem. Vienam mežakuilim dūriens bija trāpījis tieši zem lāpstiņām, otrs bija ievainots kaklā. Ievainotais meža- kuilis brāzās medniekam virsū. Jaunais udegietis centās zvēru ar pīķi atturēt. Noskanēja īss, sauss krak- stiens — pīķa kāts mežakuiļa zobos pārlūza kā nieka žagars. Mednieks zaudēja līdzsvaru un pakrita ar seju uz priekšu. Mežakuilis metās uz manu pusi. Es pacēlu šauteni un izšāvu gandrīz tiešā tēmējumā. Par laimi, lode bija trāpījusi zvēram taisni galvā.

Tikai tad es pamanīju, ka tas udegietis, kuram mežakuilis salauza pīķi, sēž sniegā un ar roku aizspiež ievainojumu kājā. Brūce stipri asiņoja. Arī pats cietušais nevarēja pateikt, kurā mirklī mežakuilis bija paguvis ieskrambāt viņam kāju ar savu ilkni. Es cietušo pārsēju, bet udegieši uz ātru roku saslēja zaru būdu un sanesa malku. Viens palika pie ievainotā, otrs aizgāja pēc nartām, bet pārējie atkal devās medībās.

Mednieka ievainojums apmetnē neizraisīja satraukumu — viņa sieva smējās un pazobojās par vīru. Sādi gadījumi te notiek tik bieži, ka neviens tiem nepiegriež īpašu vērību. Katra vīrieša ķermenī atrodamas mežakuiļa ilkņu un lāča nagu iecirstas rētas.

.

tīģeru medības

Tajā gadā pie Atiujas upes bija daudz tīģeru. Tie izturējās ļoti nekaunīgi un iedrošinājās tuvoties cilvēku mītnēm. Pāris nedēļu pirms mūsu atnākšanas kāds tīģeris uzvedies apbrīnojami uzbāzīgi. Tas pasācis gandrīz vai katru dienu ierasties pie udegiešu mītnes, bieži vien gaišā dienas laikā. Udegieši sākumā pilnīgi nopietni mēģinājuši tīģeri pārliecināt, lai tas liek viņus mierā, pēc tam sākuši draudēt tam ar pīķiem un šaujamiem ieročiem. Taču nekas nav I līdzējis.

Tīģeris staigājis pa viņējo upes krastu, nogūlies iepretim jurtai uz ledus, plātījis rīkli un biedējis ļaudis.

Reiz vakarā viena sieviete gribējusi iziet no jurtas pēc ūdens. Tikko pavērusi durvis, tūdaļ ieraudzījusi svītraino briesmoni pavisam tuvu pie mītnes. Viņa aši aizcirtusi durvis. Tad viens no udegiešiem ar nazi izurbis jurtas tāšu sienā caurumu un pa to izšāvis uz tīģeri. Zvērs pakritis, bet tūdaļ cēlies un līšus aizlīdis pāri upei pa ledu. Rītā atraduši to otrajā krastā nosprāgušu. Udegieši apbēruši beigto zvēru ar sniegu un abās pusēs iesprauduši mietus ar skaidiņām galos, lai darītu zināmu garāmejošiem cilvēkiem, ka šī vieta aizliegta, bet paši pārcēlušies uz dzīvi upes krastā mazliet lejāk, kur tos visus arī sastapu.

Kad man pastāstīja par notikušo, es aizgāju līdz tai vietai, kur gulēja beigtais tīģeris. Tas bija liels un lielisks tēviņš. Diemžēl āda jau bija galīgi pagalam, vilna tai nāca nost lielām lēkšķēm. Es gribēju paņemt zvēra skeletu, bet udegieši par to uztraucās. Viņi sacīja, ka to nedrīkstot darīt, jo tad viņiem nebūšot glābiņa no citiem tīģeriem, tie nākšot atriebties par viņu ciltsbrāļa līķa apgānīšanu.

Pēc pāris dienām es tomēr aizgāju pie beigtā zvēra, taču to vairs neatradu. Tajā vietā, kur gulēja tīģeris, bija liels lāsmenis: tumša ūdens straume ātri un bez trokšņa bēga zem ledus.

Mēs ar Krilovu devāmies izlūkos.

Drīz es pamanīju divējas pēdas: vienas lielas — vecas, otras mazākas — svaigas. Pēdas veda pa dangām un ieplakām uz vienu un otru pusi, gāja šķērsu, meta līkumus un nāca atpakaļ.

Vienā vietā mēs uzdūrāmies uz pilnīgi svaigām tīģera pēdām. Krilovs palaida vajā suni Kadi, ko bijām paņēmuši līdzi, taču suns neskrēja vis uz priekšu, bet, bāzdams purnu dziļi sniegā, sāka apošņāt katru krūmiņu, kuram gājām garām. Pēc brīža Kadis atkal gāja pa graviņām, tad apstājās un sāka ausīties. Pāris reižu suns pieplaka pie zemes uz vēdera, paraujot zem sevis ķepas. Suņa noskaņojums pielipa arī mums. Kadis neiedrošinājās iet tālāk, saspringtās gaidās apstājāmies arī mēs. Pieglaudis ausis, suns lūkojās apkārt, tad pēkšņi steigšus paskrēja atpakaļ, patecēja garām Krilovam un cieši piespiedās man pie kājām. Es to paglaudīju un jutu, cik ļoti suns dreb.

Tīģeris bija kaut kur tuvumā.

Mēs abi sastingām, kur stāvējuši, sasprindzinot dzirdi un redzi, taču ne mazākā čaukstoņa nesatrauca dzi|o meža klusumu. Piepeši noskanēja spalgs lauska spēriens. It kā elektriskās strāvas trieciens izskrēja man cauri no galvas līdz kājām. Krilovs aši pavērsās uz trokšņa pusi. Suns sadrebēja un vēl ciešāk piespiedās man klāt. Mēs tikai pēc brīža apjēdzām, ka tas bija sala joks.

Kadis atkal sāka iet uz priekšu. Suns meta lielu līkumu. Likuma centrā bija liela, zemu pielikusi papele. Izskatījās, ka tā guļ vai pie zemes. Sniegs pie papeles bija samīdīts, vietām izrakņāts, un zem koka rēgojās tumšs plankums. Mēs apstājāmies. Es noliecos un pacēlu sasalušu kāda auga saknes bumbuli. Krilovs aizsvieda to līdz papelei, bet tur joprojām viss palika klusu. Tad mēs drošāk piegājām pie aizdomīgā koka.

Tas bija tīģera midzenis. Izrādījās, ka resnā papele ir dobumaina. Zem tās nepavisam nebija sniega, sausā zāle visnotaļ nogulēta. Midzenī mētājās daudz apgrauztu kaulu. Bija redzams, ka plēsoņa midzenī dzīvo jau ilgi. Tuvākā koka stumbrā, tādā augstumā, ko es tikko varēju aizsniegt ar šautenes stobra galu, bija redzamas garenas skrāpējumu svītras. Es norādīju Krilovam uz koka mizā ieskrāpētajām svītrānv un skaidri iztēlojos, kā tīģeris izlien no migas, žāvājas, tad izslējās uz pakaļkājām un, muguru izliecis, trin nagus.

Pie papeles sniegā bija daudz vecu pēdu. Un nevarēja zināt, vai tīģeris ir aizgājis medībās vai ari mēs esam viņu iztraucējuši.

Mēs devāmies atceļā pa savām pēdām un drīz iznā- cām pie upes. Tūdaļ kļuva vieglāk ap sirdi: nodevīgais, briesmu pilnais mežs palika aiz muguras, priekšā pletās platais, sniega klātais upes klajums.

Apmetnē viss bija kārtībā: telts uzslieta, no skursteņa kopā ar dūmiem gaisā skrēja dzirksteles, bet līdzās teltij uz skuju un sausas zāles paklāja atpūtās braucamie suņi.

Vakarā es darbojos pie dienasgrāmatām, pēc tam devu vajadzīgos rīkojumus un agri nolikos gulēt.

Pieposi naktī mani uzmodināja liels troksnis. Es pie- lēcu kājās. Arī mani pavadoņi bija uzmodušies un nesapratnē lūkojās apkārt. Ārā bija dzirdami rējieni, kaucieni, gaudošana. Suņi kā traki raustījās savās saitēs. Strēlnieki aši uzrāva zābakus un izskrēja no telts.

Suņi bija savarzājuši siksnas, saspiedušies cieši kopā un bailīgi lūkojās apkārt. Daži bija norāvušies no saitēm un, astes iemieguši, skraidīja ap telti. Kas noticis? Kādēļ tāds satraukums?

—   Laikam ir atstaigājis tīģeris, — Krilovs sacīja.

Es liku piesiet suņus un uzkurt ugunskuru.

—   Mana suņa nav! — pēkšņi nelabā balsī iesaucās Maruničs.

Mēs ar Krilovu aizgājām pie viņa un tur sniega ieraudzījām asins lāses un svaigas tīģera pēdas. Tagad viss bija skaidrs. Svītrainais plēsoņa ir nožmie- dzis un aiznesis suni.

Es sāku uzmanīgi pētīt pēdas un pēc tām bez grūtībām iztēlojos notikuma norisi. Tīģeris gājis pa upi gar mūsu krastu. Ieraugot apmetni, paslēpies aiz kri- talam. Te tas ilgi stāvējis, tad nogūlies uz vēdera, izstiepdams ķetnas uz priekšu. Vēlāk pārkāpis pāri kritalu lužņai un pa graviņu piezadzies pie apmetnes. Sī graviņa ar savu kraujo malu vistuvāk pieveda pie vietas, kur bija piesieti suņi. Izlēkt no slēptuves, sagrābt vienu no suņiem un atkal nozust biezoknī — tas tīģerim bija vienas minūtes darbs.

Mēs nolēmām ņemt līdzi četras šautenes un iet pa zvēra pēdām. Ja viņš ir aiznesis suni uz savu midzeni, tad mēs viņu aplenksim tur, ja turpretim viņš pametīs savu laupījumu un aizbēgs, mēs uzrīkosim šautenes ap papeli tā, lai tās pēc pieskāriena šauj, tad iesim mājās un gaidīsim. Tā arī izdarījām. Sešos rītā es, Krilovs, Rožkovs un Gļegola devāmies ceļā, ņemdami līdzi visu vajadzīgo šauteņu paššaušanas iekārtošanai.

Tīģera pēdas veda taisni mežā. No tām bija redzams, ka zvērs, sagrābis suni, sākumā auļojis lieliem lēcieniem, tad skrējis riksi un pēdējo pusversti gājis soļiem. Norautā saites siksna vilkusies pa sniegu. Kādu versti nogājis, tīģeris apstājies klajumiņā un sācis suni ēst. Izdzirdis mūs tuvojamies, bija pametis savu laupījumu un aizbēdzis. Suns bija līdz pusei apēsts. Mēs sākām iekārtot tam apkārt šautenes paššaušanai.

Iedzinām zemē mietus netālu citu no cita. Pie mietiem piesējām šautenes — ar stobru tajā virzienā, no kurienes bija gaidāms zvērs. Tīģera medībām paššaušanai sagatavotās šautenes piestiprina četru līdz astoņu veršoku augstumā virs cilvēka ceļgala (samērīgi ar tīģera ķermeņa augstumu) ar tādu aprēķinu, lai lode trāpītu zvēram sānā, mazliet zem lāpstiņas. Mēs piestiprinājām šautenes, pielādējām tās, uzvilkām sprūdus, bet starp nolaižamajām mēlītēm un ietvaru iebāzām koka puļķīšus. Puļķīša tievgalim tika piesieta aukliņa, to pārvilka pāri zvēra pēdām un piestiprināja pie koka. Tīģeris ir radis biezoknī ar krūtīm raut pušu dažādus staipekņaugus un nepievērsīs uzmanību auklai, kas pieskarsies tā ķermenim. Viņš virzīsies uz priekšu, savilks auklu, puļķītis ar resno galu tiks rauts gar mēlīti un nospiedīs to. Tīģeris pats sevi nošaus. Mēs tādā veidā iekārtojām četras šautenes: lai tīģeris nāktu, no kuras puses nākdams, viņam katrā ziņā bija jānokļūst kādai uzvilktai šautenei pa šāvienam.

Pēc tam mēs ar egļu zariem noslaucījamsavas pēdas un atgriezāmies apmetnē. Kad tuvojas vakara krēsla, es liku uzkurt pie suņiem ugunskuru un nostādīt bruņotu sargu. Nakts pagāja mierīgi, šāvienus nedzirdējām.

Rītā agri strēlnieki aizslēpoja apskatīt paššāvējas šautenes un atgriezušies ziņoja, ka tīģeris naktī nācis pie sava laupījuma. Apgājis sunim ar lielu līkumu apkārt, tuvojies tam, tomēr jutis kaut ko nelabu un nav iedrošinājies to aiztikt. Apstājies divu soļu atstatumā no izstieptās auklas, tīģeris nogūlies uz vēdera. Secinot no tā, ka sniegs tajā vietā sācis kust, tīģeris tā gulējis diezgan ilgi. Pirms rītausmas zvērs piecēlies un aizgājis atpakaļ. Strēlnieki devušies pa pēdām un aizgājuši līdz midzenim; padzirdot cilvēku tuvošanos, zvērs aizbēdzis.

Nolēmām aplikt paššāvējas šautenes zvēra midzenim. So uzdevumu apņēmās veikt Krilovs ar diviem strēlniekiem, bet es paliku apmetnē. Jau lielā krēslā viņi pārnāca un stāstīja, ka atceļā kādā no attekām atraduši lielu kaudzi sasaldētu zivju, no visām pusēm appītu ar kārklu klūdziņām. Zivis, acīm redzot, piederēja udegietim Maham Kjalondigam. Tīģeris esot uzlauzis klūdziņu pinumu un mielojies ar zivīm. Spriežot pēc pēdām, tas noticis vakarnakt.

Ar vakarkrēslas iestāšanos mēs visus suņus ievedām teltī. Tiesa, tas sagādāja mums daudz neērtību, bet mēs nolēmām tās paciest.

Arī otra nakts pagāja mierīgi. Tīģeris staigāja ap midzeni un ap beigto suni. Viņš nojauta briesmas un negribēja riskēt ar savu dzīvību, bet es nolēmu palikt šai vietā kaut vai veselu nedēļu un gaidīt, kamēr bads padarīs viņu mazāk pacietīgu un mazāk piesardzīgu. Tiģeris tomēr izrādījās gudrāks, nekā es domāju.

Augu dienu mēs nosēdējām teltī: lāpījām apģērbu, labojām suņu aizjūgu un sakārtojām nartas.

Vakarā, izgājis no telts, ieraudzīju udegieti Mahu skrienam pa aizsalušo upi uz mūsu pusi. Viņš bija ļoti izbiedēts.

—   Kas noticis? — es vaicāju.

—   Slikti! — viņš atbildēja. — Tīģeris aiznesa suni.

Tad vel piebilda, ka zvērs nekur tālu neesot aizgājis, ēdot suni turpat viņa mājokļa tuvumā.

Līdz tumsai bija vairs tikai kādas pusotras stundas. Es aprēķināju: ja skriešu uz apmetni pēc šautenes un no turienes atpakaļ līdz udegieša jurtai, paies ne mazāk par stundu. Tīģeris pa to laiku pagūs apēst visu suni un mierīgi aizies. Es jautāju udegietim, vai viņam ir šaujamais. Viņš atbildēja, ka šim esot Berdana šautene, bet svēto zvēru viņš nešaušot. Taču esot jāņem vērā, ka tīģeris pats uzbrucis viņa mājoklim, tāpēc viņš mani pavadīšot līdz tai vietai, kur tīģeris patlaban atrodoties. Es devos līdzi udegietim, bet Krilovs un Rožkovs aizskrēja uz mežu pēc šautenēm. Pēc minūtēm divdesmit es jau biju Mahas jurtā. Viņa sieva ar diviem bērniem izbiedēta sēdēja tālākajā jurtas kaktā, sakurinājusi pie ieejas lielu ugunskuru. /Suņi bija ievesti jurtā un piesieti pie kārtīm, uz kurām balstījās jumts.

Udegietis izņēma no pagalvja un sniedza man savu šauteni. Tā bija veca «berdaniete». Es to apskatīju — viss.it kā bija kārtībā. Uzvilku belzeni un nospiedu sprūdu. Man likās, ka atspere darbojas vāji.

8-1

Sāku udegieti steidzināt. Viņš pārāva kājas un paņēma pīķi. Pirms iešanas Maha man sacīja, ka nevis viņš dodoties nogalināt tīģeri, bet gan es un ka pīķi viņš ņemot līdzi tikai tāpat vien, visādam gadījumam.

Es apstiprināju, ka visa atbildība par varenā zvēra nogalināšanu gulsies tikai uz mani vien. Pēc tam mes piesējām slēpes un gājām.

Bet, kamēr udegietis bija skrējis pie mums uz mūsu nometni un kamēr es pētīju viņa šaujamo, bija noticis kaut kas tāds, ko mēs nekādi nevarējām paredzēt. Tīģeris bija pārvietojies daudz tuvāk pie jurtas, apgūlies aiz kraujas uz attekas ledus un sācis suni notiesāt.

Nedomādami, ka zvērs tik tuvu, mēs gājām pa atteku, skaļi sarunādamies.

Pēkšņi Maha apstājās kā zemē iemiets. Es viņam uzskrēju virsū un gandrīz pakritu. Ap trīsdesmit soju attālumā es ieraudzīju tīģeri. Tas stāvēja nekustīgi, uzmeties ar priekšējām ķetnām uz siekstas, un cieši raudzījās uz mums.

Uz mirkli zvērs atņirdza zobus; spalva uz muguras tam saslējās stāvus; viņš divreiz lēni pakustināja asti. Es apjuku un sastingu, mans līdzgaitnieks tāpat.

Pēkšņi es atcerējos šauteni. «Jāšauj,» man galvā pazibēja doma. «Visādā ziņā jāšauj, citādi būs par vēlu…» Es pacēlu šauteni pie vaiga un nospiedu sprūdu. Belzenis noknikšēja, bet šāviena nebija. Atkal uzvilku gaili, un atkal šāviena nebija. Tajā brīdī man aiz muguras parādījās mūsu strēlnieki. Redzēdami, ka es tēmēju uz tīģeri, bet nešauju, viņi taisījās šaut uz zvēru jau no liela attāluma. Taču arī viņu šautenes, divas diennaktis stāvējušas salā un, domājams, pārāk biezi saeļļotas, nešāva.

Tīģeris vēl brītiņu stāvēja uz vietas, tad pagriezās un, vairākkārt atskatīdamies, lēni gāja uz mežu. Tajā brīdī mums garām aizsvilpa divas lodes, taču neviena no tām zvēram netrāpīja. Tīģeris taisīja lielu lēcienu un vienā mirklī bija augšā uz kraujas. Tur tas apstājās, vēlreiz atskatījās uz mums un nozuda krūmos.

Mēs četratā piegājām pie tās vietas, kur tīģeris bija stāvējis, un aiz siekstām uz ledus ieraudzījām pa pusei apēsto suni.

Uzbudināts es apsēdos uz siekstas nesapratnē, ko darīt. Udegieša šautene vēl bija man rokās. Dusmās iesviedu to kā pagali krūmos.

Kad udegietis uzzināja, ka visām trijām šautenēm bijusi kļūme, viņu pārņēma neaprakstāms uztraukums. Es sāku lamāt viņa «berdanieti», bet udegietim šajā jautājumā bija savs ieskats.

Tīģeris viņa acīs kļuva vēl svētāks dzīvnieks. Tas var visu: viņa skatiena iespaidā pat šautenes nespēj izšaut. Tīģeris to zina, tāpēc itin mierīgi skatās uz cilvēkiem, kas tam tuvojas. Vai tad tādu zvēru drīkst medīt! Un, ne vārda vairāk nesacīdams, udegietis pacēla savu «berdanieti», nopūta sniegu no aizslēga un klusēdams aizslēpoja pa mūsu sliedi atpakaļ uz savu jurtu. Bet mēs apsēdāmies uz siekstas un sākām prātot, ko darīt tālāk.

Nolēmām izlikt abpus beigtajam sunim divas paš- šaušanai uzvilktas šautenes. Trešajā malā bija stāvā krauja, bet ceturtā palika atklāta.

Man iešāvās prātā laimīga doma — novietot tajā malā paššaušanai uzvilktu loku ar bultu.

Iekārtojuši šautenes, noslaucījām pēdas un pa attekas ledu devāmies atpakaļ uz jurtu. Udegietis iedeva mums savu loku, pamācīja, kā tas uzstādāms, taču atkal uzsvēra, ka viņš tīģera medībās nepiedalās.

Mēs ar Krilovu atgriezāmies pie beigtā suņa. Aizšķērsojuši ar paššaušanai uzstādīto loku brīvo pieeju no attekas puses, uzkāpām pretējā krasta stāvajā kraujā un sākām gaidīt tīģeri.

Es sēdēju aiz krūma un baidījos pat pakusteties. Brīžam man šķita, ka redzu uz upes kādu ēnu. Beidzot satumsa pavisam un nebija vairs saskatāma pat vieta, kur gulēja beigtais suns. Es pacēlu šauteni pie vaiga un mēģināju tēmēt, bet grauds vairs nebija redzams.

—   Jāiet, — es klusi sacīju Krilovam, — sāk stipri salt.

—   Arī man salst kājas, — kazaks atbildēja.

Un mēs atgriezāmies jurtā.

Tur visi jau gulēja, tikai udegietis vēl sēdēja pie pavarda uguns un gaidīja mūs. Mēs paēdām saldētas zivis, padzērām tēju, apgūlāmies uz lāčādas un aizmi- gām kā nosisti.

Ap sešiem rītā udegieša sieva mani modināja. Viņa uzvārīja mums divas zivis ar ikriem un čumizu. Es vaicāju, vai naktī nav dzirdēts šāviens. Udegietis atbildēja, ka augu nakti pavadījis bez miega, taču neko neesot dzirdējis. Es palūdzu, lai viņš aiziet aplūkot paššaušanai izliktos ieročus.

Maha drīz atgriezās satraukts un stāstīja, ka loka aukla esot nolaista un sniegā redzamas asinis. Mahas ziņojums pacēla mūsu noskaņojumu. Ja tīģeris nopietni ievainots, tālu tas neaizies, atgulsies kaut kur tuvumā.

Steidzāmies uz notikuma vietu.

Acīs vispirms krita izbradātais sniegs un daudzi spilgti sarkani asins plankumi tajā. Acīm redzot, tīģeris bija nācis pie beigtā suņa īsi pirms ausmas. Apgājis apkārt šautenēm, tas bija apstājies pretējā pusē un, neredzēdams te nekāda šķēršļa, sniedzies pēc laupījuma, aizskāris astru auklu un iedarbinājis uzvilkto loku. Bulta tam trāpījusi kreisajā lāpstiņā. Tīģeris izdarījis milzu lēcienu, pēc tam saliecies un mēģinājis ar zobiem bultu izraut, taču viņa ķetnas uz ledus slīdējušas. Zvērs ievēlies lāsmeni, bet tūdaļ no tā izrāpies. Turpat zemē mētājās apgrauztais bultas kāts, bet as- menis bija palicis brūcē un, šķiet, ļoti sāpīgi dūrās. Bija redzams, ka tīģeris ilgi pūlējies to aizsniegt. Beidzot palīdis zem kraujas. Te viņš atspiedies ar muguru pret klinti, ar priekšējām ķetnām pret sakritušajiēm kokiem, ar pakaļējām — pret sasalušajiem oļiēm un beidzot satvēris ar zobiem bultas asmeni un izrāvis to no lāpstiņas kaula.

Tajā vietā bija visvairāk asiņu sniegā. Atsvabinājies no bultas, tīģeris tūdaļ devies uz mežu. Sākumā ievainoto ķetnu vilcis pa sniegu, vēlāk jau sācis viegli uz tās balstīties. Zvērs gājis, izvēloties blīvāku biezokni, kur mazāk sniega. Labējās ķetnas iemītās pēdas dziļas, bet kreisās — sniegā tikai mazliet iespiestas. Redzams, ka zvērs saudzējis slimo kāju un centies to ne- piepūlēt. Asiņu sniegā arvien mazāk' un mazāk. Tātad zvērs nav bijis smagi ievainots, un jāšaubās, vai mums izdosies drīz to panākt.

Jo tālāk, jo mežs biezāks un kritušu koku piegāzts. Milzīgi, veci koki, nekustīgi un stingi kā pārakmeņo- jušies, gan pa vienam, gan veselām rindām izpeldēja no biezokņa. Te valdīja krēsla, ko nespēja kliedēt pat dienas gaisma.

Vienubrīd mēs bijām piegājuši tīģerim pavisam tuvu. Tas bija ielīdis biežņā un gulēja uz sāna, acīm redzot, laizīdams brūci. Viņš tik ļoti bija ar šo procedūru nodarbināts, ka nemanīja mūs, kamēr bijām piegājuši tam gandrīz gluži klāt.

Tādos gadījumos jābūt ļoti uzmanīgiem.

—   Kaptein, — udegietis man pačukstēja, — nevajag steigties!

Un tajā mirklī es ieraudzīju lielu svītrainu ķermeni pazibam otrpus kritalu kaudzei. Zvēru pamanīja arī Rožkovs, taču ari viņš, tāpat kā es, nepaguva izšaut.

Mēs gribējām turpināt sekošanu, bet udegietis sacīja, ka esot veltīgi zvēru tālāk dzīt, jo tas ievainots pavisam viegli, jau paguvis atlabt un no biezokņa ne tikai nevairās, bet cenšas iet tur, kur mežs biezāks un vairāk piegāzts.

Udegieša argumenti bija pārliecinoši, tomēr mēs nolēmām vēlreiz izmēģināt laimi. Pēc pieticīgām brokastīm, remdējuši slāpes ar sniega saujiņu, atkal devāmies pa tīģera pēdām. No tām bija redzams, ka sākumā tas auļojis lēcieniem, vēlāk skrējis riksī, pēc tam gājis soļos.

Pēkšņi Krilovs, kas gāja pirmais, apstajās un, norādot uz pēdām sniegā, klusi sacīja:

—   Tīģeris mūs apiet.

Patiešām ieslīpi un šķērsām tām tīģera pēdām, pa kurām mēs dzināmies zvēram pakaļ, bija iemītas otras tādas pašas pēdas. Tīģeri neapgāžami nodeva klibošana ar kreiso kāju. Bija skaidrs, ka, neatlaidīgās vajāšanas sakaitināts, tīģeris nolēmis pats pāriet uzbrukumā. Viņš bija apmetis lielu līkumu, divreiz šķērsojis savas pēdas un kaut kur paslēpies, lai mums uzbruktu. Stāvoklis kļuva nopietns. Mēs kļuvām divtik piesardzīgi un sākām iet vēl lēnāk. Drīz tīģeris šķērsoja savas pēdas trešo reizi.

Mēs bijām tik ļoti aizrāvušies ar medibām, ka pat nemanījām, ka norietēja saule un salta krēsla apņēma mežu.

—   Slikti, — sacīja udegietis, skatīdamies gaisos, — apmācas. Būs liels sniegs.

Mežs kļuva pavisam krēslains. Šķita, it kā koku stumbri būtu sastājušies ciešāk cits pie cita, lai aizšķērsotu mums ceļu.

Es paskatījos pulkstenī. Bija ap pieciem vakarā.

Vajadzēja griezties atpakaļ, kaut vai tāpēc, lai remdinātu izsalkumu. Apstākļi spieda mūs atstāt «kaujas lauku», atkāpties zvēra priekšā. Saprāta balss sacīja: lai cik dārga tīģera āda, savējā tomēr dārgāka.

Pār taigu pārskrēja vēja brāzma. Mežs iešalcās nemierā, iedunējās. Un tūdaļ viss gaiss pieplūda ar baltu puteņa miglu, kurā nogrima viss, kas nupat vēl bija redzams.

—  Jāpasteidzas, — Krilovs sacīja, — citādi var iznākt, ka būsim spiesti pārnakšņot mežā.

Mēs pielikām soli. Slēpju sliedi atri aizputināja sniegs, to vairs tikko varēja samanīt. Drīz sliede pagaisa galīgi. Krilovs apstājās. Tad priekšā izvirzījās udegietis. Viņš labi zināja apkaimi un cauri sniega vāliem slēpoja taisnā ceļā uz savu mītni. Kļuva pavisam tumšs, grūti bija saredzēt, kas notiek desmit soļu atstatumā.

Es baidījos par saviem strēlniekiem, jo tie bija viegli ģērbušies, lai ērtāk būtu dzīties pakaļ tīģerim.

Par tīģeri vairs nedomāju, mani nodarbināja tikai viena doma: kaut jel ātrāk mēs nokļūtu līdz jtirlai. Beidzot nonācām pie tās vietas, kur ap beigto suni bijām nolikuši paššaušanai uzvilktās šautenes. Redzot pazīstamu vietu, visiem uzlabojās noskaņojums. Vēl minūtes desmit atrā gaitā — un es ieraudzīju starp kokiem iesarkanas dūmu šaltis, kas kopā ar dzirkstīm šāvās gaisā pa caurumu jurtas jumtā.

4 - 3559

pārgājiens ziemā

Mēs pārgājām pāri Sihote-Alinas kalnu grēdai. Izrādījās, ka Sihote-Alina rietumu nogāzē ir dziļi sniegi. Nartas nācās vilkt galvenokārt mums pašiem. Suņi grima dziļajās kupenās, rāvās augšā ar lēcieniem un maz palīdzēja. Tie prata izlikties, ka velk: siksna, pie kuras tie piejūgti, bija tikai mazliet sastiepta; par to varēja viegli pārliecināties, pieskaroties ar roku. Viltīgie dzīvnieki allaž atskatījās un, tiklīdz manīja, ka viņus grib pārbaudīt, tūdaļ izlikās, ka cenšas.

Jo tālāk uz leju pa upi, jo sniegs bija dziļāks un jo lēnāk mēs virzījāmies uz priekšu. Es nolēmu rīt

atstāt nartas nometnē un ar slēpēm iebraukt ceļu, lai nākamajā dienā to izmantotu.

Nometni ierīkojām upes labējā krastā, jaunā eglajā, augstas klints pavēnī. Vieta man šķita ērta: no vienas puses mūs aizsargāja no vēja krasts, no otras — mežs, no trešās — jaunais eglājs.

Otrajā dienā bez nartām devāmies iebraukt ceļu. Kad bijām gabaliņu atgājusi, es atskatījos un tikai tagad ieraudzīju, ka nometnes vietu neesam izraudzījuši visai labu. Augšā pār klinti bija pārkāries milzīgs sniega blāķis; tas jebkura brīdī varēja no- brukt un aprakt mūsu telti ar visiem cilvēkiem, kas tur iekšā. Nolēmu pēc atgriešanās pārnest telti uz citu vietu.

Visrūdītākais slēpotājs nespēj iet pa irdenu sniegu bez atpūtas vairāk par pusstundu. Tāpēc ik pēc divdesmit minūtēm tas no mums, kurš slēpoja pirmais, pārvietojās gājiena aizmugurē un viņa vietu ieņēma nākošais. Tā mainoties un iebraucot ceļu, mums pa visu dienu izdevās noiet tikai desmit kilometrus. Kad saule jau bija pavisam zemu pie apvāršņa, mēs griežamies atpakaļ.

Tuvojoties nometnei, jau iztālēm ieraudzīju, ka mūsu telts vietā guļ milzīga sniega kaudze juku jukām ar drazām, nobirušām no kraujas. Noticis tas, no kā baidījos: kamēr bijām prom, sniega blāķis nobrucis. Pagāja pāris stundu, kamēr ātrākām telti, uzstādījām to no jauna, sacirtām malku. Bija jau gluži tumšs, kad iegājām teltī un sākām gatavot vakariņas.

Nakts bija klusa un zvaigžņota. Mežā paretam skandināja lausks. Teltī bija mājīgi un samērā silti. Es izdarīju ierakstus dienasgrāmatā, Nozdrins maisīja biezputru katlā, Rožkovs, kājās stāvēdams, tina smēķi. Piepeši gaisā nodunēja savāds troksnis. Tas nāca kaut kur no apakšas, it kā no pazemes, it kā tur kaut kas liels un smags bruktu, irtu un ar dārdoņu gāztos lejup no viena ciļņa uz otru. Mūsu telts nodrebeja un salīgojās. Mežs iešalcās, no kokiem bira sniegs. Suņi sarosījās un sāka gaudot. Troksnis drīz aprima un aizbrāza uz ziemeļaustrumiem. Es tūdaļ sapratu: tā bija zemestrīce. Tagad man kļuva skaidrs ari, kāpēc bija nobrucis sniega blāķis.

Ja mēs taja laikā būtu atradušies nometnē, mums draudētu lielas briesmas.

Kad ietrīcējās zeme, Nozdrins, dūmos viebdamies un uz Rožkovu neskatīdamies, īgni iesaucās:

—   Beidz taču, neāksties!

—   Ko? — Rožkovs nesaprata.

—   Beidz kratīties, kad tev saka!

Viņš domāja, ka Rožkovs jokodamies krata telti un biezputras katlu.

Naktī notika vēl divi viegli grūdieni, taču es pa dienu biju tik ļoti noguris, ka gulēju kā nosists un nekā nedzirdēju. Mūsu slēpju sliede pa nakti bija brangi ap- sērsnojusi, un nākamajā dienā mēs nogājām ap desmit kilometru ātri un bez kādiem piedzīvojumiem.

Ceļa iebraukšanas dēļ mums nācās vienu un to pašu gabalu nosoļot trīs reizes, kas nozīmēja, ka pārgājienam mēs patērējām divreiz vairāk laika, nekā rēķināts. Tas sagadāja man bažas, jo pārtikas krājums bija paredzēts tikai trim nedēļām. Ļaunākā gadījumā to varēja pastiept vēl uz dienām četrām. Es cerēju sastapt goldus .— sabuļu medniekus, tāpēc uzmanīgi vēroju visas pēdas.

Gadījās, ka iepriekšējā dienā iebraukto sliedi nakti aizputināja sniegs, un tad nācās iebraukt ceļu no jauna. Pa dienu mēs tik ļoti nopūlējamies, ka atgriežoties tikko spējam pavilkt kājas; bet arī nometnē mūs gaidīja darbs: vajadzēja sacirst un sanest malku, pagatavot vakariņas un salabot apavus vai apģērbu. Sniegs bija tik dziļš, ka pat nometnē mēs nenoraisījām slēpes. Bez tām nevarēja ne ūdeni, ne malku atnest, ne pieiet pie nartām.

Mūsu apģērbs un apavi bija novalkāti līdz pēdējai iespējai. Un nav brīnums: tuvojās beigām jau otrais ceļojuma gads. Novalkātos apavus mēs neaizmetām, bet vedām līdzi un izmantojām ielāpiem. Sākumā lāpīšana notika reti, bet vēlāk arvien biežāk un biežāk — gandrīz katru dienu. Kad bija izlietots pēdējais zivju ādas ielāps, mēs sākām plēst puskažoku apakšmalas un no tām šūt untām pazoles. Taču šis materiāls bija neizturīgs un ātri nodila. Galu galā mēs bijām nošķērējuši savus puskažokus tik īsus, ka tie atgādināja īsās huzāru jaciņas. Tad mēs aizinetam virsdrēbju vidus- jostas, jo tās vairs nebija vajadzīgas un tikai traucēja, nobrūkot no īsajiem kažociņiem uz biksēm.

Labaks stāvoklis nebija ari ar veļu. Mēs jau sen neizģērbāmies. Veļa bija caur un cauri piesvīdusi un ira pa visām šuvēm. Atlikušie lēveri tikai vietām sedza miesu; tie slīdēja uz leju un traucēja kustības. Neizģērbjoties mēs šad un tad izvilkām pa skrandai pa fauro kabatu, gar apkakli vai pa piedurkni.

Nekad nebūtu domājis, ka mūsu ceļojums tik ļoti ieilgs. Pie visa vainīgi bija dziļie sniegi un biežās sniega vētras.

Visvētrainākās dienas bija laikā no 7. līdz 18. decembrim. Tieši tolaik mēs uzgājām mednieku vasaras būdiņu, celtu no bērza tāsīrn upes piekrastes oļainā klajumiņā. Būdiņa bija veca, pamesta pirms daudziem gadiem. Jumta tāsis sačervelējušās un caurumainas. Taču mēs tik ļoti nopriecājāmies par šo pirmo ceļā sastapto cilvēku mītni, it kā tā būtu visgreznākā viesnīca. Te taču bijuši cilvēki! Tiesa, sen, tomēr viņi te iegriezušies. Varbūt sastapsim tos ceļa.

Cik iespējams, būdiņu salabojām un sakārtojām: izmēzām sniegu, kas bija saputināts pa dūmu caurumu jumtā, izslaucījām drazas un ar zāles kušķiem aizbāzām caurumus.

Es cerēju, ka sniega vētra, kas pārsteidza mus pēdējā pārgājienā, drīz norims, taču maldījos. Rītausma vējš pārvērtās īstā aukā. Spēcīgas viesuļa virinās pagraba un svieda pa gaisu veselus sniega mākoņus un aurojot brāzās pār ieleju. Pa gaisu lidoja sīki zariņi, koku mizas un sausas zāles kušķi. Šķita, ka ari berza tāšu būdiņa nupat, nupat pacelsies gaisā. Visādam gadījumam mēs to ar nartu virvēm piesējām pie tuvāko koku stumbriem un saknēm.

Bijām sadedzinājuši visu kurināmo, un nu nācās iet pēc malkas. Taču Rožkovs, tiklīdz izgāja no būdas, tūdaļ apsaldēja seju. Uz nozilējušās ādas parādījās balti plankumi. Es steidzīgi sāku berzēt viņam seju ar sniegu.

Vētra kauca, tricinot būdu lidz pamatiem. Būdas iekšiene bija dūmaina un salta.

Kad ugunī bija iemesta pēdējā pagale, tas nozīmēja, ka, nelūkojoties uz vētru un salu, mums jāiet pēc kurināmā. Tad mēs ar Nozdrinu, aptinuši galvas ar segām, ar cirvjiem rokās izgājām no būdas.

Spēcīga viesuļa brāzma gandrīz nogāza mani gar zemi, taču es noturējos, pieķēries kārtij, kas bija dziļi iemieta sasalušajos oļos un ar kuru bija noslodzītas mūsu «viesnīcas» jumta tāsis. Visapkart risinājās kaut kas baigs. Vētra brāza pāri blīvu sniega jūkli. Cauri sniega aizkaram ieraudzīju Nozdrinu. Viņš stāvēja ar muguru pret vēju un centās slēpt seju. Uz labu laimi es devos pa labi un, pagājis kādus simt soļus no būdas, uzdūros palu sanestām kritalām. Sāku tās atcirst. Piepeši sniega aizkars pavērās, un es ieraudzīju Nozdrinu gluži blakus. Pieskāros viņam ar roku. Paņēmām tik daudz malkas gabalu, cik vien spējam celt, un nesām uz nometni.

Pēc neilga laiciņa būdā atgriezās arī Rožkovs. Viņš nekā nebija atradis un bija ļoti salis. Sabāru viņu, ka, slims būdams, gājis ārā, man neko nesacījis. Tāda sniega vētrā var nomaldīties pavisam tuvu būdai un dabūt galu.

Apsildījušies pie uguns, mēs īsi pirms krēslas vēlreiz devāmies pēc kritalām un divos gājienos sanesām tik daudz malkas, ka varējām dedzināt cauru nakti.

Tā nonīkām vel veselu diennakti, un tikai trešās dienas pievakarē vējš saka pamazām pierimt. Smagi mākoņi vēl aizsedza debesis, taču brīžam tiem cauri paspīdēja sārtā rieta blāzma. No tumšajiem mākoņiem, no svaigā sniega žilbinošā baltuma un no vakarblāzmas zeltaini sārtā spožuma varēja nojaust laba laika tuvošanos.

Kopš bijām stipri sašaurinājuši ikdienējo uztura devu, mūsu spēki sāka manāmi zust. Samazinoties ju- kolas krājumiem, nartas kļuva arvien vieglākas, taču pavilkt tās nācās arvien grūtāk un grūtāk.

Jau vairākkārt bijām izdarījuši mūsu inventāra pārbaudi, lai lieko atstātu taigā, un ikreiz pārliecinājāmies, ka nekas nav atstājams. Ja būtu vasara — mēs sen jau būtu pametuši visu lieko un bez nesamā kaut kā nokļūtu pie cilvēkiem, bet dziļais sniegs un galvenām kārtam sals spieda mūs nest telti, šķērszāģi, cirvjus un visus pārējos nometnes piederumus. To visu zaudēt — nozīmēja nolemt sevi neizbēgamai nāvei.

Bija skaidrs: ja tuvākajas dienas nenomedīsiin kādu zvēru vai nesastapsim cilvēkus, mums jāiet boja.

Taču zvēri dziļajā sniega nestaigāja, turējās uz vietas un grauza tuvāko koku mizu. Nekur nebija redzamas pēdas. No sešiem suņiem trīs mes bijām nezkur un nez kā pazaudējuši. Varbūt tie bija aizskrējusi atpakaļ. Divi nosprāga badā, un tikai viens klimta pakaļ nartām, ko mēs vilkām. Man izdevās nošaut jaunu ūdru, Nozdrins nošāva nelielu lūsi. Apēdam abus medījumus ar vislielāko alkumu, pēc tam atkal sākās bads. Novārguši un novājējuši mēs tik tikko spējām pavilkt kājas.

Mūsu pārgājieni ar katru dienu saruka īsāki un īsāki, mēs sākām biežāk atpūsties, vakaros agrāk rīkojām nometni, vēlāk ceļamies augšā, un es jau sāku baidīties, ka reiz apstāsimies pavisam. Nogurums bija sācis krāties jau sen, un mēs bijām tada stāvoklī, kad nakts miegs vairs nedeva pilnīgu atpūtu. Vajadzēja veltīt atpūtai ari dienu, bet mums nebija ko ēst, un tas spieda mūs, kaut ari pāri spēkiem, kustēties uz priekšu. Satikt cilvēkus! Tikai tā mēs varējam glābties; ši cerība vēl uzturēja mūsu dziestošos spēkus.

Reiz Nozdrins, kas tobrīd gāja priekšgala, apstājās un smagi atkrita uz nartu malas. Mēs abi it kā to vien būtu gaidījuši. Rožkovs nekavējoties nometa no pleciem velkamo valgu un ari apsēdās uz rrartam, bet es nogāju pie upes krasta un atbalstījos pret ledū iesalušu un smiltis iegrimušu lielu koka stumbru.

Mēs ilgi klusējām. Es stāvēju un mehāniski zīmēju ar nūju sniega ķeburus. Tad pacēlu galvu un apātiski paskatījos uz upes klaju. Mēs tikko bijām iznākuši no līkuma — mūsu acu priekšā pletās ne mazāk kā pusotra kilometra garš upes klaids. Saule jau bija noslīdējusi pie vistālāko koku galotnēm, un tas slīpie stari apspideja Hungari upes ieleju un vismazākos priekšmetus sniegā, jo tikai šada apgaismojuma tie kļuva saredzami zilgano ēnu dēļ, kas ap tiem sniega iezīmējās. Man likās, ka pāri upei ir iezīmēta svītriņa. Gluži kā aukliņa ta stiepās ieslīpi pari un otrajā krastā pagaisa krūmos.

«Slēpju sliede!»

Tikko man galvā pazibēja šī doma, es uzrāvos kājās un skrēju uz to vietu, kur svītriņa iezīmējās arvien skaidrāk. Tā patiešām bija slēpju sliede. Tās vienu malu apspīdēja saule, otra bija ēnā, un šo ēnu es biju ieraudzījis.

—   Cilvēki, cilvēki! … — es kliedzu nelabā balsī.

Rožkovs un Nozdrins pietrūkās no nartām un atskrēja pie manis. Pa to laiku es jau biju paguvis izpētīt visu, kā nākas. Sliede bija vakardienas un jau krietni apsērsnojusi. Bija redzams, ka to iestaigajis maza auguma cilvēks maziem solīšiem, mazām slēpēm un ar nūju rokā. Ja tas ir zēns, tad cilvēku mītne ir pavisam tuvu.

Mēs tūdaļ devāmies pa pēdām uz otru krastu, kurp šis cilvēks bija aizgajis. Es centos nepalaist neievērotu nevienu sīkumu gājēja atstātajās pēdās un vērīgi aplūkoju visu, kas vien gadījās zem kājām vai sliedes malā. Viena vietā ieraudzīju ledū četrus rindā iecirstus un jau aizsalušus caurumus — tur bija notikusi zemledus zveja. Mazliet tālāk mums ceļu šķērsoja divējas slēpju sliedes, gluži svaigas. Un, lūk, tur kāds pavisam nesen cirtis malku.

—   Cilvēki, cilvēki! . ..

Ikviens no mums atkārtoja šo vārdu.

Atteka vēlreiz aizlocījās pa labi, un pēkšņi mūsu priekšā pavisam tuvu parādījās neliela jurta no bērza tasirn. No jurtas iznāca maza večiņa ar krunkainu seju un garu pīpi zobos.

—   Bi Cžange, ke-keu-de jelani agde ini. Bu dzjapti anči (Esmu Priekšnieks, mēs esam trijatā. Jau daudz dienu neesam ēduši.), — es viņai sacīju.

Vecenīte sākumā izbijās, taču dzimtajā valodā sacītais teikums tūdaļ noskaņoja viņu mums labvēlīgi. Tajā brīdī 110 jurtas iznaca otra vecenīte, vēl mazāka auguma, vēl krunkaināku seju, ar vēl garāku pīpi. Es paskaidroju tai, kas mes esam, kā nokļuvām pie Hun- gari upes, kurp ejam, ka pa slēpju sliedi atnācām pie viņām, un lūdzu viņu viesmīlību. Uzzinājušas, ka esam bada pamiruši, vecenītes sarosījās un lūdza mūs ieiet jurtā. Viena no viņām aizgāja uz āliņģi pēc ūdens, otra uzmauca slēpes un ar nuju rokā aizslēpoja uz mežu. Pēc minūtēm desmit viņa atgriezās ar lielu aļņa ga- as gabalu rokā un sāka vārīt pusdienu maltīti. Otra vecenīte uzkāra virs uguns tējkannu un sāka cept uz oglēm jukolu.

Ar neaprakstāmu izsalkumu mēs likāmies pie ēdiena. Vecenītes mūs mieloja dāsni, tomēr bridinaja — neēst uzreiz daudz.

Kad pirmā bada rijība bija remdināta, es gribēju kopā ar saviem pavadoņiem doties pēc atstātajām nar- tām, bet abas saimnieces, iztaujājušas, kur mēs tas pametuši, ieteica mums likties gulēt, sacīdamas, ka nartas atvilkšot viņu vīri, kas jau vakar aizgājuši medības un drīz pamākšot.

Neizģērbies es apgulos uz mīkstajām skujām; gurdenie plaksti aizvērās paši 110 sevis. Dzirdēju, kā pie jurtas nogurkstēja sniegs zem slēpēm (abas vecenītes kaut kur aizgāja), pec tam es, tapat kā mani pavadoņi, iegrimu dzija miega. Kad pamodos, jurtā gaiši kurējās uguns. Rožkovs un Nozdrins vēl gulēja. Otrpus ugunskura mums iepretim sēdēja abas vecenītes un viņu vīri, pārnākuši no medībām. Redzēju, ka visiem mums noautas kajas un saplīsušo untu vietā uzmauktas mošus brieža ādas zeķes. Gribēju piecelties un apsēsties, bet sajutu stipru reiboni.

— Guli! Vajag daudz gulēt, — vecis man sacīja.

Es atkritu skujās un atkal iegrimu miega.

Nākamajā dienā mēs pamodāmies pilnīgi salauzti. Viss ķermenis bija kā svina pieliets, pat roku bija grūti pacēlt. Kad pamodās Rožkovs un Nozdrins, es viņus nepazinu. Viņiem bija pietūkušas rokas un kājas, uzpampušas sejas. Arī viņi lūkojās manī ar izbaiļu skatieniem. Acim redzot, arī es neizskatījos labāks. Vecie oroči ieteica mums celties augšā, maķenīt pastaigāt un vispār kaut ko darīt, kustēties . ..

Viegli to pateikt, bet grūti izdarīt. Oroči tomēr neat- laidas. Viņi palīdzēja mums apaut kājas un piecelties. Veči devās cirst malku un lūdza mūs — gan vienu, gan otru, gan trešo — aiziet pēc cirvja, nest malku, pasviest tuvāk pagali… Es pārliecināju Rožkovu un Nozdrinu neatteikties no darba un paskaidroju, ka kustības nepieciešamas, nepieciešama fiziska piepūle, kaut vai ar vislielāko piespiešanos.

Galvas reiboņi, nelaba duša un miegainiba mocīja

mūs visu dienu. Trīs reizes mēs gājām ārā no jurtas, piespiezdami sevi kustēties.

Mūsu spēki atgriezās ļoti lēni. Divas nedējas vecenītes aprūpēja mūs kā mazus bērnus un pacietīgi panesa mūsu kaprīzes. Sievietes salāpīja visu mūsu apģērbu un iedeva mums jaunas untas; vīrieši salaboja nartas un izgatavoja mums jaunas slēpes. Beidzot bijām tiktāl atlabuši, ka varējām turpināt ceļojumu.

Kā šodien redzu mazo jurtiņu sniega aizputinātas attekas malā. Pie jurtiņas stāv divas vecenītes ar gar- kātu pīpēm zobos. Viņas ir iznākušas mūs pavadīt. Gabaliņu pagājis, es atskatījos. Vecenītes vēl stāvēja turpat. Es pavicināju viņām ar cepuri. Attekas līkumā pamāju tām pēdējo sveicienu.

Vecīši apgādāja mūs ar pārtiku ceļam un pavadīja mūs, kā paši teica, garām sešiem smiltājiem, citiem vārdiem — garām sešiem sēkļiem, kas izveidojušies upes līkumos. Tur viņi ieskaidroja mums ceļu vairāku dienu gājienam un pastāstīja, kur atrast cilvēkus. Mēs šķiramies.

Gājiens 1909. gada ziemā pa Hungari upi bija viens no visgrūtākajiem manā mūžā. Un, to atceroties, es katru reizi ir dziļu pateicību pieminu tās divas večiņas, kuras varbūt izglaba mūs no nāves.

.

pie jūras

.

.

jona sala

Ohotskas jūra ir barga, salta, vētraina. Vasara tur īsa: jūnija beigās vēl peld ledus gabali, bet oktobrī jau sākas vētras, iestājās sals, un mēneša beigās, skaties, jau veidojas jauns ledus. Sīs jūras vidū ir sala — un pat nav īsta sala, bet kalns, un šo kalnu dēvē par Jona salu.

Mēs izgājām jurā vējainā laikā. Mūsu kuģītis, ienirdams ar priekšgalu viļņos, lēni virzījās uz priekšu pret vēju. Tā pagāja diennakts, tad vējš norima un jūra pamazām nomierinājās, bet tūdaļ uzgūlās migla. Gājām pēc kompasa, bieži parbaudot noieto gabalu. Otrās diennakts beigās kapteinis iezīmēja kartē pēdējo punktu un sacīja, ka sala esot tuvu. Bet kā lai atrod biezā miglā sīko saliņu?

Nolēmām gaidīt, kamēr izklīdīs migla. Enkuru neiz- metam, jo te bija pārāk dziļš un arī dibens tāds, ka enkurs tik un tā neturēs. Sākām dreifēt. Kad apstādināja motoru un iestājās klusums, mēs dienvidaustrumu pusē sadzirdējām kādu troksni — brīžam zemu, dobju kā kuģa sirēnu, brīžam daudz augstāku un spalgāku.

—   Es taču teicu, ka sala jau tuvu! Vai dzirdat? — kapteinis iesaucās.

—   Bet kas tas par troksni? Vai jūra šalc?

—   Nē, tur rēc juras lauvas un kliedz putni.

Kapteinis kādreiz jau bija apmeklējis Jona salu.

—   Tad jau sala ir pavisam tuvu? Cik talu mēs no tās esam apstājušies?

_— Kādas trīs jūdzes, — kapteinis sacīja, — bet varbūt ari vairāk. Ja nebūtu miglas, sala būtu redzama.

«Te tev nu bija neapdzīvota sala,» es nodomāju, «kad piecu kilometru attālumā dzird dzīvību!»

Nākamajā rīta ienāk pie manis kajītē sardzes matrozis un saka, ka migla esot izklīdusi un sala redzama. Es aši izsteidzos uz klāja. Skatos — visapkārt tīrs, tikai salas pusē vēl palikusi bieza miglas josla, un virs tās redzama salas virsotne. Diena bija skaidra, saulaina, rāma. Mēs pacēlām buras, lai izžūst, — un tās pat nepakustējās. Ap deviņiem rītā izklīda pēdējie miglas lēveri. Paņēmu tālskati un sāku aplūkot salu. Un tad es patiešām ieraudzīju dzīvību! Visas klintis, visi izciļņi — vārdu sakot, burtiski, visa sala bija putnu pārklāta. Tur bija miljoni putnu! Un visi kliedza. Nav brīnums, ka tie bija dzirdami piecu kilometru attālumā.

Putni aizņem augšējos stāvus — klintis. Apakšējos stāvus — klinšu pakājes un krasta izciļņus aizņem jūras lauvas. Arī tie savukārt nemitīgi rēc. Iznāk tāds koncerts, ka vai ausis jābāž ciet.

Jūras lauvas — tie ir zīdītāji jūras dzīvnieki, ausai- nie roņi. Tāpat kā parastie sauszemes dzīvnieki, tie elpo ar plaušām, dzemdē dzīvus mazuļus, kurus mātīte zīda ar savu pienu. Taču viņu dzīve saistīta ar jūru. Locekļi tiem pārvērtušies peldplēvēs, kas atgadina zivju peldspuras. Ar šam peldplēvein juras lauvas ļoti veikli un ātri peld.

Ilga ja un bargajā ziemā Jona sala patiešām ir neapdzīvota. Bet, lūk, tuvojas pavasaris. Saule sak sii- dīt; uzpūš silts dienvidu vējš, sniegs salā ātri nokūst, un sāk irt ledus. Tas kūst, viļņi to lauž un aizskalo uz dienvidiem, kur pavasaris pabeidz savu uzdevumu.

Tajā laikā Jona salā ierodas pirmie ciemiņi — putni. Atlido kairas, kormorani jeb juras kraukļi, kaijas, ķīri, mazie juras gailīši. Viss šis daudzbalsīgais koris sāk trokšņot, klaigāt, un sala atdzīvojas.

Salā sevišķi daudz kairu. Sie skaistie, mierīgie putni, ar melno galviņu un muguru, ar balto pavēderi un aso knābi, lietišķi izvietojas uz klintīm, iekārtojas vasaras mājokļos. Ligzdas tie netaisa, talab rūpju viņiem nav daudz. Olas dēj tieši uz akmeņiem, bez jebkāda paklāja, jāatrod tikai neliels cilnis, uz kura nodēt olu. Tāpēc kairas lielāko laiku mierīgi sēž uz kintīm vai peld pa jūru, meklejot barību. Tas apmetas visstāvākajās kraujās. Kairas ir smagi putni, no līdzenuma tām grūti pacelties spārnos, tādēļ kairas izvēlas apmetnei augstas un kraujas vietas, no kurienes var mesties lejup gaisa bezdibeni un jau pēc tam, lidojumā, izplest spārnus.

Daudz vairāk rūpju kaijām. Kaut kur pašā kraujā, uz nelielas dzegas, kaija izklāj laukumiņu ar kaut kādu zālīti, ar smilšu piciņām, kaut kur sameklē kociņu, pievieno tam visam spalvas, pūkas — un ligzda gatava. īstenībā tā nav ligzda, jo iedobuma gandrīz nav, bet ir vienkārši līdzens laukumiņš, izklāts ar visu, kas vien pagadās; bet kairas taču nedara pat to.

Jūnija vidū vai nogalē salā no dienvidu jūrām ierodas apakšējo stāvu iemītnieki — juras lauvas. Pirmie parādās lielie tēviņi. Tie ar saimnieka aci apskata salu un izvēlas mājokli nākamai ģimenei. Jautājums, kur kuram apmesties, tiek izšķirts spēkojoties. Izraisās asiņaini kautiņi: zvēri nikni metas cits citam virsū, ieķeras pretiniekā ar saviem baigajiem ilkņiem, izraujot ādas lēverus kopā ar gaļas gabaliem. Tēviņi neganti rēc, vāļājas pa krastu un dažreiz kaujas tik ilgi, līdz izsīkst pēdejie spēki. Kurš stiprāks, tas ieņem labākās novietnes, bet vājākiem jāaprnierinas ar to, kas paliek pāri. Beidzot apmetņu sadale pabeigta, un tēviņi noliekas gulēt jaunajās mītnēs.

Tad salā ierodas jaunie zvēri — divi līdz četri gadi veci tēviņi un mātītes. Tie novietojas, kur pagadās, aizņem visas klintis; dažreiz uzrāpjas divdesmit trīsdesmit metru augstuma. Taisni brīnums, ka dzīvnieks, kas uz sauszemes tik neveikls, to spēj.

Brauc laivā un pēkšņi ieraugi: augstu, augstu virs galvas klinti parādas juras lauvas purns. Un, ja zvērs tur no kaut kā sabistas, tad metas kā nirējs ar galvu uz leju ūdenī, un posts, ja tajā brīdī laiva nepagūst pairties nost! Varat iedomāties, kas notiks, ja laivā no liela augstuma ielēks pustonnas smags «zvērēns»!

Citos gadījumos juras lauva šļūc lejā pa akmeņiem ka ar ragaviņām no kalna, un par to jābrīnās vēl vairāk. Uzrāpjas augstu klintīs, taču tur nav stāva krauja, bet diezgan slīpa nogāze, un ielēkt tieši ūdenī nekādi nav iespējams. Un gadās, ka jūras lauva no kaut ka izbīstas, tam aši jānokļūst ūdenī, bet juras lauva nav kalnu auns, viņš neprot atri kāpelēt pa klintīm! Tad viņš brāžas lejup šļūdeniski. Inerce viņu svaida no vienas malas uz otru, belž pret asajam šķautnēm. Liekas, tas nositīsies beigts, bet paskaties: kūleņiem ieveļas ūdeni un aizpeld, it ka nekas nebūtu noticis. Āda tam bieza, bet zem adas — tauku kārta kā baroklim aizgaldā. Tā pasarga ķermeni no belzieniem.

Kad paiet kadas desmit dienas pēc mātīšu ierašanas, apmetnēs parādās daudz mazu, jauku zvēriņu. Tie ir tumšbrūni, vilniņa tiem mīksta, bet ķermeņa garums tuvu metram Tie ir jaundzimušie jūras lauvēni. Viņi piedzimst aptuveni viena laika, un pāris dienās salā to sarodas pāri par tūkstoti. Pirmajās dienās mātītes gandrīz ne soli neatiet 110 mazuļiem: guļ krastā, baro jaunpiedzimušos un, ja uz kādu bridi ari ieslīd ūdeni noskaloties, tad drīz vien atgriežas krastā. Bet mazuļi kadas divdesmit dienas nemaz neiet ūdenī: viņi taču vēl neprot peldet. Ja tos iegrūž ūdenī, viņi cenšas ātrāk izrāpties krastā, jocīgi ķepurojas un spiežas pie krasta, baidīdamies noslīkt.

Jūras lauva ir liels zvērs, taču bailīgs gan! Tiklīdz tuvojas laiva, visi pieaugušie tēviņi vienā mirklī sabēg ūdenī. Salasās bara, izslej no ūdens galvu un briesmīgi rec, peldēdami nopakaļ laivai. Bel, tiklīdz laiva pagriežas uz viņu pusi, tie tūdaļ ienirst, papeld nost droša attālumā un no turienes atkal cenšas aizbaidīt laivu ar saviem rēcieniem. Tu izkāp krasta, staigā starp mazuļiem, un neviens pieaudzis juras lauva neiedrošinās aizstāvēt savus bērnus un aizdzīt nelūgto viesi. Dīvaini redzēt, kā milzīgais, baigais zvērs steigšus bēg no neapbruņota cilvēka.

Augusta sākumā mazuļi jau tiktāl paaugušies, ka sāk brīvi peldet. Ģimenes dzīve sairst. Kautiņu gandrīz nemaz nav. Bieži redzams, ka divi bijušie ienaidnieki rāmi guļ blakus un neizrāda ne mazāko tieksmi sakt ķildu. Juras lauvas bieži nirst ūdeni, kur intensīvi barojas, gatavodamies tālajam ceļojumam uz dienvidiem. Rēc viņi nepārtraukti, dienu un nakti salā skan nemitīga rēkoņa.

Interesanti vērot, kā pieaugušie jūras lauvas spēlējas. Kā kucēni tie peld un nirst, dzenoties cits citam pakaļ, cīkstas, tvarsta cits citu ar zobiem un visu to izdara ļoti graciozi, jo ūdeni viņi ir neparasti veikli.

Arī augšēja stāvā dzīve rit savā gaita. Ir izšķīlušies cālēni, un tagad putni bariem vien nemitīgi lido: vieni uz jūru, citi jau atpakaļ, nesdami knābī zivteles savu rijīgo mazuļu ēdināšanai.

Uzkāpjot klintīs — apmulsti. Visur, kur vien var nodēt — pat dubļos un peļķēs, guļ olas un tup jau izšķīlušies caleni, netīri, slapji. Tup rātni, klusē. Tas ir kairas. Bet, lūk, uz klints izciļņa no savas ligzdas raugās kaijas mazuļi. Tie ir tīri un dzīvo labāk. Piedursi ar pirkstu, un kaijēns tūdaļ atvērs knābi un lūkos pirkstu satvert. Taja pašā laikā kaija — māte lido. jums virs pašas galvas un žēli vaimanā, baidīdamās par savu bērnu.

Toties kairas nepiegriež cilvēkiem nekādu vērību. Var notvert kairas cāli, tas čiepstēs jūsu rokās, bet kaira — māte sēž blakus un mierīgi raugās uz jums ar savu melno aci, jocīgi grozīdama galvu. Tikai dažreiz tā izgrūž klusu ķērcienu — kaut ko līdzīgu «krrr — krrr» skaņai. Vispār no cilvēkiem kairas nebaidās. Mēs gājām tām arvien tuvāk, spiežot tās atiet uz kraujas pusi. Kairas lēnām atkāpās, bet neaizlidoja un, kad tālāk vairs nebija kur atkāpties, atļāva mums pienākt gluži klat. Mēs apsēdāmies tām blakus un sākām glaudīt viņām galvu, muguru; kairas tupēja pilnīgi rāmi, tikai mazliet pielieca galvu, kad roka tai pieskārās. Beidzot mēs nogrudām vienu kairu no kraujas, taču viņa neaizlidoja, tikai apmeta likumu, atkal nometas savā vietā un java sevi glaudīt.

Redzēju es arī kādu pavisam brīnumainu gadījumu: pieaugušie putni nejauši nogrūda cāli no metrus divdesmit augstas kraujas. «Nu,» es nodomāju, «no tā paliks pāri tikai slapja vieta.» Nav taču joks — krist uz akmeņiem no tāda augstuma! Skatos — putnēns noplakšķēja uz akmeņiem, brīdi gulēja nekustēdamies, bet tad piecēlās un lēnām aizkliboja uz ūdens pusi, tiesa, vilkdams vienu kājeli: tā bija vai nu lauzta, vai izmežģīta. Mīkstās pūkas mazina putnēna kritiena ātrumu un pasargā no triecieniem.

Tuvojas rudens. Saule vairs nesilda, sākas vētras, vējiņš arvien biežāk velk no ziemeļiem. Jūra atklāta, dziļa, pret salu veļas milzīgi viļņi. Jūras lauvu guļvietās uzplūst ūdens. Un skaties: naktī jau uzsalis le- dutiņš. Salas iemītnieki kļūst nemierīgi: laiks posties ceļā. Jaunatne paaugusies, jaunie putni lido tik veikli, ka tos vairs nevar atšķirt no vecajiem, arī jūras lauveni jau gluži pieauguši. Tiesa, augumā tie vecajiem vēl nevar līdzināties, arī ādas krāsa tiem daudz tumšāka, taču peldēšanā tie no vecajiem neatpaliek.

Un, lūk, kādā rītā pēc saltas vētras visas viņu vasaras mītnes pārklāja plāna ledus kārta. Tad jūras lauvas ievilkās ūdenī, brīdi peldēja gar salu, atvadoties norēcās un devās uz siltajām jūrām, lai tur par- laistu salto ziemu un pavasari atkal atgrieztos salā. Apakšējie stāvi atbrīvojās.

Nemierīgi kļuva ari putni. Tiem nepatika uzsnigu- šais sniegs un peldošais ledus jūrā, kas traucēja barības meklēšanu. Apspriedušies putni pacēlās gaisā, un drīz viss milzīgais bars pagaisa bezgalīgajā juras tālē.

Sala nu bija klusa un tukša, tikai viļņi šalkdami vēlās pret krastu.

.

Oroču ciematā

Bija jau krēsla, kad mēs nonācām Datas ciematā., Oroču mājiņas izskatījās kā necili, pelēki zvēriņi, kas izbailēs sabēguši bariņā un paslēpušies augstas klints pakājē. Uzvēdīja jūras elpa. Oroči pagrieza laivas uz krastu. Pamanījuši mūs tuvojamies, sāka gaudot visi suņi.

No tuvākas jurtas iznāca vīrietis. Tas bija oročs Antons Sagdi, ar kuru vēlāk sadraudzējos. Viņš pasauca savu sievu un lika tai palīdzēt mums pārnest mantas no laivām. Noskaidrojās, ka visi vīriešu kārtas iedzīvotāji aizgājuši jūras zvēru medībās, mājās palikuši tikai veči, sievietes un bērni. Pēc dažam minūtēm mēs sēdējām jurtā abpus ugunij un dzērām karstu tēju.

Pēc vakariņām oročs un viņa sieva aizgāja pie kaimiņiem, atstadami mums nakšņošanai visu jurtu.

Kad pamodos, bija jau vēls. Pa dūmu caurumu jumta bija redzama peleka debess. Mana sega bija mazliet Samirkusi no lietus.

Dienas gaisma Datas ciematam bija pavisam cits izskats. Septiņas baļķu mājiņas un desmit jurtas no bērza tāsīm virknējās rindā gar upes krastu. Oroču jurtas ir apmēros lielākas nekā viņiem radniecīgo ude- giešu jurtas. Bez jumta tam vēl ir ari sānu sienas. Ļaudis novietojas abpus ugunij uz grīdas. Uz plauktiem, kuri sastiprināti ar lūkiem un uz kuriem novietoti viņu koka un bērza tass trauki, es ieraudzīju arī dažus baltus šķīvjus.

Oroči labprāt tur pie savām mājām putnus un dzīvniekus. Datas ciematā bija īsta zvērnīca.

Blakus Antona Sagdi jurtai īpašā, no resniem baļķiem būvētā telpā tupēja lācis. Kad tas būs izaudzis liels, to nokaus svētku mielastam, kā to dara giļaki[1]un aini. Lacis bija nikns un pa baļķu spraugām tīkoja sagrābt ar ķetnu ziņkārīgos, kas ielūkojās viņa krātiņā.

Nākamajā būrī ieraudzīju jaunu lapsiņu. Tās kustības bija aprautas, suniskas un reizē arī graciozas, kaķiskas.

Turpat tuvumā uz žāvētavas redelēm, aiz kājas piesiets, tupēja ērglis. Tas jau bija apradis ar nebrīvi, vienaldzīgi lūkojās apkārt un tikai laiku pa laikam šķurstīja sev uz krūtīm spalvas.

Pie malējās mājas koka kastē bija iesprostotas divas nupat noķertas jaunās pīlītes. Tās spiedza un bāza ārā pa sprosta spraugām savas neveiklās galvas. Tepat jurta pa klonu lēkāja aiz kājas piesiets neratnelis sīlis. Tas ik pa brīdim griezīgi kliedza un, pieliecis galviņu sānis, skatījās uz dūmu caurumu jumtā.

Pēc ciema apskates gribēju pārcelties pāri upei. Antons Sagdi labprat apņēmās pavadīt mani līdz jūrai. Iesēdāmies laivā un pārbraucām otrajā upes krastā.

Tumņinas upes grīva ir šaura. Milzīgais upes nestā ūdens daudzums sašaurinājumā tiek ļoti saspiests, un no krasta ir redzams, ka spēcīgā saldūdens straume ietriecas tālu jūrā, un liekas, it kā tur vēl arvien tālāk tek Tumņina. Tai pretim brāžas viļņi, tumši, ar asām virsotnēm. Saduroties ar ātro upes straumi, tie uzreiz pārvēršas putojošas bangās.

Es apsēdos krastā un ar labpatiku vēroju brāzmainās bangas, bet mans pavadonis iekūpināja pīpi un pastāstīja, kā reiz septiņpadsmit oroču vīri trijās lielās laivas braukuši juras zvēru medībās.

Tas noticis pavasara laika, marta mēnesī. Bijis jāaizbrauc līdz nesalauztajam ledum, kur mednieki cerējuši atrast roņus. Laiks, bijis labs, jūra rāma. Zemesrags, uz kura mūsdienās uzbūvēta Nikolaja bāka, bijis vairs tikko saredzams pie apvāršņa. Pēc pusdienas mednieki uzgājuši lielu nesalauzta ledus lauku un uz ta ieraudzījuši daudz roņu. īsā laikā oroči nomedījuši ap simt roņu.

Piepeši no ziemeļaustrumu puses uznākusi salta migla, un sācis snigt_ sniegs. Vecāki vīri gan teikuši jaunajiem, ka vajadzētu nomedītos roņus pamest un aši braukt malā, jo krasts vairs nebijis saredzams. Ar medījumiem smagi piekrautas laivas lēni /virzījušās uz priekšu. Debess apmākusies arvien vairāk un vairāk. Mednieki zaudējuši virzienu un airējuši uz labu laimi līdz vēlam vakaram, bet vējš nesis viņus sānis. Tā nomocījušies visu nakti, bet no rīta, lihd svīdusi gaisma, atkal ieraudzījuši priekšā ledus lauku un uz tā pašu šautos roņus. Tad mednieki uzviļkuši laivas uz ledus, uz airiem uzslējuši teltis un sākuši gaidīt vētras aprimšanu.

Jūra trakojusi divas diennaktis. Baidīdamies, ka viļņi var salauzt ledu, vecākie vīri ieteikuši visiem turēties tuvu pie laivām. Kurināmā vietā dedzinājuši katlos roņu taukus, iekuriem izlietojuši nūjas un sēdekļu dēļus. Uguni kurinājuši tikai tad, kad vajadzējis uzsildīt ūdeni. Trešajā dienā vējš sācis pierimt, jūra pamazām nomierinājusies. Kad noskaidrojusies debess, oroči ieraudzījuši zemi. Pēc kalnu apveida veči noteikuši, ka viņi atrodoties iepretim Kopi upes ietekai.

Aizbraukdami no ledus gabala, mednieki sametuši jūrā visus nomedītos roņus, upurēdami tos jūras saimniekam Tēmu dziļā pārliecībā, ka viņš medniekus sodījis par to, ka tie nogalinājuši tik lielu skaitu roņu — viņa suņu. Oroči devuši solījumu turpmāk medīt tikai tik daudz roņu, cik nepieciešams ļaužu uzturam.

Liels bijis Datas ciemata sieviešu prieks, kad tās ieraudzījušas savus vīrus un brāļus dzīvus, jo domājušas tos neglabjami bojā gājušus.

.

zveja ziemā

Ziemā, decembra sākumā, es piedalījos zveja Kustinās upes ietekā.

Udegieši ņēma līdzi niedru lāpas un smagas koka vāles.

Starp attekām kādā apsēm, alkšņiem un kārkliem apauguša sala mēs uzgājām dīvainas, ar zāli apjumtas būdas. Tas bija slepeni cēluši malu zvejnieki, un ne 110 krasta, ne no jūras tās nemaz nebija pamanāmas. Vienu no tādām btidam mēs izmantojam apmetnei.

Līcīša ledus bija gluds kā spogulis, tīrs un caurspīdīgs; zem ta bija labi redzami sēkļi, dziļumi, ūdens augi un nogrimušās siekstas. Udegieši izcirta vairākus āliņģus un nolaida tajos divkāršu tīklu. Kad satumsa,

viņi iededzināja niedru lāpas un skrēja āliņģu virzienā, ar spēku mezdami pret ledu smagās vāles. Gaismas un trokšņa izbiedētās zivis kā neprātīgas metās uz priekšu un sapinas tīklos. Loms bija sekmīgs: noķērām vienu jūras taimiņu, trīs malmas, četras kunžas un vienpadsmit ruduļu.

Udegieši atkal ielaida tīklus āliņģos un dzina zivis no otras puses, pēc tam pārvietojās uz ezeriņu, vēlāk uz atteku, tad uz upi, pēc tam atkal uz līcīti.

Ap desmitiem vakarā zveju beidzām. Vieni devās majas, citi palika nakšņot turpat zvejas vietā. Palika arī udegietis Logada, kuru pazinu jau kopš pagājuša gada.

Nakts bija salta un vējaina. Sals lika sevi manīt pat pie ugunskura. Ap pusnakti es pamanīju, ka nav Lo- gadas, un vaicāju, kur viņš palicis. Kāds no viņa biedriem atbildēja, ka Logada guļot ārā. Es apģērbos un izgāju no būdas. Bija tumšs; salts vējš grieza sejā kā ar nazi. Pagajos gabaliņu gar upi un atgriezos, sacīdams, ka ugunskurs nekur nav redzams. Udegieši uz to man atbildēja, ka Logada parasti guļot bez uguns.

—   Kā — bez uguns? — es pārsteigts jautāju.

—   Tapat vien, — viņi vienaldzīgi atbildēja.

Baidīdamies, ka ar Logadu nenotiek kas ļauns, es

iededzināju savu mazo laternīti un gāju viņu meklēt. Divi udegieši nāca man līdzi. Pakrastē, soļus desmit no būdas, mēs atradām Logadu guļam uz sausas zāles klēpja.

Viņš bija ģērbies izjubra ādas jakā un biksēs, galvu paslēpis baltā kapucē. Mati viņam bija apsarmojuši, muguru klāja balta sarmas kārta. Es sāku spēcīgi kratit viņu aiz pleca. Viņš piecēlās, un, kaut ari tūdaļ slaucīja sarmu no uzacīm, bija redzams, ka viņš nejutās salis: viņš netrīcēja un nedrebinājas.

—   Vai tev nesalst? — es izbrīnījies jautāju.

—   Nē, — viņš atbildēja. — Kas noticis?

Udegieši paskaidroja, ka es esot bažījies par viņu un ilgi viņu tumsa meklējis. Logada atbildēja, ka būdā pārāk biezs, tāpēc viņš nolēmis gulēt ārā. Tad viņš atkal cieši ietinās savā jakā, atgiilas uz zāles klēpja un tūdaļ aizmiga.

Izbrīna par redzēto es atgriezos būdā.

— Nekas, kaptein, — mans pavadonis sacīja. — Mūsu Jauži no sala nebaidas. Viņam diendienu pa sopkam eji, sabuli ķeri. Kur nakts pienāk, tur guli. Viņam mēness muguru silda.

Kad uzausa gaisma, udegieši atkal devās zivis zvejot.

Tagad tie pielietoja citu zvejas veidu. Virs āliņģa novietoja nelielu ādas telti, kas no visām pusēm aizsedza gaismu. Saules stari iespīdeja zem ledus un apgaismoja upes dibenu. Skaidri bija saredzami oļi, gliemežvāki, smiltis un ūdens augi.

Izvietoja četras tadas teltis, tuvu citu pie citas. Katrā teltī palika pa vienam vīram; pārējie devās uz visām pusēm un sāka lēnam dzīt zivis telšu virzienā. Kad zivis parādījās āliņģu tuvumā, mednieki, kas palika teltīs, dūra tās ar žebērkļiem.

Sāds zvejas veids bija daudz sekmīgāks nekā iepriekšējais. Vienā dienā un naktī udegieši nozvejoja divdesmit divus taimiņus, simt trīsdesmit sešas kunžas, divisimt četrdesmit juras foreles un ļoti daudz ruduļu.

virpuļviesulis jūrā

Pēc tikko rimušas vētras dabā valdīja pilnīgs klusums, kaut gan debess bija apmākusies. Saplosītie mākoņi guieja tik zemu, ka visi kalni šķita nošķelti vienādā augstumā. Uzsnigušais svaigais sniegs ar biezu segu bija pārklājis jurtas, apgāzto laivu muguras, akmeņus, pa zemi izmētātās siekstas un nesen nocirsto koku celmus. Sī balta sniega sedzene tomēr nespēja piešķirt apkartnei priecīgu un svētdienīgu izskatu. Tumšajās debesīs, zilgani pietumsušajā gaisā, drūmajos kalnos un kā darva melnajā ūdenī bija jūtams savāds spriegums, kuram vajadzēja kaut kā izlādēties.

Es paņēmu laivu un pārbraucu Ulikas upes otrajā krastā, izgājis cauri birzij, nonācu gludajā liedagā.

Jūra bija pilnīgi rāma. Grūti pat iedomāties juru tik rāmu: pie krasta ne mazākā šļāciena, visā klajā ne mazakā negluduma. Lielais Lesepsa Data zemesrags, kas no ziemeļu puses dziļi iesniedzas jūra, no putna lidojuma droši vien izskatījās kā balts lēveris uz melnā ūdeņu fona, bet profilā to varēja noturēt par dīvainu nezvēru, kas līdz pusei iebridis ūdenī un sastindzis, it kā ko noklausītos. Gan jūra, gan sauszeme bija klusas, bez dzīvības, tuksnesīgas. Baltastainie jūras ērgļi, melnie kormorani, raibie akmens dzeņi un baltās kaijas — visi bija kaut kur paslēpušies un noklusuši.

Es gāju gar krastu pretim savam līdzgaitniekam.

—   Kurp jus steidzaties? — es viņam jautāju.

—   Tvaikonis nāk, — viņš sacīja, norādīdams uz jūru.

Es atskatījos un ieraudzīju dūmu grīsti, kas cēlās

debesīs aiz zemesraga.

Sākumā arī es nodomāju, ka tie ir tvaikoņa dūmi, taču likās dīvaini, ka kuģis turas tik tuvu pie krasta, un turklāt kuģim nebija nekādas vajadzības iegriezties līcī aiz zemesraga.

Tālāk mani pārsteidza dūmu grīstes griezeniskā kustība, ātrums, ar kādu grīste virzījās uz priekšu, un tās šūpošanās no vienas puses uz otru. Tumšais dūmu stabs brīžam izlocījās, kļuva gan tievāks, gan resnāks; dažbrīd tas pārtrūka divās daļās, kas tūdaļ atkal savienojas.

Es prātoju, kas tas varētu būt, un nespēju izprast šo dīvaino parādību. Beidzot, kad dūmu grīste izvirzījās no zemesraga aizsega atklātā jūrā, es tūdaļ sapratu, ka redzu virpuļviesuli. Tā pakājē ūdens vārījās kā katla. Viesulis to graba un svieda gaisā, bet no augšas šūpojošas piltuves veidā nokarājās melns mākonis.

No zemesraga aizsega virpuļviesulis iznāca tievas grīstes lielumā, bet drīz nesamērojami pieauga. Un palielinoties tas sāka griezties arvien ātrāk un arvien lielākā ātrumā virzījās uz ziemeļaustrumiem. Pēc dažām minūtēm tam jau bija patiešām gigantiski apmēri — un pēkšņi tas sadalījās divos virpuļviesuļos, kas brāzās vienā virzienā: uz Sahalinas salu.

Pēc neilga laika abi virpuļviesuļi atkal tiecās savienoties. Tad padebess starp abiem izliecās un ūdens cēlās uz augšu kā milzu muskulis. Vēl mirklis — un virpuļviesuļi sadūrās. Varētu domāt, ka tajā vielā eksplodēja milzīga mina. Jūrā sacēlās lieli viļņi, mākoņi saplīsa un melniem leveriem nokarājās uz leju, bet virpuļviesuļu vieta parādījās daudz vertikālu svītru, līdzīgu spēcīgai lietus gāzei. Pamazām svītras sāka bālēt. Un nevarēja izprast, kas tur gāžas no gaisiem ūdenī — lietus vai krusa. Tad virs jūras uzklīda tāda kā migla un aizsedza virpuļviesuļu atstātās svītras.

Mākoņi, kas lidz tam brīdim gulēja debesīs nekustīgi, pēkšņi sāka kustēties. Tumšpelēki, saplosītām maļam, ka netīras vates pikas tie virzījās uz visām pusēm, sagrūdās un aprija cits citu. Vējš, kas bija sacēlies atmosfēras augšējos slāņos, drīz nonāca līdz zemei, sākumā neliels, vēlāk arvien stiprāks un stiprāks. Debess drīz saka skaidroties.

Izdarījis nepieciešamos ierakstus dienasgrāmatā, es devos pie staršinas Antona Sagdi.

Pie viņa sastapu vairākus oročus un ņēmos tos iztaujāt par virpuļviesuļiem. Oroči pastāstīja, ka nelieli virpuļviesuļi šajā apvidū uznākot rudeņos, bet lieli, kādu es šodien biju redzējis, gadoties ļoti reti.

Staršina man pastāstīja, ka reiz, kad tas vēl bijis jauns cilvēks, viņš kopā ar trim citiem oročiem nokļuvis tāda virpuļviesuļi. Virpuļviesulis sagrābis laivu, sācis to griezt kā vilciņu, pacēlis gaisā un nometis atkal ūdeni. Laiva sašķīdusi, bet cilvēki izglābušies. Palīdzību sniegušas citas laivas, kas bijušas tuvumā.

.

BUMBVEIDA ZIBENS

Es sēdēju uz liela bazalta bluķa meža pie jūras. Bija jau vēls. Uzlēca mēness. Visapkārt valdīja klusums. Ne mazākās kustības gaisā, neviena mākonīša debesīs. Koku lapotne, sūna sirmo egļu zaros, sausā zāle un vakara rasas pilieniem rotātie tīmekļi — viss bija tik nekustīgs ka pasakā par apburto princesi.

Zeme, vēl neatdzisusi no dienas svelmes, izstaroja siltumu, un no tā bija mazliet smacīgi. Es ieelpoju silto nakts gaisu, sveķaino skujkoku smaržas piesātinātu.

Kāda vabole lidojumā sāpīgi iebrāžas man sejā un nokrita zemē. Bija dzirdams, kā vabole zālē kustas,

pūlēdamas izlauzties klajākā vietā. Tas vabolei izdevās: ar dūkoņu tā pacēlās gaisa un aizlidoja kaut kur sānis. Es piecēlos un gāju savu ceļu.

Driz biezais mežs beidzās, es izgāju piekalnē. Man priekšā pletās lēzena nogāze, apaugusi ar skrajiem kokiem, krūmiem un lielu zāli.

Es ieraudzīju priekšā kaut kādu dīvainu gaismu. Kāds nāca pretim ar lukturi. «Ir gan savādnieks!» es nodomāju. «Tik gaišā naktī iet ar uguni.»

Pagājis vēl pāris soļu, ieraudzīju, ka lukturis ir apaļš un ar matētu apvalku. «Ir'gan brīnumi!» es atkal nodomāju. «Kam gan ienācis prātā staigāt mēness gaismā pa taigu ar papīra lukturi?»

Taču tajā pašā brīdī ievēroju, ka lukturis spīd diezgan augstu virs zemes, daudz augstāk par cilvēka augumu. «Tā tikai vēl trūka!» gandrīz skaļi iesaucos. «Kāds nes lukturi, uzspraudis nūjā!»

Dīvainā gaisma tuvojās. Apvidus te bija nelīdzens, un teka brīžam- gāja uz augšu, brīžam nolaidās uz leju kādā bedrē; lukturis, attiecīgi pieskaņojoties noslēpumainā nācēja kustībām, gan tuvojās zemei, gan pacēlās uz augšu. Es apstājos un ieklausījos.

Bija pilnīgs klusums: ne nācēja soļi, ne iekāsēša- nās — nekas nebija dzirdams. Es tišuprāt skaļi ieklepojos, sāku dungot kādu meldiņu, tad atkal ieklausījos. Klusums… Tad es skaļi jautāju: «Kas tur nāk?» Neviens man neatbildēja. Un pēkšņi es ieraudzīju, ka lukturis nevirzās vis pa teku, bet iesānis, pa kreisi no manis, virs bieziem krūmiem.

Tā bija spīdoša bumba, apmēram divu dūru lielumā, baltā, matētā nokrāsā. Bumba lēni peldēja pa gaisu, nolaižoties tajās vietās, kur zemes virsmā bija iedobumi un augsne zemāka, un paceļoties augstak tajas vietās, kur zemes virsmā bija izciļņi vai auga krūmi. Tomēr bija redzams, ka bumba visādi vairās pieskarties koku zariem, piesardzīgi apiet katru zariņu, katru smilgu.

Kļuva baigi: es nevarēju saprast, kas tas ir.

Kad spīdošā bumba nonāca man blakus un atradās ne vairāk kā desmit soļu attalumā, es varēju to labi aplūkot. Paris reižu bumbas ārējais apvalks it ka pārplīsa, tad iekšienē bija redzama spoža, zilģanbalta gaisma. Lapotne, zāle un koku zari, kad bumba slīdēja tuvu garām, blāvi iegaismojās un kustējās. Aiz bumbas stiepās tieva kā diedziņš ugunīga astīte, kas pa brīžam dažās vietās sīki uzdzirkstīja.

Beidzot es sapratu, ka redzu bumbveida zibeni. Jādomā, ik smildziņa bija pilna ar tādu pašu elektrības lādiņu, kāds bija zibens bumbai. Lūk, kāpēc bumba vairījās tām pieskarties.

Gribēju jau bumbu sašaut, bet baidījos. Šāviens varēja saviļņot gaisu, un viļņojums aizrautu bumbveida zibeni sev līdzi. Pieskaroties kadam šķērslim, zibens varēja bez trokšņa izzust, bet varēja ari eksplodēt. Es stāvēju kā piekalts un nedrīkstēju ne pakusteties. Spīdošā bumba nemainīgi slīdēja vienā virzienā. Tā ieslīpi šķērsoja manu teku un virzījās augšup pakalnā. Pa ceļam tā pacēlās diezgan augstu un pārslīdēja pāri krūmam, tad atkal slīdēja uz zemi un drīz nozuda aiz pakalna. Mani parņēma dīvainas jūtas: man bija gan baigi, gan mocīja zinātkāre. Es aši pagajos atpakaļ, uzskrēju pakalnā. Bumbveida zibens bija nozudis. Ilgi meklēju to ar skatienu un nekur neredzēju. Tas bija kā ūdenī iekritis.

.

Putnu tirgus

Mēs braucām laivā gar pašu jūras krastu. Augsta klints aizšķērsoja mums ceļu, un laivai nācās to apbraukt. Klints daudzās vietās bija vēju sagrauzta un sakritusi jurā. Gar visu krauju, no pašas augšas lidz ūdenim, klinti bija izveidojušās dzegas. Dažas no tām bija šauras un garas, citas turpretim īsas un platas. Vietām pār dzelmi nokarājās lieli, plakani akmens bluķi, un nebija saprotams, kāds brīnumains spēks tos notur līdzsvarā.

Kadā vietā bija izgruvis vesels slānis un izveidojusies gara galerija, noslēgta no trim pusēm un atklāta

tikai no jūras puses. Un visas šīs dzcgas, visas plaisas, visus iedobumus bija aizņēmis milzīgs daudzums putnu.

Viszemākās karnīzes bija aizņēmuši kormorani — lielie jūras kraukļi. Nelūkojoties uz savu drūmo raksturu, tie labprāt apmetas lielos pulkos. Viņi tupēja rindā kā izstādē un nemierīgi nolūkojās uz mūsu laivām. Dzega bija balta no putnu mēsliem, un lielie putni asi iezīmējās uz baltā fona.

Turpat kaimiņos nelielās grupās, sarindojušies gluži kā karavīri, tupēja mazie kormorani, kuru spalvām piemīt zaļganzils tērauda spīdums. Ja tie negrozītu galvas, ar skatienu mūs pavadot, varētu likties, ka tie ir izstādīti izbažņi.

Plaisas un klinšu dobumus bija aizņēmuši dīvainī pīles lieluma putni, vispārējā nokrāsā tumši, ar baltām galvām un ērmīgiem oranžzaļiem knābjiem, kādēļ iesaukti par juras papagaiļiem.

Lielās kaijas sēdēja juku jukām ar mazajām un neķildojās; tikai dažas no tām mīņājoties paretam nogrūda kādu blakus stāvētāju no klints. Tad nokritušais putns mazliet palidinājās, taču centās tūdaļ atgriezties iepriekšējā vieta vai nosēsties blakus.

Tomēr visvairāk putnu tirgū bija kairu, kas pieder pie alku dzimtas. To bija neskaitāms daudzums: katrs izcilnis, katrs iedobums, katra karnīzes pēda, kur vien bija iespējams piemesties perēšanai, — viss bija šo tumšpelēko smailknābju putnu aizņemts.

Mēs braucām ļoti tuvu klintij, tomēr visi putni sēdēja nekustīgi, negribēdami pamest savas vietas. Tikai daži kormorani pacēlās gaisā, bet, redzēdami, ka neviens viņu piemēram neseko, tūdaļ laidas atpakaļ.

Pabraukuši garām klints ragam, mēs iegriezāmies nelielā līcītī un, kā allaž, ierīkojām apmetni liedagā, kur bija diezgan paisuma izskalotu un saules un vēja izžāvētu koka gabalu ugunskuram.

Nākamajā dienā bija paredzēta atpūta. Tāpēc nolēmu izmantot brīvo laiku un apskatīt putnu tirgu tuvāk.

No sauszemes puses nebija grūti tam pieiet: dažas dzegas ieliecās ieplakā un bija pilnīgi pieejamas. Es uzkāpu pa tām kā pa kāpnēm, dažkārt nomezdamies rāpus un tverdamies pie klints izciļņiem.

Te bija tik daudz kairu, ka man nācās virzities ar lielu uzmanību, lai neskartu tās ar kājām. Bija ļoti savadi, redzot tiešā tuvumā putnus, kas itin nemaz neuztraucās un nemēģināja aizlidot vai pabēgt sānis. Pat tad, kad es pastiepu roku, lai putniem pieskartos, tie tikai aizsargājās ar knābjiem, bet necēlās no vietas. Kairas sēdēja biezā barā, un visām galvas bija pavērstas uz jūras pusi. Viņas perēja, un viņu ligzdas bija iekārtotas tieši uz akmeņiem, bez kāda paklājuma.

Tobrīd es ieraudzīju pa labi vārnu, pēc tam vēl divas. Tās nosēdās uz brīvajiem akmeņiem, aši palūkojās uz visām pusēm, tad pārlidoja uz citu vietu gabaliņu tālāk. Es ievēroju, ka vārnas visu laiku man seko. Sākumā es nepievērsu tām uzmanību, bet vēlāk viņu uzbāzība sāka mani kaitināt. Es nekādi nevarēju saprast, ko viņām no manis vajag. Pāris reižu es metu viņām ar akmeņiem.

Viltīgās vārnas uzmanīja manas kustības, un, tiklīdz es noliecos, lai paķertu akmeni, vai vēzēju pret viņām roku, tās tūdaļ cēlās gaisā, taču tūdaļ atkal nolaidās kaut kur tuvumā.

Tā, kāpdams no dzegas uz dzegu, es drīz nokļuvu pašā kairu drūzmā. Bieži man nācās likt kāju gluži blakus kādam no putniem, bet tas tikai pacēla galvu un neizpratnē paskatījās uz lielo un neredzēto priekšmetu. Es noliecos, paņēmu vienu kairu rokās un pacēlu to uz augšu. Tūdaļ kaut kur no malas parādījas vārna. Vienā mirklī tā paķēra no ligzdas vienīgo olu un aizlidoja gar terasi.

Tagad es beidzot sapratu, kāpēc melnās, spārnotās zagles man tik neatlaidīgi sekoja. Tās labi zināja, ka, pavadot cilvēku pa putnu tirgu, viegli var pamieloties ar olām, jāraugās tikai, lai neatpaliktu.

Vārnas rīcība mani tik ļoti sadusmoja, ka es izlaidu no rokām kairu un norāvu no pleca bisi. Es izšāvu uz vārnu, kura ar olu knābī nupat nosēdās uz blakus terases malas. Šāviena troksni atkārtoja skanīga atbalss. Tūkstošiem putnu kliegdami pacēlās gaisā. Tie, burtiski, aptumšoja sauli. Tajā brīdī arī otra vārna nozaga kādai kairai olu. Vārna ar savu spēcīgo knābi pāršķēla olu. No tās izvēlās gandrīz jau izperēts, vēl pilnīgi kails cālis. Vārna to saplosīja un apēda, tad pagrāba otru olu un aizlidoja.

Kormorani, jūras papagaiļi, jūras dzeņi, kaijas un kairas pamazām atgriezās savās vietās. Tad nolēmu putnus vairāk netraucēt, nokāpu pa dzegām no klints un gāju uz apmetni.

Uz gaišā debess fona spilgti iezīmējās melnā putnu tirgus klints, kur bija sapulcējušies tūkstoši spārnainu, lai izperētu cāļus, iemācītu tos peldēt, lidot un meklēt barību. Cāļi, kad izaugs, šajā pašā vietā izperēs un izvadās savus pēcnācējus. Kas zina, cik daudzām paaudzēm šī klints jau devusi patvērumu un cik vēl paaudžu uzskatīs to par savu dzimteni …

Nākamajā dienā uz putnu tirgu aizgāja viens no kazakiem. Tas neticēja, ka putni nelaižas prom no savam ligzdām pat tad, ja tos aiztiek ar roku. Pēc stundas pusotras kazaks pārnāca un stāstīja, ka naktī putnu tirgu apmeklējis lācis. Kazaks uzgājis tā pēdas, redzējis daudz izpostītu ligzdu un sašķaidītu olu, ar kurām ķepainis mielojies.

.

sjurkuma zemesrags

Netālu no Auka līča jūras krasts izliecas uz ziemeļaustrumiem. Augsts, klinšains un kraujš krasts stiepjas četrdesmit astoņus kilometrus. Krasta pakajē nav liedaga, piekrastes klintis stāvus iesniedzas jūrā. No Auka līča līdz pašam Sjurkuma zemesragam visā garumā nekur nav vietas, kur laiva varētu piestāt krastā un patverties nelāgā laikā.

Jau agrāk sirmais oročs Ivans Bizanka mani brīdināja, ka Sjurkuma zemesraga tuvumā ļoti jāuzmanās un braukšanai gar to jāizvēlas rāms laiks. Tādu pašu brīdinājumu divkārt izsacīja Datas ciemata vecie vīri, kas brauca man lidzi pavadoņu lomā. Tāpēc tie arvien vērās jūras tālē, lūkojās debesīs un pēc mākoņu kustības mēģināja uzminēt, kāds būs laiks.

Pēdējās dienās jūra bija apbrīnojami rāma. Ja tā neelpotu ar acij neuztveramo, bet laivā izjūtamo līgano viļņojumu, varētu domāt, ka tā ir no izkausēta, smaga metāla, kas sastindzis un noslīpēts gluds līdz pašam zilajam apvārsnim, kur pulcējas baltie un apaļīgie gubu mākoņi. Gludās virsmas atspoguļotā saule žilbināja acis.

Oročus tāds rāmums mulsināja. Tas viņiem likās nodevīgs.

Tomēr trešajā dienā oroči teica, ka varot braukt. Pēc minūtēm divdesmit mēs jau braucām, turoties gar krastu.

Jūras gludajā virsmā nebija ne mazākā viļņojuma. Saule dāsni lēja savus starus, lai sasildītu un izžāvētu nesenajās lietavās piemirkušo zemi un atmodinātu dzīvei visu, kas vien uz tās aug: no varenās papeles līdz sīkākajai smildziņai.

Ap pusdienas laiku mūsu laivas bija nobraukušas no Auka liča jau kādus sešus kilometrus. Tobrīd oročs Kopinka, kas airēja, kaut ko sacīja Namukam, kurš sēdēja pie stūres. Tas aši atskatījās. Kopinka mitējās airēt un vaicāja savam biedram, vai labāk nebūtu griezties atpakaļ, kamēr vēl laiks.

Atskatījos arī es un aiz muguras, tajā vietā, kur debess saplūda ar jūras tali, ieraudzīju tumšu svītriņu, kas stiepās pa visu apvārsni. Si svītriņa vēstīja vēju. Cerēdams, ka tas būs neliels vietējais vējiņš, Namuka deva zīmi braukt tālāk.

Pēc minūtēm desmit svītriņa pie apvāršņa kļuva plataka un tumšāka. Reizē pa labi no mums parādījās otra tāda pati svītriņa. Oroči apspriedās un nolēma braukt atpakaļ, turoties pēc iespējas tuvāk krastam. Bet taja brīdī tumšā svītra jau bija pievirzījusies mums pavisam tuvu. Pēkšņi uzpūta spēcīgs vējš, un jūra uzreiz sāka šalkt un viļņot. Baidīdamies, ka pret vēju mēs nespēsim paairēt, oroči izlēma braukt tālāk uz Sjurkuma ragu un sāka uzrīkot buru.

Tas bija telts audekls, aiz stūriem piesiets pie divām 'krusteniski sastiprinātām kārtīm. Pie apakšējiem stūriem piesēja auklas, kuru galus turēja rokās burātājs.

Burātāja lomu uzņēmās Kopinka, es sēdos pie airiem, bet Namuka palika pie stūres. Ar buru mūsu laiva sāka iet ātrāk. Mākoņi strauji sabiezēja. Pie krasta šur tur parādījās miglas lēveri. Sāka smidzināt lietus.

Viļņi dzina mūsu nestabilo laivu, valstīdami gan uz vienu sānu, gan uz otru. Laiva brīžam brāzās uz priekšu, brīžam smagi slīdēja lejup no viļņa un ar priekšgalu ienira ūdenī. Jo stiprāk pūta vējš, jo ātrāk traucās uz priekšu mūsu laiva, taču reizē ar to arvien grūtāka kļuva kuģošana.

Smagi piekrautā laiva bija dziļi iegrimusi ūdenī, un viļņi šļakstēja tai pari malām. Ik pa brīdim mēs izsmēlām ūdeni ar bērza tāss liekšķeri, ko oroči bija paņēmuši lidzi. Velti mēs vērojām krastu cerībā ieraudzīt jel kādu vietu, kur varētu patverties no vētras. Drūmas klintis gremdējās jūrā pilnīgi stāvus. Viļņi neganti brāzās pret tām un ar baltām putu šļakatām šāvās uz augšu. Piestāt pie krasta nebija iespējams, par griešanos atpakaļ nebija ko domāt. Mums atlika tikai viens — iet pa vējam un pielikt visas pulēs, lai ātrāk apbrauktu Sjurkuma zemesragu un paglābtos licī. Neviens nesēdēja bez darba: vieni airēja, citi smēla no laivas ūdeni. Lieta tika liktas abas tējkannas un katls.

Ta braucām kādas divas stundas. Beidzot kļuva skaidrs, ka laimīgi nokļūt līdz Sjurkuma zemesragam mums neizdosies: vējš strauji pieņēmās spēkā, viļņi nepielūdzami brāzās pakaļ laivai un pār stūres galu gāza tajā ūdeni. Tagad viss bija atkarīgs no stūrētāja. Namuka tramīgi uzmanīja laivu, bet Kopinka nenovērsa acis no buras, gan pievilkdams vienu auklu, gan palaizdams vaļīgāk otru.

«Vai tiešām mēs tā arī neatradīsim krastā nevienu līcīti, kas mums sniegtu kaut vai pagaidu patvērumu?» es nodomāju, ar bailēm un izmisumu lūkodamies augstajās klintīs.

Piepeši Namuka piecēlās kājās un, uzmanīgi vērodams krastu, kaut ko vaicāja Kopinkam. No sarunas nopratu, ka viņi atraduši vietu, kur varēs patverties. Kopinka pamāja ar galvu. Namuka pagrieza stūri — un laiva sāka tuvoties krastam. Te jūra trokšņoja vēl stiprāk. Krasta bangas dārdēja tik apdullinoši, ka mēs nedzirdējām cits citu un sarunājāmies ar zīmēm. Beidzot iebraucām īstā putu, š|akatu un šļakstu virmā.

No klinšainā krasta jūrā te iesniedzās gigantisks bazalta atzars.

Bura tika nolaista vienā mirkli. Daži airu vēzieni — un laiva patvērās aiz bazalta vaļņa. Mēs bijām nokļuvuši samērā rāmā ūdenī. Klinšu iežogotajam līcim pašā vidū bija liels, plakans akmens. Tā virsmu klāja brūnas jūras zāles un gliemežvāki.

Namuka pievadīja laivu pie akmens, un mēs izkāpām uz tā. Visi tūdaļ kļuva priecīgāki. Strēlnieki izsmēla ūdeni no laivas, mēs ar oročiem aplūkojām krastu. Mūsu patvērums bija kā lamatas, no kurām varēja izkļūt tikai pa ūdeni. Visapkārt slējās milzīgas, augstas klintis, kas ieslīpi, bet vietām pilnīgi stāvus gremdējās ūdenī. Mūsu vienīgais glābiņš — laiva, tāpēc pirmām kārtām bija jārūpējas par to.

Pa to laiku vētra bija satrakojusies pa īstam. Viļņi dārdēdami taranēja akmens valni, bet tas droši izturēja jūras triecienus. Vējš meta tam pāri šļakatas. Viļņi putoja, šķīda un novājināti ar šalkoņu aizslīdēja gar bazalta valni, izplūzdami uz akmeņiem, kur bija piesieta laiva. Baidīdamies par mūsu kravu, es liku pārvietot laivu līcītī, cik vien tālu var.

Kad ūdens no laivas bija izsmelts, mēs pārbaudījām kravu, novietojām to drošāk, pārsedzām ar brezentu un jo stipri nosējam ar auklām. Tad uzkodām, siltāk saģērbāmies un apsēdāmies savās vietās laivā, lai nogaidītu, līdz vējš aprims un jūra kaut mazliet nomierināsies.

Taču vētra pieņēmās spēkā un pievakarē izvērtās īstā aukā.

Krēsla oroči pamanīja kaut ko tādu, kas mūs ļoti satrauca. Bija sācies paisums, bet paisuma laikā ūdens līmenis te paceļas par diviem metriem. Nebija šaubu, ka plakanais akmens, aiz kura mēs bijām pietauvojušies, applūdīs. Tā vēl nebūtu liela bēda, bet briesmas draudēja tādēļ, ka vējš bija mainījis virzienu un brāza viļņus tieši tajā kaktā, kur bijām patvērušies. Viļņi sāka dauzīt laivu pret akmeņiem.

Bija skaidrs, ja tūlīt neiziesim jūrā, būs par vēlu.

To saprata ikviens no mums. Kavēties nedrīkstēja. Kā norunājuši ķeramies pie airiem. Tajā brīdī līcītī ievēlas milzu vilnis un apsmēla akmeni. Oroči izmantoja īso klusuma bridi un izveda laivu no vaļņa aizvēja. Nākamais vilnis pacēla laivu kā spalviņu, un tā virsotnē mēs pārkļuvām pāri krasta banga'm. Vējš šļaca seja saltu lietu. Laiva stipri sagazas uz sāniem: aizšalca otrais vilnis, trešais…

Krasta bangas palika aiz muguras. Oroči ātri pacēla buru. Ka ievainots putns mūsu laiva, spēcīga vēja dzīta, traucas talak gar krastu.

Atri satumsa vakara krēsla. Jūrā risinājās kaut kas neiedomājams. Nevarēja redzēt, kur beidzas ūdens un sakas debesis. Milzu viļņi slējās gaisā gan priekšā, gan aiz muguras. Tie gāzās virsu pēkšņi un tikpat pēkšņi nozuda, to vietā veidojās dziļa ieplaka, un tad šķita, ka laiva krīt bezdibenī. Kaut arī mēs nemitīgi pūlējāmies, izsmeļot ūdeni, tā līmenis laivā nemazinājās. Drīz mūsu apģērbs bija viscaur slapjš. Es atrados tādā kā pusmurgā. Brīžam cauri vēja kaucieniem un baigajiem viļņu dārdiem dzirdēju, kā manam kaimiņam klab zobi. Arī mani pašu kratīja tāds kā drudzis.

Brīžam miglas robos priekšā bija saredzama kāda liela, melna ēna. Tā izskatījās kā milzīgs nezvērs, kas ierāpies jūrā, līdz zodam iegremdējies ūdenī, piepūties un nupat, nupat baigi ierēksies. Tas bija Sjurkuma zemesrags. Ja izdosies ap to apiet, tad būsim glābti.

Līdz ilgotajam zemesragam tomēr vēl bija tālu. Pār zemi jau klajās nakts, un satrakotais okeāns grima dziļā tumsā. Ļaudis pārņēma tāda kā apātija, un ta bija ļaunāka nekā pagurums — tā bija pilnīga bezjiī- tība, pilnīga vienaldzība par savu likteni. Posts, ja tādā brīdī cilvēku pārņem pārliecība, ka viņam jāiet bojā, — tad tas arī ies galīgi bojā.

Es apzinājos, ka nepieciešams ļaudis kaut kā uzmundrināt. Strēlnieki un kazaki sēdēja pie airiem — ar seju pret stūresgalu. Izmantojot šo stāvokli, es saņēmu visus spēkus un kliedzu:

— Brāļi! Vislielākās briesmas ir garām! Sjurkuma zemesrags jau pavisam tuvu. Piespiež!

Savaibstījis bezbēdīgu ģīmi, norāvu cepuri un sāku ar to vicināt. Tas līdzēja. Mani līdzbraucēji sāka airēt enerģiskāk. Laivas gaita paātrinājās. Negantie viļņi mētāja to kā nieka skaidiņu. Es mehāniski smēlu no laivas ūdeni.

—   Ak dievs, kaut mēs tikai tiktu līdz zemesragam! — es izdzirdēju aiz muguras čukstam.

—   Sjurkums tālu nav, — Namuka pēkšņi iesaucās.

Namukas sauciens visus uzmundrināja, jo tā bija

patiesība, ko viņš teica.

Tajā pašā mirklī milzīgs vilnis panāca laivu un pielēja to gandrīz līdz pusei.

—   Atri smel! — Kopinka nelabi iebļāvās.

Sis kliedziens lika ļaudīm vēlreiz saņemties. Viņi sāka airēt veicīgāk un ar divkāršu enerģiju smēla ūdeni no laivas.

Lūk, zemesrags jau pavisam tuvu, lūk, mēs jau esam tam iepretim. Taču te mūs gaidīja vel viens baigs pārbaudījums. Zemesrags iesniedzās talu jūrā; vējš te vēla vislielākos viļņus. Tā bija visbīstamākā vieta. Atlikuši vairs tikai daži mirkļi, bet šajos mirkļos var zaudēt prātu. Pēkšņi milzu vilnis ar baltam krēpēm spēji izauga no sāna. Laivu kā skangalu pasvieda gaisā — pēc tam mēs strauji kritām bezdibenī.

—   Turies! — iekliedzās Namuka.

Un laiva atkal bija pilna ar ūdeni.

—   Vajag smelt, vajag smelt! — es kliedzu saviem līdzgaitniekiem. — Citādi būsim pagalam!

Airētāji, kas sēdēja man tuvāk, pameta airus un arī sāka smelt ūdeni. Es nometos ceļos laivas dibenā un smēlu ar katlu. Nemanīju nogurumu, aukstumu, sāpes mugurā, strādāju drudžaini, baidīdamies zaudēt kaut vienu minūti.

—   Aja la bi! (Ļoti labi!) — es izdzirdēju Kopinku iesaucamies.

Laiva traucās pa jūras virsmu. Viļņošanās kļuva rāmāka — mēs bijām apbraukuši aplīk zemesragam un iegājām līcī. Minūtes desmit braucām ar buru un airiem. Kaut gan vējš pūta tikpat stipri un sijājās sīks lietus, mums te šķita labi. Aiz muguras dārdēja baigās krasta bangas.

Piepeši pa kreisi no tumsas iznira kāda liela, melna ēna, kaut kas nozibēja mums virs galvas un norāva buru.

— Kas tas? — iesaucās vairākas balsis.

Namuka novaldīja laivu un uzmanīgi stūrēja klāt tumšajai ēnai. Izrādījās, ka tas ir šoneris. Es liku iededzināt lukturi. Nevienāda, blāva gaisma apspīdēja kuģi; tas gulēja uz sāniem, pa pusei iegrimis ūdeni. Viens masts šonerim bija nolauzts, otrs vesels. Tas bija nocirtis mūsu buru. Uz klāja mētājās un nokarājās ūdenī takelāžas atliekas. Mēs apbraucām šonerim apkārt. Uz masta tupēja liela žurka. Tā tēmēja ielēkt mūsu laivā, bet kļūdījās un iekrita ūdenī.

Mēs braucām tālāk un nepaguvām izdarīt ne desmit airu vēzienu, kad atdūrāmies smilšu sērē.

Divi strēlnieki izkāpa no laivas un brida pa ūdeni; viņi vilka laivu ar rokām, tādēļ viss ūdens satecēja stūresgalā.

Ļaudis izklīda pa krastu, meklēja malku. Pazibēja uguntiņa: kāds bija uzrāvis sērkociņu, taču vējš to tūdaļ nopūta. Nopūta arī otro, trešo. Iekuri ilgi neiedegās. Es sameklēju savu mugursomu un iedevu, lai nones krastā, divus celuloīda matu sukas gabaliņus, ko tīšuprāt ņēmu līdzi šādam gadijumam.

Drīz krastā liesmoja liels ugunskurs.

Ļaudis izkrāva laivu, žāvēja apģērbu un sildījās pie uguns. Sejas tiem bija nopietnas. Katrs saprata, ka mes tikko esam izglābušies no nāves briesmām, un nevienam prāts nenesās uz jokiem.

Jūrnieki, kas kuģoja ar avarējušo šoneri, kura vraks rēgojas netālu no krasta, bija mazāk laimīgi… Kas ar viņiem noticis?

Es apgūlos pie ugunskura, taču, nelūkojoties uz nogurumu, nevarēju iemigt. Nenāca miegs arī maniem līdzgaitniekiem. Augu nakti mēs zvilnējām pie ugunskura, snaudām un klausījāmies, kā trako jūra.

.

tundra

.

i

.

BIGINA BIGINENA KALNU GRĒDA

Reiz kopā ar evenkiem es devos uz Olgonas upes baseinu. Mūsu pulciņā bija vienpadsmit vīrieši, četras sievietes, seši bērni un sešdesmit ziemeļbriežu.

Starp evenkiem bija kāds sirmgalvis, pret kuru visi izturējās ar lielu cieņu. Viņa vārds bija Inginu. No izskata viņam bija ne mazāk par septiņdesmit gadiem. Viņa seja ar mazliet izspiestajiem vaigu kauliem bija skaista, mazliet izbālējušās brūnās acis lūkojās izteiksmīgi un gudri.

Inginu bija ģērbies briežādas jakā ar rakstainu apdari un zvērādas bašliku ar uzkrūti, kas nokarājās pār krūtīm ieapaļa lēvera veidā. Veča galvu ar plānajiem, nosirmojušiem matiem sedza ar ūdra ādu apdarināta garaušu cepure. Kājās viņam bija apstrādātas briežādas bikses un miksti briežādas zābaki, zem ceļiem apsieti ar siksniņu. Inginu bija sakumpis un tik vārgs, ka bez citu palīdzības nespēja uzrāpties briedim mugurā.

No jakutu ciemata Talakana mēs gājām uz austrumiem un pēc trim diennaktīm sasniedzām ūdensšķirtni starp Urmi un Olgonas upēm. Sīs divas upes te šķir augsta un varena kalnu grēda, kuru dēvē par Biginu Biginenu.

Laiks pēkšņi pasliktinājās: debesis aizsedza mākoņi, un sāka pūst salts vējš. Tas svieda gaisā sniegu no zemes un jau divas reizes bija mainījis virzienu. Evenki tramīgi lūkojās uz vienu un otru pusi un skubināja briežus.

Tomēr izbēgt no sniegputeņa mums neizdevās. Tas spēji pārsteidza mūs paša kalnu pārejā, un mēs nolēmām rīkot apmetni, tiklīdz nokāpsim no kalniem ielejā.

Nakts solījās būt vētraina. Spēcīgs, brāzmains vējš locīja kokus un dūca mežā. Briežu muguras, nastas uz tām, cilvēku pleci un galvassegas — viss bija balta sniega klāts. Apledojušas, sīkas sniegpārslās durstīja seju kā ar adatām un neļāva skatīties taisni uz priekšu. Mēs soļojām, galvas nodūruši, sargādami seju no vēja.

Uz priekšu izsūtītie vīri bija izraudzījušies nometnes vietu diezgan izdevīgi. Tas bija prāvs klajums pie bieza meža, kas sedza Bigina Biginena kalnu nogāzes. Klajums bija ieslīps uz austrumiem un pēc nelieliem meža puduriem nemanāmi pārgaja tundrā, pa kuru mums bija jāiet tālāk.

Evenki ātri atsegloja briežus un slēja teltis. Es ar labpatiku vēroju viņu ātro un saskanīgo darbību.

Kad teltis bija uzslietas, vīrieši steidzās uz mežu: daži pēc malkas, citi pēc egļu zariem paklājam, bet sievietes pa to laiku sagrieza veselus klēpjus sausas zāles. Ar adas jakām apsegtie bērni mierīgi sēdēja uz nastām un pacietīgi gaidīja, kamēr vecāki ienesīs viņus teltīs.

Vecais Inginu, atspiedies uz nūjas, stāvēja pie ugunskura un tikai paretam deva norādījumus, taču neiejaucās darbā, ja tas gāja gludi, bez aizķeršanās.

Pēc minūtēm trīsdesmit mēs visi — gan vīrieši, gan sievietes un bērni — sēdējām teltīs pie dzelzs krāsniņām un dzērām tēju. Ara trakoja sniega vētra. Vēja brāzmas neganti raustīja telti un apbēra ar smalku, sausu sniegu. Vējš žēli kauca skurstenī un pēkšņi negaidot metās sānis un rēca mežā kā saniknots zvērs.

Pēc vakariņām visi agri nolikās gulēt. Pie uguns palikām tikai mēs ar sirmgalvi. Mēs gandrīz ik vakaru runājāmies. Un viņš labprat pastāstīja par savas kle- joņa dzīves nedienām.

Klausoties viņa nostāstos, es brīnījos, cik milzīgus attālumus viņš ar savu ganāmpulku nostaigājis. Viņš ir bijis Jakutijas apgabalā, aizstaigājis līdz Sjurkuma zemesragam, divreiz šķērsojis tundru pie Ohotskas jūras dienvidu krastiem un nogājis līdz Cumukanai.

Tagad es viņam atgādināju, ka viņš man ir solījies pastāstīt par traģēdiju, kas norisinājusies pie Urkanas upes.

Inginu iesmēķēja savu pīpi, pievirzījās tuvāk krāsniņai, piemeta ugunī malku un sāka savu stāstu.

Vecais vāji runāja krieviski, es domās laboju viņa izteiksmi un pierakstīju stāstījumu šādā veidā:

— Tas bija sen, ļoti sen… — Inginu nesteigdamies stastīja. — Es biju vel pavisam mazs puika. Toreiz mēs klejojām Jandejangu kalnos. Tajā laikā tur ieradās viens krievs, zelta meklētājs. Tas bija jauns cilvēks, gadus divdesmit piecus vecs, ar gaišiem matiem un zilām acīm. Ģērbies viņš bija, tāpat ka mēs visi, briežādas jakā un zābakos, galvā zvērādas cepure, rokās — dūraiņi. Sis cilvēks bija atceļā no zelta raktuvēm, kur bija saskalojis tik daudz zelta, ka varēja bezrūpīgi dzīvot līdz sirmam vecumam. Taču liktenis bija lēmis citādi.

Togad bija liela lopu sērga. Draudēja bads, tā bargās pazīmes jau bija redzamas. No visām malām nāca nelabas vēstis. Mans tēvs nolēma aiziet labi tālu no saindētā novada. Dienu pirms došanās ceļā jaunais zelta meklētājs lūdza, lai mēs arī viņu ņemot līdzi. Tēvs padomāja un piekrita. Nākamajā rītā mēs devāmies ceļā, un gaišmatainais cilvēks gāja mums līdzi. Es nezinu viņa vārdu, bet atceros viņu labi. Ka dzīvs viņš stāv man acu priekšā. Tas bija brašs puisis — viņš nesēdēja rokas klēpī salicis: palīdzēja uzsiet briežiem nastas, uzsliet teltis. Tēvs viņu ļoti iemīļoja, un ari es ar viņu sadraudzējos.

Pēc dienām sešām mēs izgājām pie Gorinas upes augšteces un tur nelielā jurtā atradām nabadzīgu evenku ģimeni: vīru un sievu ar diviem bērniem. Viņi bija zaudējuši savus pēdējos briežus un tagad gribēja ar slēpēm doties uz Urkanu, kur atradās viņu radi nieki. Mans tēvs ieteica tiem pievienoties mūsu pul kam, bet viņi nevēlējās — sacīja, ka cerot laimīgi aiziet pie saviem radiniekiem un tur līdz pavasarim pārtikt no zivju zvejas. Jaunais zeltracis arī nolēma palikt pie nabadzīgās ģimenes, lai kopā ar to ietu uz Urkanu. Tad mēs iedevām viņiem vienu briedi gaļai, bet paši devāmies tālāk — uz Udas upi.

Pēc mūsu aiziešanas evenks un krievs devušies izlūkos, lai ar slēpēm iebrauktu ceļu, pa kuru, kad tas pārklātos ar sērsnu, pārvestu uz nartām visu ģimeni. Sieva ar bērniem palikusi jurtā. Trešajā dienā vīrieši nonākuši līdz Urkanas upei, bet evenku tur vairs nav bijis, toties viņi sastapuši medniekus nanajiešus.

Vīrieši pie medniekiem pārnakšņojuši un otrā dienā gribējuši doties atpakaļ, bet torīt sākusies tik barga sniega vētra, ka bijis jāpaliek uz vietas. Nogaidījuši vēl vienu dienu, bet naktī evenks pēkšņi nomiris. Tad zeltracis aizņēmies no nanajiešiem mazliet zivju un nolēmis viens doties pēc sievietes un bērniem, taču ceļā viņu atkal pārsteigusi sniega vētra. Tā turpinājusies vairākas dienas. Zeltracis ilgi gājis, lauzdamies cauri sniega kupenām, tomēr viņam nav bijis lemts izglābt mirušā evenka ģimeni. Sniega vētra viņu pārsteigusi ceļa trešo reizi. Sniegputenis aizputinājis iebraukto slēpju sliedi, gājējs noklīdis no ceļa un nomaldījies. Kas noticis ar sievieti un bērniem — neviens nezina: tos vispār vairs nav atraduši. Jādomā, arī viņi taigā nomaldījušies un gājuši bojā bada nāvē.

Pavasarī, kad sāka kust sniegi, — Inginu turpi- nāja savu stāstu, — mēs pametām Udas upi un nogājām lejā pie Urkanas. Kādudien divi evenki aizgaja tundrā meklēt briežus un piepeši ieraudzīja kupenā cilvēka kājas. Tēvs lika atrakt kupenu. Lielas bija mūsu bēdas, kad mēs atrastajā pazinām to pašu jauno zeltraci, kuru visi bijām tik ļoti iemīļojuši. Apskatījam

tuvāko apkārtni. Bija redzams, ka jauneklis gribējis uzkurt ugunskuru, bet tas viņam nav izdevies. Žāvētās zivis, ko viņš bija nesis sev līdzi, sagrauzušas peles…

Vecais apklusa. Ārā skanēja baiga vētras dārdoņa. Mūsu telts plandījās. Kaut kur nogāzās nokaltis koks. Vējš, neganti kaukdams, uzbruka mūsu apmetnei, itin kā saniknojies, ka nespēj pieveikt mūs tā, kā pieveicis gaišmataino zeltraci, kurš mēģināja glābt nabaga atraitni ar bērniem …

Viena no meitenēm, pati mazākā mūsu pulciņā, pa- modas un sāka raudāt. Māte paņēma viņu uz rokām un sāka aijāt.

Es paskatījos uz sirmgalvi. Viņš sēdēja, aizvēris acis, un ar kreiso roku it kā pūlējās atvairīt, atvirzīt nost no sevis baigās ainas. Es pieskāros viņa plecam. Sirmgalvis nodrebēja un izbijies palūkojās apkārt, tad piecēlās kājās un sāka klat guļasvietu.

Arī es apgūlos savā vietā, taču ilgi nevarēju aizmigt. Man arvien rēgojās mazā jurtiņa mežā, sniega aizputināta, bet jurtiņa māte ar diviem maziem bērniem, un jaunais zeltracis, kas brien pa kupenām tādā vētrainā naktī, kāda ir šī…

.

TUNDRĀ

Ceļojumos tundrā mans pavadonis bija evenks Gavrils Popovs. Pie Urmi upes viņš bija uzbūvējis sev mazu mājiņu tikai tāpēc, lai glabātu tajā savus gājienu piederumus un šādu tādu mantību. Mans draugs sen bija zaudējis briežus. Tagad viņš nodarbojās ar medniecību, mazliet zvejoja, taču sapņoja, kā pats izsacījas, atkal «iegūt ragainos zirgus».

Kaut gan Popovs bija jau kļuvis tāds kā nometnieks, tomēr, pēc tēvutēvu parašām, nemitīgi pārvietojās no vienas vietas uz otru: gan pa ceļam ar kādu, kas brauca ar zirgiem, gan ar suņu pajūgu, gan arī vienkārši kājām.

Reiz, kad sarunā skārām klejotāju dzīves neērtības, viņš iesaucās:

— Kā jūs varat dzīvot pilsētā, tik daudz gadu vienā vietā? Es pat gadu neizturētu.

Mierīgs, pat it kā pret visu vienaldzīgs, šis cilvēks pilnīgi pārvērtās, ieraugot svaigas zvēra pēdas. Tad viņš kļuva darbīgs un enerģisks. Tādos brīžos viņš aizmirsa visu — badu, nogurumu — un bija gatavs panest jebkādas grūtības.

Liktenis mūs saveda gluži nejauši. Tajā gadā es biju nodomājis izpētīt Jandejanga kalnu novadu. Pēdējā nanajiešu ciematā Koldokā man ieteica Popovu kā labu mednieku un tulku. Viņš prata lasīt un rakstīt, brīvi runāja krieviski. Es viņu uzaicināju — un nenožēloju.

Janvāra sākumā mēs izgājām no jakutu ciemata Ta- lakana ar piecdesmit pieciem briežiem un devāmies uz austrumiem. Sestajā dienā mēs sasniedzām Bigina Biginena kalnu grēdu, pārgājām tai pāri un virzījāmies uz Jandejanga kalniem.

Izdarot maršruta topogrāfisko uzņemšanu, es bieži apstājos, lai atzīmētu mūsu ceļa pagriezienus un pierakstītu noieto attālumu. Ziemeļbrieži iet ļoti ātri; ne ciņainie purvi, ne biezokņi mežā tiem nav nekāds šķērslis. Patiešām jābrīnās, kā šie dīvainie dzīvnieki pārkļūst sniega aizputinātiem, sagāztiem kokiem, kur zirgi neizbēgami lauztu kājas.

Lai gājienu nekavētu, liku evenkiem mani negaidīt, tikai norunāju, ka ap pusdienas laiku lielās atpūtas vietā viņi atstās man kaut ko ēdamu. Nomaldīties es nevarēju: divisimt divdesmit briežu kājas iemina sniegā labu ceļu. Evenki sacīja, ka viņpus ūdensšķirtnes viņi zinot vietu, kur esot briežu barība, un, tiklīdz būšot pāri kalnu grēdai, tūdaļ apstāšoties un rīkošot apmetni.

Ļoti svarīgi bija apmesties uz nakti tur, kur ir briežu ķērpji. Ja barības nebūs, brieži aizbēgs uz iepriekšējo apmetnes vietu. Reiz tā ari notika. Mēs dzināmies briežiem pakaļ veselus sešdesmit kilometrus un zaudējām divas dienas.

Es sagatavoju planšeti un izgāju tūlīt aiz visa pulka. Kādu laiku starp kokiem bija redzami pelēkie briežu silueti un dzirdamas cilvēku balsis, bet drīz viss apklusa. Es gāju ar slēpēm līdzās briežu iemītajam ceļam.

No apmetnes Jandejanga kalnu grēda šķita esam tuvāk, neka īstenībā bija. Es domāju, ka līdz pusdienai sasniegšu kalnu pāreju. Nekā nebija! Pēc triju stundu gājiena kalnu grēda arvien vēl bija tālu no manis un joprojām vareni slēja gaisos savas sniegbaltās virsotnes, ko apspīdēja dienasvidus saules spožie stari.

Tieši ap to laiku es izgāju neliela cilvēku un dzīvnieku nomīdītā klajumiņā. Klajumiņā malā zem egles vēl kūpēja ugunskurs, nepaguvis izdzist. Te bijusi atpūtas vieta. Turpat tuvumā kādā kupenā bija iesprausta nūja ar galā piesietu kailu zaru kūlīti, un blakus nūjai uz sniega bija nolikts gabals lāča speķa un divi sausiņi. Apsēdos uz tuvākās kritalas un ar labpatiku pabrokastoju; tējas nebija, tāpēc slāpes remdināju ar sniegu un gāju tālāk.

Jandejanga kalnu grēdas dienvidrietumu nogāzes, kas iztālēm izskatījās kailas, īstenībā bija apaugušas ar skrajām bērzu birztalām; šur tur zem sniega bija redzami kaut kādi krūmāji.

Tikai ap pulksten četriem pēcpusdienā es nonācu līdz tai kalnu grēdas daļai, kas stāvus kāpj augšā un būtība ir īstie kalni. Kāpšana kalnā bija tik nogurdinoša, ka spieda mani vairākkārt apstaties un atpūsties.

Pati kalnu pāreja patiesībā bija sedliene starp sop- kām. Kad to sasniedzu, saule jau bija noslīdējusi pie paša apvāršņa. Aiz muguras nepārskatāmā tālumā pletās tundra, kas izskatījās kā milzīgs, balts disks «bez mēra garumā, bez gala platumā», kas sniedzās aiz apvāršņa. Debesjums, rietošās saules staru izrotāts gan sārtos, gan oranždzeltenos, gan zeltainos krāsu toņos, it kā balstījās uz baltā diska malām un izskatījās kā milzīgs kristāla trauks, apgāzts virs zemes. Diena dzisa … Sniegi, kas klāja Jandejanga kalnu nogāzes, uzziedēja sārtās un maigi mēļās krāsās. Es priecājos, vērojot ainavu, kas izpletās man acu priekšā, un sevišķi nesteidzos, domādams, ka nonākšu apmetnē vēl pirms krēslas iestāšanas.

Kad saule nogrima aiz apvāršņa un skaistās krāsas sniegos izbālēja, es sāku kāpt lejā no Jandejanga kalnu grēdas. Aiz pārejas tūdaļ sākās skujkoku mežs.

Nogāju vienu kilometru, otru, trešo, bet apmetnes arvien vēl nebija. Ielūkojies uzmanīgāk pēdās, pamanīju, ka brieži vietām skrējuši riksī — tātad evenki tos skubinājuši un ļoti steigušies.

Jo tālāk, jo taiga kļuva biezāka. Skrajākās vietās pēdas vel bija kaut kā saskatāmas, bet skujkoku enā nakts tumsa ātri sabiezēja, tāpēc iet bija arvien grūtāk un grūtāk. Slēpes man saka aizķerties biezoknī; sargoties tās salauzt, biju spiests samazināt soli un pārtraukt topogrāfisko uzņemšanu.

Mežā iestājās klusums, ko tikai paretam pārtrauca skaņie lauska spērieni. Nakts valdonīgi ņēma savas tiesības. Satumsušajās debesīs iedegās spulgas zvaigznes. Tās it kā ko zināja par mani un samirkšķinājās savā starpā. Bet es vēl gāju un gāju.

Piepeši pašam par šausmām pamanīju, ka esmu pazaudējis briežu iemītās pēdas. Steidzīgi sameklēju un uzrāvu sērkociņu: gan priekšā, gan pa labi un pa kreisi no manis bija līdzens sniegs.

«Ir gan posts!» es nodomāju. «Vai tiešām esmu nomaldījies?»

Kam ir nācies ziemā būt taigā, tas zina, ko nozīmē pārnakšņot mežā bez silta apģērba, bez cirvja, bez telts, kas varētu pasargāt no aukstuma. Apstājos, lai mazliet atpūstos un apsvērtu savu stāvokli, taču sals tūdaļ lika sevi manīt. Jāiet. Bet uz kurieni? Uz labu laimi gāju pa labi.

Vienubrīd man aizķērās slēpe, es pakritu un gluži nejauši ar roku uztaustīju samīdītu sniegu. Ātri iededzināju sērkociņu un īsaja uguntiņas uzliesmojuma mirklī paguvu saskatīt briežu pēdas. Nolēmu tālāk iet pec iespējas uzmanīgāk, ar kājām taustot ceļu, lai vairs nenovirzītos no briežu iemītajām pēdām. Lēnām, soli pa solim kustējos uz priekšu un, tiklīdz zaudēju briežu taku, tūdaļ griezos atpakaļ, taustījos ar rokām sniega, kamēr atkal sameklēju taku. Tā es nomocījos līdz deviņiem vakarā un galīgi zaudēju spēkus.

Kļuva pavisam tumšs. Beidzot notika tas, no kā baidījos visvairāk: biju galīgi pazaudējis briežu pēdas. Lai cik cītīgi tās meklēju, lai cik neatlaidīgi rāpoju pa sniegu, viss velti! Saku kliegt, taču atbalss atsvieda manus kliedzienus man pašam atpakaļ.

Galīgi nomocījies, apsēdos uz kādas siekstas, nc- noraisījis slēpes. Es nolēmu atpūsties, uzkurt nelielu ugunskuru un kaut kā nokvernēt līdz ritam. Neatceros, cik ilgi tā sēdēju, neatceros, kā biju iesnaudies. Vēsuma sajūta bija izzudusi. Nez no kurienes dvesa siltums, ausīs šalca, ieskanējās kaut kādi dīvaini, bezjēdzīgi vārdi.

Pēkšņi viena doma kā zibens iedzēla smadzenēs: «Gulēt nedrīkst!» Es saņēmu visus spēkus, rāvos augšā, atvēru acis. Visapkārt bija tumšs kā kapā. Virs galvas bija dzirdama čaukstoņa — viegls vējiņš tur skrēja pār mežu un tikko manāmi skāra koku galotnes. Biju krietni nosalis; zobi nevaidami klabēja. Pieķēros pie tuvākā koka stumbra un piecēlos kājās.

Pirmie soļi man likās neiedomājami smagi, bet pamazām es iegājos un lēnām slāju uz to pusi, kur mežs šķita gaišāks. Nepaguvu noiet ne simt soļu, kad mežs pēkšņi izbeidzās un priekšā man pavērās milzīgs līdzenums, mirgojošo zvaigžņu blāvās gaismas apspīdēts. Tālu, līdzenuma otrajā galā, pavīdēja uguntiņa. Miegainība vienā mirklī izzuda — es sajutu možuma uzviļnījumu, sakārtoju slēpes un gāju taisni uz šo glābiņa bāku.

Bija vēla nakts. Oriona zvaigznājs, kas šķietami vēl nesen bija atradies zemu virs apvāršņa, tagad jau bija paguvis pacelties zenītā. Lieliskais Sīriuss mirdzēja visās varavīksnes krāsās. Pēkšņi spožs meteors bez trokšņa aizšāvās augstu pār klajumu, pamezdams aiz sevis garu, dziestošu svītru. Lai cik biju noguris, tomēr šī parādība bija tik brīnišķīga, ka es ilgi nevarēju atraut skatienu no debesīm, un tikai sals, kas stindzināja rokas, atgrieza mani īstenībā.

Es gāju lēni un ilgi. Beidzot varēja sadzirdēt briežu zvaniņus. Vēl mazliet — un es ieraudzīju nometni. Mežmalā bija uzslietas divas teltis. Nomaļāk dega liels sārts. Tūkstoši dzirksteļu šāvās gaisā un kā ugunīgs lietus krita lejup sniegā. Šaudīgās liesmu mēles lēkaja pa zariem. Nevienādā uguns gaisma atspul- gojās kupenās, teltīs, koku stumbros un iesniedzās tundrā.

Pie sārta bija redzams cilvēka siluets. Tā kontūras brīžam krāsojas asinssārtas gan no vienas, gan no otras puses — atkarībā no tā, kā uguns apspīdēja šo cilvēku. Tas bija Popovs.

Saņēmis pēdējās spēka atliekas, aizvilkos līdz sārtam un, slēpes nenoraisījis, nokritu sniegā. Mazliet atvilcis elpu, jautāju Popovam, kā gadījies, ka evenki aizgājuši tik talu, kad tiem vajadzēja rīkot nometni tūlīt aiz kalnu pārejas. Izrādījās, ka, pārejot pāri Jari- dejanga kalnu grēdai, viņi nebija uztrāpījuši to strautu, pa kuru gribēja iet tālāk. Savu kļūdu pamanījuši tikai tad, kad jau nogājuši lejā no kalna. Viņi nav gribējuši griezties atpakaļ un nolēmuši doties vien uz priekšu, kamēr uzies briežu ķērpjus.

Popovs man paskaidroja, kā evenki uziet ganības saviem briežiem. Viņi palaižot vienu briedi pilnīgi vaļā, bez pavadas. Tas ar priekškāju atrok sniegu un, ja zem tā ir ēdamā sūna, sāk ganīties; ja ēdamās sūnas nav, briedis paceļ galvu un lūkojas apkārt.

Ēdamas sūnas nebija — tas lika evenkiem ilgi iet pa taigu, kamēr viņi iznāca tundrā. Viņi zināja, ka es nokavēšos un, domājams, pārnakšņošu mežā. Viņiem tas tik bieži gadās, ka par manu prombūtni tie nemaz neraizējās un ar mierīgu sirdi nolikās gulēt. Gluži otrādi, viņi ļoti izbrīnījās, uzzinot, ka esmu atnācis nometnē, bet neesmu palicis nakšņot līdz rīta gaismai mežā. Popovs tomēr visādam gadījumam bija iededzinājis uguni. Ja viņš nebūtu uzkūris sārtu, man patiešām nāktos pavadīt mokošu nakti zem klajas debess.

Viss ir labs, kas labi beidzas! Es noraisīju slēpes, ielīdu telti tin tūlīt aizmigu.

Visu nākamo dienu evenki palika uz vietas. Divi no viņiem aizgāja medībās un pārnesa divus medņus un vienu mežirbi.

Pārējie vīrieši laboja seglus un citus gājiena piederumus, bet sievietes lapija apģērbu.

Ap pusdienas laiku es pa savām pēdām atgriezos tajā vietā, kur biju partraucis topogrāfisko uzņemšanu, un uzņēmu visu ceļu līdz nometnei.

Nākamajā rītā ar gaismu bija nolemts doties tālāk.

Bija vēl pavisam tumšs, kad mani modināja. Es apģērbos un izgāju no telts. Gaisā bija izplūdusi migla, ko evenki dēvē par «miglaino salu». Pie teltīm stāvēja divi apsarmojuši brieži. Termometrs rādīja 50 grādu zem nulles pēc Celsija.

Ap sešiem rītā atstājām šo nometni un devāmies tālāk. Mūsu ceļš atkal gāja pa tundru.

Evenks, kurš jāja ar priekšējo «seglojamo» briedi, dziedāja, un viņa dziesma bija tikpat skumja un vienmuļa, cik vienmuļa ir tundra, pa kuru viņš klejo ar saviem ganāmpulkiem. Briežumātes viņam sekoja cita aiz citas, zosu gājienā, un neatpalika. Visi vīrieši un sievietes kaut ka dīvaini sēdēja briežiem plecos, pastiepuši kājas uz priekšu, pārkāruši tās pār dzīvnieku krūtīm. Mazie bērni bija ievīstīti zvērādās un gulēja īpašos šūpuļseglos, kas ar siksnām bija piesieti pie nastām.

Pēc vakarējās nelaimīgās nakts Popovs nolēma iet ar slēpēm man līdzi. Taču, tiklīdz mēs — viss pulks — devāmies ceļā, bijām spiesti tūdaļ apstāties. Sāka raudāt viens bērns. Māte mazliet pieturēja savu briedi un lūdza kādu citu sievieti pasniegt viņai bļauri. Uzrunātā sieviete veikli nolēca zemē, atraisīja šūpuļa siksnas un pasniedza mazuli mātei. Māte jājot pabaroja bērnu ar krūti, patvērusies no sala zem kažociņa. Tad viņa sāka bērnu ieaijāt, bet bērns bija saniķojies, spārdījās un bļāva pilnā kaklā.

Tad māte kaut ko pateica evenkam, kas jāja viņai pa priekšu, tas pateica viņas sacīto tālāk, kamēr teiktais sasniedza bara vedēju. Tas apturēja savu briedi. Tūdaļ apstājās viss pulks.

Māte nokāpa zemē un turpat salā sāka attīt dēla autiņus. Izģērbusi mazo bļauri kailu, viņa noguldīja to sniegā un smiedamās, kaut ko runādama, uzbēra tam sniegu vēl ari virsū. Bērns spārdījās un aizrīdamies kliedza. Sis skats mani tik ļoti pārsteidza, ka biju gatavs tūdaļ skriet bērnam palīgā. Sniega pelde turpinājās ne ilgāk par minūti. Tad māte paņēma savu bērnu uz rokam, noskūpstīja un aši ievīstīja lūša ādā; pēc tam noguldīja šūpuļseglos, veikli uzlēca savam briedim mugura un uzsauca bara vedējam, ka var jāt tālāk. Pēc dažām minūtēm bērns nomierinājās un visu ceļu gulēja kā nosists.

— Tā taču bērns var saaukstēties! — es sacīju Po- povam.

—   Nē, — viņš atbildēja, — no tā viņš nesaslims. Mums bieži medībās nākas salt, bet pārnāc jurtā, ietinies kažokā un aizmiedz tik cieši, ka nevar ne uzmodināt.

Jo vairāk mēs tuvojāmies Urkanas upei, jo dziļāks bija sniegs. Brieži gāja arvien lēnāk. Turpretim mums ar Popovu dziļums bija vienaldzīgs. Mēs gājām ar slēpēm un ne tikai neatpalikām no visa pulka, bet dažkart pat pagājām tam garām.

Mūsu pavadonis evenks bija neliela auguma, vājš, ap četrdesmit pieci gadi vecs. Sā cilvēka sejā, kas bija ļoti parasta, ar mazliet izspiestiem vaigu kauliem, allaž bija tāda izteiksme, it kā viņš arvien lūkotos tālē.

Mēs gājām pa visai vienmuļu apvidu. Lai lasītājs iztēlojas lielu, purvainu, viegli paugurainu, sniega klātu līdzenumu. Kaut bijis jel kāds priekšmets vai dabas īpatnība, pie kā varētu pakavēties skatiens: neliels ezers, vientuļa sopka, akmeņu nogruvums, kaila klints… Nekā! Tukšums! Ne zvēru, ne putnu, nekādu pēdu… Un tā diendienā — sešas diennaktis no vietas. Sī vienmuļība mani nomāca, es gāju slinki un planšetē ierakstīju tikai vienu vārdu: «Tundra.» Pavadonis tomēr izturējās citādi. Viņš bieži atskatījās un uzmanīgi lūkojās uz abām pusēm.

—   Vai mūsu vadītājs nav nomaldījies? — es Popo- vam vaicāju.

—   Kāpēc jūs tā domājat?

—   Viņš visu laiku skatās apkārt un it kā ko meklē.

—   To viņš dara tāpēc, ka pa šo apvidu iet pirmo reizi.

—   Kā tad viņš var mūs vest? Kas tad viņš par pavadoni?! — es neviļus iesaucos, ļoti pārsteigts.

—   Ceļu viņš zina, — Popovs mierinot sacīja. — Vecais Inginu izstāstīja viņam ceļu sešām dienām uz priekšu, sākot no Bigina Biginena kalnu grēdas. Šodien mēs nonāksim norunātajā vietā, kur mums jāsatiekas ar citiem evenkiem, kas nāk no Amgunas upes. Tiem mēs nodosim divas sievietes ar bērniem. Tie evenki brīdināti jau kopš trim nedēļām.

Mana līdzgaitnieka vārdi pārsteidza mani vēl vairāk. Kā gan var atcerēties ceļu tundrā kaut vai uz vienu dienu, pat ja esi pa to gājis! Bet šis cilvēks visu iegaumējis no cita cilvēka stāstījuma un vēl veselu sešu dienu gājienam! Acīm redzot, viņam tundra neizliekas tik vienmuļa kā man — viņš redz to, ko es neievēroju.

Stundas trīs pēc mūsu sarunas mēs gājām pa briežu pēdām un pēkšņi ieraudzījām mūsu nometni un brie žus, kas brīvi ganījās.

—   Redziet nu, — Popovs sacīja, — esam nonākuši tajā vietā, kur abiem pulkiem jāsatiekas.

Es palūkojos apkārt, bet neredzēju nekādu ziemas nūtņu vai ugunskuru pēdu, nekā tāda, kas liecinātu, ka šeit krustojas divi ceļi.

Mēs nostāvējām šajā vietā divas diennaktis.

Trešās dienas pievakarē es sāku bažīties, ka varbūt tomēr neesam nonākuši īstajā vietā.

Tajā brīdī teltī ienāca evenks un ziņoja, ka gaidītais pulks tuvojoties.

Izgājām ārā, taču tundrā valdīja pilnīgs miers — nekas nebija redzams, un nekas nebija dzirdams. Popovs izkliedēja manu nesapratni.

—   Paskatieties uz briežiem, — viņš sacīja. — Redziet, cik bieži tie paceļ galvas un lūkojas uz vienu pusi.

Es pastāvēju salā un, ciemiņus nesagaidījis, atgriezos teltī. Pēc kāda laika Popovs atkal aicināja mani ārā.

—   Klausieties, — viņš man sacīja.

Es sadzirdēju klaudzam koka klabīklas, kādas evenki sien saviem «ragainajiem zirgiem» kaklā metāla zvaniņu vietā. Drīz no mežiņa izjāja cilvēks uz liela seglojamā brieža, un tam pēdās garā virknē nāca brie- žumātes. Ieraudzījis mūsu teltis, jātnieks uz brītiņu apstājās, apskatījās un pagriezās mazliet pa kreisi.

Tie bija tik ļoti gaidītie evenki. Viņi apmetās kādus četrsimt soļus atstatu no mūsu nometnes. Pēc stundas atnācēji ieradās pie mums. Viņi bija atveduši jaunas vēstis no Amgunas upes, stāstīja par kādu mednieku, kuru saplosījis lācis, stāstīja par jakutiem, par tirgu un par zvērādu cenām.

Vakarā, kad mēs ar Popovu sēdējām telti pie krāsniņas, mūsu saruna atkal novirzījās pie pavadoņa, kurš prata mūs atvest tieši šajā vietā, kur abi klejotāju pulki tik laimigi satikās. Liels bija mans izbrīns, kad es izdzirdēju, ka ari tikko atnākušā pulka vedējs pa šo tundru gājis pirmoreiz un veicis pārgājienu pēc norādījumiem, ko tam radinieki devuši veselām deviņām dienām. Varbūt evenkiem, šiem taigas un tundras klejoņiem, piemīt īpaši attīstīts orientēšanās instinkts? . .. Šāds instinkts piemīt pasta baložiem un gājputniem.

Nākamajā dienā mēs nodevām atnācējiem divas sievietes ar bērniem un turpinājām savu maršrutu uz dienvidaustrumiem.

Tundras raksturs sāka mainīties: apvidus kļuva pauguraināks, parādījās strauti ar jauktiem skujkoku mežiem krastos. Te bija daudz zvēru pēdu.

Mēs ar Popovu lēnam slēpojām un sarunājāmies. Es iezīmēju planšetē mūsu maršrutu, Popovs gāja vienaldzīgi, kamēr briežu ceļu šķērsoja kādas pēdas. Te Popovs apstājās, uzmanīgi nopētīja pēdas un sacīja:

—   Gājuši divi cilvēki: viens — jauns, gara auguma, otrs — maziņš un vecs.

Tās patiešām bija cilvēku pēdas. Tie bija briduši pa sniegu bez slēpēm, turklāt viens no gājejiem šķīris sniegu ar ceļgaliem, otrs turpretim soļojis pāri kupenām. Otrā solis bija noteikts un spēcīgs. Mazais gājējs vairāk bija balstījies uz papēža, kā dara veci cilvēki, un bieži atpūties.

—   Tie ir krievi, — Popovs sacīja. — Abi zābakos.

(Evenki valkā apavus bez papēža, ar mīkstām zolēm.)

Drīz viņš apstājās atkal un piebilda:

—   Mazajam rokās bijusi nūja. Viņš nesis siksnā pakārto šauteni kreisajā plecā, pēc tam pārmetis uz labo plecu.

- Kā tā?

Atbildes vietā Popovs man parādīja viņu pēdas. Tur, kur mazais cilvēks bija klupis uz ciņiem, viņa šautenes laide bija atstājusi iezīmes sniegā. Sākumā šīs iezīmes bija labajā pusē, vēlāk parādījās kreisajā.

Mazliet tālāk Popovs pacēla baltmaizes garoziņu, no kuras secināja, ka tuvumā ir ziemas mītne, kur var izcept raudzētu maizi. Tas, kurš dodas tālu kalnos, nes līdzi tikai sausiņus.

Mēs abi uzmanīgi vērojām pēdas. Vienā vietā sniegs bija ļoti izmīdīts. Es nopratu tikai to, ka nezināmie cilvēki te ir atpūtušies, pie kam viens no viņiem stāvējis kājās, bet otrs sēdējis sniegā.

—   Viens cilvēks pīpē, otrs nepīpē, — Popovs piezīmēja, norādot uz sniegu. — Re, te ir stāvējis lielais cilvēks un tinis smēķi. Viņam ir nobirusi sniegā mahorka, bet tas, mazākā auguma, ir gaidījis, kamēr viņa biedrs iepīpēs. Viņiem bijusi apbružāta sērkociņu kārbiņa, tāpēc viņi iztērējuši daudz sērkociņu. Pēc tam lielais cilvēks ir pasniedzis mazajam roku un palīdzējis piecelties kājās.

Patiešām — pēc nospiedumiem sniegā varēja redzēt, ka mazais cilvēks, celdamies kājās, nav griezies uz sāniem, ka celdamies viņš ir stingri atspēries ar kājām un dziļi ieminis sniegā papēžus.

Sāda pētīšana mani ārkārtīgi ieinteresēja. Mēs gājām tālāk. Pēkšņi Popovs pavērsās atpakaļ un teica:

—   Lielais cilvēks šorīt ēdis daudz sālitu zivju — viņam ļoti gribējies dzert, tāpēc viņš visu ceļu saujām grābis sniegu.

Pēdas novirzījās pa kreisi, uz mežu. Tālu priekšā bija redzama mūsu karavāna. Apseglotie brieži tievā ķēdītē līkumoja starp kupenām. Atpalikušie dzīvnieki izskatījās kā mazi punktiņi. Mēs uzņēmām virzienu tieši uz karavānu un ātri slēpojām pa sērsnas klāto sniegu. Drīz brieži apstājās un sadrūzmējās barā. Kad piegājām tiem klāt, evenki jau atsegloja briežus un taisījās sliet teltis.

—   Iesim pameklēsim tos cilvēkus, — Popovs mani aicināja. — Viņi ir kaut kur tepat tuvumā.

—   Kā tu to uzzināji? — es vaicāju.

Viņi te gājuši, — Popovs atbildēja, norādot uz pēdām. — Bet bez slēpēm nekur tālu nevar aiziet.

Atstājuši evenkus rīkojot nometni, mēs devāmies pa pēdām, kas drīz noveda mūs pie upes. Daudzie cirtumi liecināja, ka tie, ko meklējam, uzturas šeit jau sen un patlaban atrodas kaut kur pavisam tuvu.

—   Pagaidiet, tur dzirdami cirvja klaudzieni, — Popovs iesaucās, norādot uz upes pusi.

Nepaguvām noiet ne pāris simt soļu, kad ieraudzījām dūmus un pēc tam arī ziemotavu, no apaļiem baļķiem celtu un ar velēnām apjumtu būdu, bet pie būdas — divus zirgus. No ziemotavas lejup uz upi veda iebraukts ragavu ceļš. Kad piegājām pie mītnes, mūs ar nikniem rējieniem sagaidīja izkāmējis suns. Te mēs sastapam trīs cilvēkus: vienaci veci ar sirmu galvu, ģērbušos kaut kādā vatētā jaka, un divus meža cirtējus. Viens no tiem, kā jau Popovs paredzēja, bija patiešām gara auguma, gadus trīsdesmit vecs, otrs daudz vecāks un mazāka auguma. Tie bija mežrūpniecības strādnieki. Vecis kalpoja par sargu un ēdiena virēju, bet strādnieki nupat tikai pirms divām dienām atbraukuši no Habarovskas un vakar gājuši skatīties, vai mežā daudz ciedru.

Kad es viņiem pastāstīju, kā viņi gājuši, kā nesuši šauteni, kurš no viņiem pīpējis un kurš ēdis sāļas zivis, viņi ļoti izbrīnījās un savukārt vaicāja, kā es tik sīki visu varot zināt. Es norādīju uz savu pavadoni un sacīju, ka visu to viņš secinājis no viņu pēdām.

— Brīnums gan! — garais puisis iesaucās. — Tad jau iznāk, ka no viņiem, — puisis pamāja uz Popova pusi, — nekur nevar paslēpties… Pareizi ir teikuši veči, ka mežā jāuzvedas godīgi. Iznāk, ka pilsētā vieglāk paslēpties nekā taigā.

Popovs bija īsts pēdu pētnieks. Nav brīnums, ka viņa ciltsbrāļi, mūsu pavadoņi, atrada cits citu sniega tuksnesi pēc manai acij nemānāmām pazīmēm.

Mēs atvadījāmies no mūsu jaunajiem paziņām un gājām atpakaļ uz savu nometni.

saturs

I. Halturins. Tālo Austrumu pētnieks

Taigā

Baigais zvērs………………

Nakts taigā…………………

Usūrijas panteris ….

Nakts medības……………..

Bites un skudras ….

Meža gardēdis………………

Vanags un zaķis ….

Jūras ērgļu kauja gaisā .

Bads pie Butu upes .

Meža ugunsgrēks ….

Meža teika………………….

Zvēru ķērāja stāsts . . .

Sudrablapsa ……………….

Mošus briedis un tinis . .

Lūsis un lūsēns ….

Ūpis — zivju ķērājs . .

Veltīga trauksme ….

Mežacūku medības ziemā .

Tīģeru medības…………….

Pārgājiens ziemā .

Pie jūras

Jona salā……………………

Oroču ciematā………………

Zveja ziemā ….

Virpuļviesulis jūrā

Bumbveida zibens

Putnu tirgus ….

Sjurkuma zemesrags

Tundrā

Bigina Biginena kalnu tundrā

Vladimirs Klaudija d. Arseņjevs

TIKŠANAS TAIGA

Stāsti

Redaktore I. Kalnciema. Māksi, redaktors A. Llplns. Tchn. redaktore D. Pastare. Korektors I. Tirāns. Nodota salikšanai 1974. g. 19. novembri. Parakstīta iespiešanai 1975. g. 21. martā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 84X108/32. 4.75 fiz. iespiedi.; 7.98 uzsk. iespiedi.; 7,52 izdevu. i. Metiens 30 000 eks. Maksā 38 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24 izdevu. Nr. 217/27003 J2525. Iespiesta Latvijas PSK Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pašūt. Nr. 3859-Ļ.

[1] nivhi. rulk.

Content

Arseņjevs Vladimirs Tikšanās taigā

TAIGĀ

BAIGAIS ZVĒRS

NAKTS TAIGĀ

Usūrijas panteris

NAKTS MEDĪBAS

BITES UN SKUDRAS

meža gardēdis

VANAGS UN ZAĶIS

JūRAS ĒRGĻU KAUJA GAISĀ

BADS PIE BUTU UPES

MEŽA UGUNSGRĒKS

MEŽA TEIKA

zvēru ķērāja stāsts

SUDRABLAPSA

MOŠUS BRIEDIS UN TINIS

lūsis un lūsēns

Ūpis - zivju ķērājs

veltīga trauksme

mežac0ku medības ziemā

tīģeru medības

pārgājiens ziemā

pie jūras

jona sala

Oroču ciematā

zveja ziemā

virpuļviesulis jūrā

BUMBVEIDA ZIBENS

Putnu tirgus

sjurkuma zemesrags

tundra

BIGINA BIGINENA KALNU GRĒDA

TUNDRĀ

saturs