Kasterē Norbērs

Trīsdesmit gadi pazemē

NORBĒRS KASTERĒ

TRĪSDESMIT GADI PAZEMĒ

PRIEKŠVĀRDS KRIEVU IZDEVUMAM

Ievērojamais alu pētnieks, franču zinātnieks un slavenā E. A. Martela sekotājs Kasterē, ko padomju lasītāji jau pazīst pēc grāmatas «Desmit gadi pazeme» [1] , sarakstījis interesantu grāmatu «Trīsdesmit gadi pazemē».

Izcilais pazemes pētnieks sarakstījis šo grāmatu jau brieduma gados. 1953. gadā, kad Kasterē pētīja Pjer- senmartēnas bezdibeni, viņam bija 56 gadi.

Kas tā par pazemes pasauli, par kuru stāsta N. Kasterē? Tās ir dziļas dabiskas šahtas — bezdibeni, aizas un apakšzemes eju, grotu, milzīgu zāļu sistēma.

Atgādināsim lasītājam, ka šie bezdibeņi, ejas un zāles izveidojušies ūdenī šķīstošos iežos — kaļķakmenī, dolomītā, ģipsī — tūkstošiem gadu ilga šķīšanas un izskalošanas procesa rezultātā. Šādus veidojumus sauc par karsta alām un bezdibeņiem, jo tie ir ļoti izplatīti un sen jau tikuši pētīti Karsta augstienē (Dienvidslāvijas ziemeļrietumos, uz austrumiem no Triestas).

Karsta bezdibeņi un alas izplatīti arī daudzos Padomju Savienības apgabalos, un to pētīšana ir svarīgā mūsu tautas saimniecībai. Sajā ziņā mūsu zinātnieki — ģeologi un ģeogrāfi paveikuši ļoti daudz, tomēr atpalicis iecirknis bija tiešā apakšzemes karsta formu pētīšana. Pēdējos gados manāms noteikts progress PSRS karsta bezdibeņu un alu pētīšanā, it īpaši Kaukāzā (sevišķi Gruzijā un Krasnodaras novada Adleras rajonā) un Krimā. Visrūpīgākie pētījumi mūsu zemē izdarīti Kunguras ledus alā Urālos.

Izteiksim vēlēšanos, lai šo grāmatu ne tikai ar interesi izlasītu daudzi jo daudzi lasītāji, bet lai tā kāpinātu mūsu zinātnieku, kā arī tūristu un alpīnistu interesi pētīt apakšzemes pasauli, iekļūt dziļajos bezdibeņos un alas, noskaidrot to mīklas un noslēpumus.

Tomēr atzīmēsim, ka alas izraisa lielu interesi ne tikai kā tūrisma objekti, tām ir vispusīga zinātniska nozime. Alas ir bezgala vērtīgi dabas pieminekļi, un tas ļoti rūpīgi jāapsargā. Alu pētīšanai un apmeklēšanai jānotiek ārkārtīgi uzmanīgi, jāgarantē, ka tiks saglabāti stalak- tīti un citi lāseņu veidojumi un kristāliskie veidojumi, jo tie piešķir teiksmainajām pazemes pilīm neizsakāmu krāšņumu.

Kasterē grāmatā stāstīts par alu aplaupīšanām, par «vandalismu» — alu zinātnisko un estētisko vērtību iznīcināšanu. Sie gadījumi ir ļoti pamācoši. Tādi bēdīgi fakti bieži vien novēroti arī mūsu zemē. Tie jānovērš ar atbilstošiem pasākumiem alu aizsardzībā.

N. Gvozdeckis

IEVADS

Autora pirmajam iespiestajam darbam bija nosaukums «Desmit gadi pazemē», tāpēc šo — astoto grāmatu, kas stāsta par visiem pētījumiem, atklājumiem un novērojumiem pazemē, kā arī ietver daudzas atmiņas, ar pilnām tiesībām var nosaukt «Trīsdesmit gadi pazemē».

Saskaņā ar grāmatas nosaukumu, kā arī tāpēc, ka tā droši vien būs pēdējā, tajā izdarīts ekskurss pagātnē.

Atskatoties atpakaļ un atsaucot atmiņā vienatnē veiktās ekskursijas bērnībā un jaunībā, pētījumus divatā ar sievu un kopā ar draugiem un kolēģiem, piecdesmit gadu vecais speleologs 1 atļausies pakavēties pie pašiem vērtīgākajiem atklājumiem, ko viņš izdarījis visas savas alu pētnieka karjeras laikā.

Tādējādi tiks minēti visizcilākie notikumi un svarīgākie atradumi, kuri iezīmē atsevišķus apakšzemes ceļojumu posmus.

Tāpat kā lāpas apspīd drūma apakšzemes gaiteņa pagriezienus, tā arī piedzīvojumi un atklājumi ceturtdaļgadsimta laikā apmirdzējuši pa daļai pazemē pavadīto dzīvi, kas veltīta Zemes bezdibeņu un alu pētīšanai.

Izdomādams visdrosmīgākos pieņēmumus un nododamies visnevaldāmākajiem sapņiem (dievs vien to zina, ka var sapņot speleologs un cik lielu brīvību viņš var dot savai iztēlei!), es bieži vien sev teicu, ka kaut kur Alpos, Kaukāzā vai Pirenejos var atrasties fantastisks bezdibenis — pareizāk sakot, tam tur jāatrodas. Es dzīvi iztēlojos šo vairakus simtus metru dziļo bezdibeni, 110 kura var iekļūt milzu zālēs ar neizmērojamām velvēm.

Cik bieži gan esmu alcis šā sapņa piepildīšanās, cik daudz reižu esmu sācis aprēķināt kāpņu un šāda bezdibeņa pētīšanai nepieciešamo rīku daudzumu un apdomāt, kā tos vislabāk šajā nolūkā izmantot!

Tomēr izrādījās, ka šis bezdibenis nav liimera, iztēles auglis nebija nekas cits kā paredzējums, jo galu galā sapnis pārvērtās par īstenību un manas šķietami neprātīgās cerības piepildījās.

Kad? Kā? Lasītājs tālāk uzzinās, ka aiz maza cauruma Pireneju plakankalnē slēpies visdziļākais bezdibenis pasaulē.2

Citās nodaļās ietvertas atmiņas — autora pārdzīvojumi, vācot vienu no vissavdabīgākajām kolekcijām, notikumi, kas ar viņu gadījušies alās.

Un beidzot, atkal atgriezdamies pie sava iemīļotā novērojumu objekta, autors vēlreiz pakavēsies pie apbrīnojamām būtnēm, kas dzīvo alu vientulībā un tumsā, — pie sikspārņiem.

Tagad aicināsim lasītāju kopā ar mums ieiet noslēpumainajā, brīnišķīgajā apakšzemes valstībā un cerēsim, ka tādējādi mums izdosies uzskatāmi parādīt, cik- ļoti interesanta ir speleoloģija. Sasniegumi un acīm redzamie rezultāti, kādus gūst savdabīgā un valdzinošā zinātne par alām, kā arī dziļais prieks, ko tā dāvā saviem piekritējiem, ar uzviju kompensē spēku patēriņu un briesmas, kas nesaraujami saistītas ar meklējumiem pazemē.

PIRMĀ DAĻA

AR LĀPU ROKĀ

«Viņš iegāja melnajā neaptveramībā, nesdams pa priekšu kā lāpu savu sirdi.»

Leons Dluā

I nodaļa

SKATIENS PAGĀTNĒ

«Lai trīskārt svētītas stundas un gadi, kas pavadīti šajos mierpilnajos novados, no kurienes vienmēr atgriežas skaidrāks un laimīgāks.»

Anri Rusels «Alpīnista atmiņas»

Mana pati pirmā grota Bakurāna

Reiz, 1902. gadā, kad visai ģimenei līdz biju izbraucis zaļumos, mēs iegājām grotā, kas bija paslēpusies mūsu dzimtās Gaskoņas mežainajās aizās. Sī nelielā grota ar neuzkrītošu ieeju man šķita īsta ala — tolaik man bija tikai pieci gadi — un stāvajā un slidenajā nokalnē lidz alas ieejai man vajadzēja pieķerties mātei pie rokas, lai viņa mani novadītu lejup. Viena mana krustmāte ļoti uzjautrināja visus ar savu neapņēmību un izbaiļu brēcieniem, sevišķi tad, kad paslīdējusi viņa pakrita un sēdus nobrauca no pašas augšas līdz lejai pa mālaino nogāzi.

Bet jau pavisam citādu iespaidu nekā šis smieklīgais incidents uz mani atstāja pirmoreiz redzētā ala, kad jauns zemnieks, kurš bija mūsu ceļvedis, haotiskās zāles vidū aizdedzināja salmu klēpi un mēs visi sapulcējāmies kopā. Atceros, biju sajūsmināts.

Liesma meta uz sienām un velvēm sarkanīgu gaismu, tomēr kakti un kaut kādas neskaidras kontūras palika tumsā. Es atrados noslēpuma vidū, jutu, ka ieeju jaunā, bargā pasaulē, par kuras pastāvēšanu man nebija bijis ne jausmas; gribējās aiziet līdz grotas galam, kur dienas gaisma nekad nešķeļ tumsu. Biju ļoti pārsteigts, kad izdzirdēju un pārliecinājos pats, ka pastāv «mūžīga tumsa». Blakus kāds izrunāja šos vārdus, un tie aizgrāba mani, nedeva mieru visu jaunības laiku un arī tagad joprojām modina manī dziļu maģisku atbalsi, kas nekad nekļūst vājāka.

Klusums, vientulība, tumsa — šie vārdi ietekmē mani kā burvju vārdi, pilda ar nevaldāmu tieksmi, neatvairāmi sauc pazemē.

To, ko es mīlēju visvairāk, ko esmu mēģinājis izteikt daudzās iepriekšējo darbu lappusēs, bez šaubām, sajutu jau Bakurānas grotā, kaut gan, protams, neskaidri, tomēr valdonīgi. Tieši tur es guvu pirmo spēcīgo iespaidu, no kura radusies mana kaislība uz apakšzemes pasauli.

Tāpēc šādā «grēksūdzē» un manu iemīļoto, atzīto alu uzskaitījumā savā vietā kā hronoloģiski pirmajai jābūt Kominžas grotai Bakurānai.

Eskaleras alas — manas pirmās paziņas

Neilgā, bet sekmīgā uzturēšanās Bakurānas grotā netālu no ciemata ar tipiski speleoloģisku nosaukumu Les- piga (le spufļue — grota) ierosināja mani pētīt alas, bet Eskalēras grotas mana dzimtā ciema Senmartorī tuvumā bija manu kaujas kristību un jaunā pētnieka pirmo uztraukumu liecinieces.

Kad es biju desmit, divpadsmit gadu vecs, tieši grotas stāvajā klintī, ko apskalo mutuļojošā Garonna netālu no savām iztekām, redzēja manus pirmos mēģinājumus apgūt alpīnista iemaņas. No šīm savrupajām ekskursijām es atgriezos spēcīgu, aizraujošu iespaidu pilns, tērpies uz kreiso pusi apgrieztā apģērbā, kas bija notraipīts ar māliem 1111 nopilināts ar vasku, — lai no vecākiem slēptu savas aizdomīgās dēkas, es, līzdams cauri šaurām vietām, iepriekš uzģērbu visu ar kreiso pusi uz āru. Bet bieži vien atgriezos ar skrambām un nobrāzu- miem, kurus vairs nebija tik viegli noslēpt.

Grotās bija ļoti baigi, un man bieži vien gadījās aizbēgt ar strauji pukstošu sirdi, kad pēkšņi biju izdzirdis (vai šķita, ka esmu izdzirdis) kaut kādu noslēpumainu troksni. Nozvērējos, ka nekad vairs turp neatgriezī- šos, bet pēc dažām dienām un dažreiz jau nākošajā dienā atrados tajā pašā vietā, pierunādams sevi, iekārdinādams un iedrošinādams noiet līdz kādam galerijas pagriezienam, kur bija atskanējusi rūkšana, un iegriezties tajā, šķērsot kādu zāli, kur bija rādījusies draudoša ēna.

Dažreiz bailes bija nevis iedomātas, bet gan pilnīgi reālas un pamatotas. Tā, piemēram, reiz manam jaunākajam brālim Martialam, kuru biju aizvilcis sev līdz, tika aizbērts ce|š. Zaudējis cerības viņu atbrīvot, biju spiests skriet uz māju pēc darba rīkiem.

Laika ritumā kļuvu vecāks, un Eskalēras grotās man vairs noslēpumu nebija. Tās bija kļuvušas par manu īpašumu, manu apakšzemes karaļvalsti, kurā biju vienīgais valdnieks, jo mani biedri ļoti maz interesējās par šīm tumšajām vietām. Nepavisam nebūdams mizan- Irops, es tur izņēmu dziedniecības kursu, ārstēdamies. vientulību — vientulību uz vienu stundu. •

Iekārtojies uz kāda alas cauruma malas augstu virs Garonnas ar Pirenejiem kā dekorāciju aiz tās, es šādā stāvoklī, atrazdamies pa daļai gaisā, pa daļai apakš zemes un kuļādams kājas tukšumā, kāri lasīju «Kalnu karali», brīnišķīgos Zila Verna ceļojumus un planas mazvērtīgas grāmatiņas, kurās stāstīts par Bufalo Billa un Sitinga Bulla drosmīgajiem piedzīvojumiem.

Tieši šajās niecīgajās grotiņās, kur ligzdoja pūces un vanagi, pamodās, pieņēmās spēkā un kļuva pastāvīga iedzimtā kaislība, par kuru daži teiks, ka tā ir neveselīga, tomēr, lai būtu kā būdams, tā bija nerimstoša un valdonīga, tāda, kas neatlaidīgi aicinaja mani apakšzemes pasaulē, un es centos to apmierināt, nokāpdams dziļi pazemē, īstās alās.

Pirmais īstais pētījums; Monsonē grota

Pirmo apakšzemes dēku — pēc tās es biju nepagurdams alcis un allaž sapņojis par to — man nācās piedzīvot Monsonē grotā.

Monsonē, neliels ciems Senmartorī kaimiņos, slēpj sava paugura nogāzēs grotu, par kuru man nebija bijis ne jausmas. Sās grotas ļoti zemo ieejas koridoru, ko bija atsedzis sprādziens akmeņlauztuves priekšpusē, vairāku metru dziļumā apskatīja strādnieki un kāds Tulūzas zinātnieks Eduards Garlē, kurš tur savāca interesantu fosilo kaulu kolekciju.

Nejauši uzzinājis par šo dobumu, es izpētīju to visu, tas ir, visu 700 metru garo, šauro koridoru, kas sava šauruma dēļ šķita vēl garāks. Divās neaizmirstamās ekskursijās mēs ar brāli Martialu atklājām apakšstāvu, kur tecēja apakšzemes strauts; tur tika pārdzīvotās valdzinošas stundas, bieži vien satraucošas un vienmēr aizraujošas.

Ko mums nozīmēja izpētīt šīs galerijas un stāvus, kur vajadzēja pārvarēt grūtības, kas bija proporcionālas mūsu jaunajiem gadiem un mūsu pieredzes trūkumam, un kur mūs skurbināja apziņa, ka esam tur pirmie, to visu var saprast tikai zēni, kuri paši ar drebošu sirdi iek|uvuši nepazīstamā grotā svecīšu vai slikta luktura gaismā.

Nekāda krāšņa pazemes diženība, nekāda perspektīvu bezgalība, nekāda pasakaina zāle ar mirdzošiem stalak- tītiem (ja viņi izraudzīsies to pašu dēkaino profesiju, ko mēs) — nekas nepiespiedīs viņus ne aizmirst, ne mazināt savās acis vienkāršos zemjainos koridorus, kuri kādreiz atklati un pirmoreiz apskatīti sveču plīvojošo liesmu trūcīgajā gaismā; šīs nožēlojamās velves un šaurās ejas ir neaizmirstamas un nepārspējamas, jo tas bijušas pirmās!

Pirmā nolaišanas bezdibenī; Plankas bezdibenis

Milzīga nozīme jauna speleologa darbā ir viņa pirmajam bezdibenim. Sevišķi tad, ja viņš nolaidies tajā pa vienkāršu virvi un pilnīgā vientulībā, kā tas bija ar mani, kad es nolaidos Plankas bezdibenī un atklāju tā turpinājumu, kas bija palicis nezināms manam priekšgājējam — pašam E. A. Martelam! — franču spelcolo- ģijas nodibinātājam.

Es te sīki nepakavēšos pie šās nolaišanās — par to jau stāstīts agrāk*, tomēr nevaru neminēt šo 67 metrus dziļo bezdibeni, kurā nolaidos pa tievu, nodilušu virvi un kur man nācās pārdzīvot daudz uztraukumu. Sis bezdibenis atrodas apmēram divu kilometru attālumā no cita — Hemnortas bezdibeņa, kur es 35 gadus vēlāk nolaidos līdz puskilometra dziļumam, tikai ne vairs viens un pa vienkāršu virvi, bet gan apbruņots ar dažādiem rīkiem un kopā ar lielu grupu.

Mazās Bakurānas, Eskalēras, Monsonē, Plankas alas varēja valdzināt tikai bērnu un vēlāk pusaudzi, kas tajās tika iesvētīts speleoloģijā.

Bet, iekams stājos pie īstiem pētījumiem jau divdesmit gadu vecumā (20 gadus vecs es būtu nolaidies vulkānā vai šļūdoņa plaisā!), vajadzēja pakāpeniski un lēni pieradināties, tapec te arī pakavējos pie šā pakāpeniskās pieradināšanās procesa, lai tālāk pārietu pie īstām pieauguša, jau karā bijuša cilvēka veiktajam ekspedīcijām un izdarītajiem atklajumiern.

Vissenākās statujas pasaule

1922. gada augusta, kad es sistemātiski pētīju Kominžas grotas, man gadījās ieiet akmeņainā tunelī, kas bija apakšzemes strauta gultne. Straume piespieda mani pie ieejas alā izģērbties un sākt pētīšanu kailam parastās sveces gaismā — tik vienkāršas tolaik bija manas metodes un manas ierīces.

Nogājis apmēram 60 metrus pa strauta oļaino dibenu, es ievēroju, ka ūdens kļūst dziļāks, bet griesti arvien pazeminās. Tālāk vajadzēja iet divos likumos salīkušam, pēc tam griesti pazeminājās līdz pašai strauta virsai, veidojot ar ūdeni piepildītu noteku. Šī udens sa- kļaušanās ar akmeni, ko speleologi dēvē par šifonu, bija bīstams šķērslis un, patiesību sakot, robeža, līdz kurai iespējams alā aizkļūt, te vajadzētu atkāpties. Tomēr atmiņas par pētījumiem citas vietās un mana parastā neatlaidība mudināja iet uz priekšu, un es nolēmu forsēt šifonu.

Ūdens zem velves sniedzās lidz pleciem — briesmas, ar kurām saistīts šads riskants.savrups pasākums, bija acīm redzamas: iespējams, ka griesti piekļāvās ūdenim visā straumes garumā, varēju atdurties pret akmens sienu, kas noslēdz straumes gultni, iekļūt saindēta gaisa dobumā, iekrist bezdibenī vai neglābjami iestrēgt ūdens sanestu zaru sablīvējumos.

Bet, no otras puses, iespēja atklāt plašu alu un atliekas no ledus laikmeta, kad grota nebija piepildīta ar ūdeni, gumdīja mani pamēģināt.

Aizdegta svece uzlikta uz akmens izciļņa, ar dziļu ieelpu tiek piepildītas plaušas, lai divas minūtes uzturētos zem ūdens (parasta lieta!), un, vienu roku izstiepis uz priekšu, bet ar otru skardams griestus, ieeju zem velves. Ārkārtīgi rūpīgi aptaustu griestus — pirksti man aizvieto acis.

Vajadzēja ne tikai zem ūdens iet uz priekšu, bet arī domāt par atgriešanos. Sāku steigties, lai tiktu pēc iespējas tālāk, kad pēkšņi mana galva iznira no ūdens un varēju elpot. Kur es atrodos? Es nezināju: pilnīga tumsa, un kaut ko saskatīt nebija iespējams. Pats to nezinādams, biju izgājis cauri visai šifona velvei. Bet vajadzēja tūlīt atgriezties — šādos gadījumos visbīstamākais ir zaudēt orientāciju. Nākošajā dienā es atkal atrados pie ieejas šifonā, apgādājies ar sērkociņiem, svecēm, kā arī ar gumijas peldcepurīti. Sī vienkāršā ūdeni necaurlaidīgā cepurīte dos iespēju iedegt gaismu pēc katras niršanas vai iekrišanas ūdenī.

Atkārtojis vakarējo efektīgo paņēmienu, es atrados otrpus šifona līdz zodam ūdenī un nopurināju virs galvas ūdeni no cepurītes, un tad uzmanīgi, apvaldīdams nepacietību, aizdedzu sveci.

Kaut arī liesma plīvoja, tomēr varēju samanīt velvi, kas, cik tālu vien bija redzams, gāja paralēli ūdenim un atstāja tikai šauru atstarpi gaisam.

Mans pieņēmums bija apstiprinājies: es atrados nezināma apakšzemes strauta gultnē. Nevaru te visos sīkumos izstāstīt par savrupo, halucinācijai līdzīgo ekskursiju milzīgās pirmatnējās alas noslēpumainajos dziļumos.

Visu laiku iedams pret apakšzemes upītes straumi, es izgāju cauri zāļu un galeriju anfilādei, izgāju pa ūdeni cauri otram baismīgam šifonam — ūdens tajā bija dziļš, un tur rēgojās melni, smaili stalaktīti. Divkāršā ūdens barjera bija noslēgusies aiz muguras, it kā aizliegdama 110 tumsas atgriezties dienas gaismā. Alkas ižzināt nezināmo vilka uz priekšu, un es sev jautāju: kurp aizvedīs cits citam sekojošie koridori, kuros tecēja ūdens? Dažās šaurās vietās, kur vajadzēja spraukties cauri stalaktītiem, šķita, ka ala beidzas, tomēr sveces liesma apgaismoja arvien jaunas un jaunas perspektīvas.

Kad vairs nezināju, cik ilgs laiks pagājis un cik tālu noiets, ala pēkšņi izbeidzās. Mēģinājums atrast te izeju uz plašu pēdējo grotu bija veltīgs, un vajadzēja atgriezties atpakaļ pa to pašu pazemes ūdens ceļu. Arvien pieaugošais nogurums, aukstums un mokošā nedrošība sazarojumos radīja smagu, nospiestu garastāvokli.

Alā biju iegājis dienā, kad karsti spīdēja saule, bet iznācu no tās, kad jau tuvojās nakts.

Atgriezies pēc gada ar Anrī Godēnu, es pārliecinājos, ka ārkārtīgi sausajā 1923. gada vasarā pirmā šifona velve mazliet pacēlusies virs ūdens, tāpēc varējām iziet tam cauri ar aizdegtām svecēm un ar acīm un degunu virs ūdens (bet ar muti ūdenī). Iegājis kādā galerijā, kuru pagājušajā gadā biju atstājis sānis, pārsteigts apstājos no māla izveidotas lāča statujas priekšā. Tālāk mēs atradām citas statujas: divus lielus kaķus, kas gāja viens aiz otra, un zirgu.

Grota, acīm redzot, vienlaikus bijusi dzīvoklis un svētnīca, un mēs pirmie bijām iekļuvuši tur, kur alu cilvēks dzīvojis pirms daudziem tūkstošiem gadu. Uz zemes bija redzami viņa baso kāju nospiedumi un izmētāti akmens rīki. Uz sienām mūsu izbrīna pilnajām acīm atklājās zīmējumi, kas ar krama kaltu bija iecirsti akmenī. Tās bija figūras, kas attēloja sen pagājušo laikmetu faunu — mamutus, briežus, zirgus, bizonus, akmens aunus utt.

Izveidoto figūru apskatē atklājās pārsteidzošas īpatnības, tā, piemēram, kaķiem un lācim trūka galvu un tie bija izraibināti no metamo šķēpu un bultu triecieniem.

Uz līdz šim nezināmo alu, kas pēkšņi bija kļuvusi slavena un ko es biju nosaucis par Montespaņas alu (pēc kaimiņu ciema nosaukuma), satrauktā zinātnes pasaule aizsūtīja komisiju, kuras locekļi bija izcili franču, angļu un beļģiešu arheologi. Tika pazemināts ūdens līmenis, lai alu padarītu pieejamu oficiāliem apmeklētājiem, un kādā jaukā dienā man bija gods pavadīt līdz atradumu vietai grupu akadēmiķu.

Viņu entuziasms nav aprakstāms. Pastāstīšu tikai to, ka sienu gravējumos un skulptūrās viņi saskatīja maģisko burvestību paņēmienus (buršana aizvēsturiskajā laikā bija ļoti iecienīta). Montespaņas alas māla statujas tika pētītas ilgi un līdz pilnībai; par tām sniegti daudzi zinātniski referāti, pirmais — Francijas Zinātņu akadēmijā. Šis statujas darinātas Madlēnas perioda sākuma 3 , tas ir, pirms divdesmit tūkstošiem gadu, un tāpēc tās ir vissenākās no pasaulē zināmajām statujām.

Recoša lauvas grota

Astoņus gadus pēc Montespaņas alas atklāšanas, turpinot pētījumus Pireneju priekškalnēs, man izdevās iekļūt citā apakšzemes straumē, kas bija līdzīga Montespaņas straumei. Tāpat kā Montespaņas straume, arī Labastīdas strauts (Augšpirenejos) tek cauri visam kalnam, un te es arī mēģināju izsekot tā straumi 110 viena gala līdz otram.

Pirmā rekognoscēšana bija diezgan grūta, jo pie tas es stājos pavasara sākumā, palu ūdeņu laikā. Vajadzēja līst iekšā slīpā plaisā, kur ietecēja strauts, līst starp ūdeni un akmeni pa dūņainu gultni un apbrāzt muguru gar grubuļainajiem zemajiem griestiem. Tālāk jau varēja izkļūt ārā no šā «velmējamā stāva», kur ar apdullinošu troksni mutuļoja ūdens un gaisa strāva draudēja nopūst acetilēna lampu, kas aizvietoja manu kādreizējo nožēlojamo svecīti.

Izgājis, beidzot, līdz augstai, lielai zālei, es ātri pārgāju tai pāri un atkal iekļuvu līkumainā 1111 zemā galerija, bet smagais, saindētais, elpošanai nederīgais gaiss piespieda mani aiziet 110 turienes. Vēlāk es atgriezos pie šā apakšzemes strauta, devos uz priekšu pa tā straumi un nonācu, kaitīgas gāzes nesastapis, līdz skaistam apakšzemes ezeram; pārpeldēju to, bet atdūros pret šifonu. Ieniris izgāju šifonam cauri, bet aiz ta bija otrs — pārāk dziļš un nepārvarams sifons. šajā grota viss bija pret mani — ne tikai ūdens, bet arī ar gāzi saindētais gaiss, un es noskumis izgāju no tās. Cita grotā, kas atradās līdzās un kurp es devos neapģērbies, mani gaidīja patīkams pārsteigums, kas pilnīgi atalgoja veltīgās pūles. Cik pirmā grota bija nepatīkama un novārdzināja ar ledainu ūdeni, asiem akmeņiem straumē un ārkārtīgi zemiem griestiem, tik otrā grota patīkami pārsteidza ar savu plašumu un velvju augstumu. Tomēr diemžēl uz zemes nav pilnīgas laimes! — acetilēna

lampas deglis, kas arī līdz tam bija slikti dedzis, tagad kūpēja un deva tik vāju gaismu, ka es kļuvu līdzīgs vientuļam jāņtārpiņam nakts tumsā. Tāpēc, lai neap- īnaldītos pilnīgi nepazīstamajā grota, nolēmu visu laiku turēties pie vienas sienas, domādams atgriezties un vēlreiz iet pa to pašu ceļu.

Tajā pašā dienā, kad šķita, ka viss ir sazvērējies pret mani, man paveicās atklāt jaunus aizvēsturiskus attēlus. Varbūt tieši tas, ka situācija piespieda mani turēties tuvu pie sienas, deva iespēju ielūkoties tajā sevišķi uzmanīgi. Lai butu ka būdams, bet, ar pūlēm nogājis 300 metrus prom no dienas gaismas, es iegāju zālē, kas ar savu pieplacināto un nomīdīto klonu atgādināja Montespaņas alas bezgalvainā lača zāli. Kaut kas mani vedināja uz domām, ka te es atradīšu aizvēsturiskas relikvijas, un tiešām, vilkdams īso liesmu gar griestiem, pēkšņi sastingu uz vietas, ieraudzījis sava reālistiskunra ziņā pārsteidzošu rēcoša lauvas galvas zīmējumu!

Gadījums — vai tas, ko pieņemts saukt par gadījumu, — noveda mani pie tā, ka jau ar pirmajiem soļiem atklāju visaizraujošākos no daudzajiem mākslas darbiem, kuri cits pēc cita kļuva redzami man apkārt uz sienām: zirgi, bizoni, brieži, akmens auni, pat viens putns (sīga) un cilvēks maskā.

Bet acis neviļus arvien no jauna pievērsās lielajam kaķim; dzīvnieka galva — lielāka par dabisko — pārsteidza ar attēlojuma patiesīgumu. Sagrumbotais purns, uz priekšu izstieptais apakšžoklis, plaši atplestā rīkle piešķīra lauvam mežonīga niknuma izteiksmi, ko pastip- rinaja draudoši atņirgtie deviņus centimetrus garie ilkņi. Talantīgais animālists ar asu akmeni bija iecirtis šo šedevru grubuļainajos zāles griestos, pareizi attēlodams pēc atmiņas sadursmi ar lauvu.

Dziļais prieks par šādiem atklājumiem liek aizmirst apakšzemes pētījumu grūtības un briesmas. Ar kādiem vārdiem gan izteicamas jūtas, kas pārņem cilvēku, kad viņš gluži viens dziļi pazemē pēkšņi it kā liek pārnests par divdesmit tūkstošiem gadu atpakaļ, noraugoties pirmatnējā cilvēka daiļrades paraugos, kas ir daudzkārt senāki nekā ēģiptiešu, asīriešu un lietu mākslas4 pieminekļi. Sīs jūtas, šīs garīgās saites ar bezgalīgi tālajiem senčiem man vēlāk bija izdevība pārdzīvot kopā ar

grāfu Begujenu un abatu Breilu, kad līdz ar viņiem biju iegājis Labastldas grotā tapat kā dažus gadus agrāk Montespaņas alā. Viņus sajūsmināja jaunatklātās liecības par aizvēsturisko tēlojošo mākslu un it sevišķi rēcošais lauva un lielais, vairāk nekā divus metrus garais sarkanais zirgs — «viens no skaistākajiem aizvēsturiskajiem attēliem», kā to raksturoja cienījamie zinātnieki.

*

Tajā pašā gadā, nenogurstoši krustām šķērsām pētīdams Pireneju kalnu grēdu, es atklāju vēl vienu grotu. Si trešā grota, kas atrodas Spānijas Navarrā, Pamplo- nas distriklā, atradumu daudzuma un kvalitātes ziņā tālu atpaliek no Montespaņas un Labastīdas alām; tā ir ļoti maza, nemaz nav skaista, zīmējumu nav daudz, un tie ir slikti saskatāmi, jo sienu ieži stipri mainījušies un tos klāj salpetra izbalējumi. Tomēr var atšķirt zirgu, bizonu un briežu siluetus. AIkerdī grota, kas atrodas 30 kilometrus no Isturicas grotas Basku zemē un 27 kilometrus no okeāna krasta, daļēji aizpildījusi prāvo robu, kas pastāv starp izdekorētajām grotām Francijas un Kantabrijas Pirenejos, kur, starp citu, atrodas pelnītu slavu iemantojusī Altatniras ala.

Burvja ala

Nākošajā — ceturtajā reizē man izdevās atklāt attēlus uz sienām, pētot Pcijoras grotu Arjēžā 1933. gadā. Saja grotā es atklāju pavisam noslēpumaina rakstura zīmējumus. Neveikli un primitīvi uz griestiem uzskicētajos zīmējumos varēja saskatīt tādu kā riteni ar sešiem spieķiem (saules disks), daudz piecstūrainu zvaigžņu (Zālamana zīmogs), ļoti vienkāršotu zivs atveidojumu, divus nesaprotamus četrkājainus un daudz grafītu* — izlocījumu un tīkliņu jucekli, kas atgadina kaut kādas burvja rakstu zīmes.

Sos noslēpumainos zīmējumus nebija iespējams precīzi noteikt vai interpretēt. Sīki izpētot diezgan lielo alu ar apakšzemes strautu, netika gūti nekādi papildu norādījumi. Acīm redzot, grota bijusi burvja patvēruma vieta grūti noteicamā laikmetā, jādomā — neolītā.

Kastere grota

Aizvēsturiskā arheoloģija ir tikai viena no speleoloģi- jas saistošajām pusēm. Ne mazāk aizraujoša un panākumiem bagāta ir apakšzemes ģeoloģijas un hidro- ģeoloģijas pētīšana, kas dažreiz dod negaidītus un interesantus rezultātus.

1926. gadā es mātes, sievas un brāļa Martiala pavadībā Spānijas Monpcrdī masīva atradu vienreizīgu alu, par kuru nevienam nebija bijis ne jausmas, tāpat kā par Montespaņas grotu. Bet te nebija nekādu cilvēka uzturēšanās pēdu, un ne bez pamata.

Jaunā grota, ko franču Alpu klubs nosauca par «Kasterē grotu», atrodas Marborē masīva Spānijas nogāzē 2700 metru augstumā (Casque du Marbore).

Ala iet cauri kalnam no viena gala līdz otram un slēpj dažādus pārsteigumus.! Ieeja tajā jeb, pareizāk sakot, caurumi austrumu pusē sastāv no dažāda lieluma akām, kas aizbērtas ar sniegu. Sls akas apakšā savstarpēji savienotas ar koridoriem un zālēm, kas piepildītas ar mūžīgu apakšzemes firnu. Bet labirints drīz vien kļūst ne tik sarežģīts un beigās pāriet vienā slīpā galerijā, kur var novērot irdenā sniega pārvēršanos sākumā par cietu firnu, bet vēl zemāk par caurspīdīgu ledu.

No kādas stāvas nogāzes augšējās malas var redzēt caurspīdīgu sasaluša ūdens kaskādi, kas sedz krauju no augšas līdz apakšai. Lai nokāptu pa šo vertikālo kaskadi, kā ari pa .nākošajām kaskādēm, jālieto neparasti un ļoti virtuozi vingrošanas paņēmieni.

Tālāk jāiet pa horizontālu ledus virsmu starp augstām marmora sienam un, beidzot, apejot apkārt iekšējam bezdibenim, kuru visapkārt ielenc seraki5 , var nokļūt ļoti plašā 100 metru garā zālē ar klonu, kas sastāv no līdzenas, ļoti dzidras ledus masas nezināmā dziļumā. Vietām no klona līdz pašai velvei paceļas milzīgas kolonnas un zvani no tīra ledus. Šīs kolonnas, kuru diametrs dažreiz sasniedz vairākus metrus, ir apbrīnojami dzidras: vienkāršas svecītes vājā gaisma spīd tam cauri. Beidzot sak blāzmot dienas gaisma no rietumu izejas. Saules stari, atstarodamies no apakšzemes lediem, tālu iespiežas grotā, un šis atstarotais apgaismojums piepilda alu ar dīvainu zaļganu gaismu. Atspī- dumi juras viļņu krāsā krīt uz sienām, uz dzidrajiem stalaktītiem — cilvēks jūtas tikpat kā Zila Verna romāna lappusēs.

Tajā brīdī, kad jau dodas uz grotas izeju un nonāk zem grandioza 30 metrus gara portika, aptur vēl viens pārsteigums: sasalis apakšzemes ezers piepilda galeriju un it ka aizsprosto no šās puses ieeju alā. Apakšzemes ledāja aina, šās mūžīgās ledus straumes aina ir viens 110 visneaizmirstamākajiem un visretākajiem skatiem uz mūsu planētas.

Gigantisko virsotņu dzīlēs viss klusē un viss iedveš satraukumu, tur viss sastindzis pilnīgā nekustībā, un tikai ledainais vējš klejo alā un traucē klusumu tukšajās zālēs, kur neviens nekad nav iegājis un kur neviena dzīva būtne nevar ilgi uzturēties, ja negrib iet bojā.

Garonnas izteku atklašana

Var likties neticami, ka šī ala ar 30 metrus platu ieejas spraugu, kas rēgojas pie klints pakājes un redzama vairāku kilometru rādiusā, varējusi palikt nepa- manita tik slavenā un tik bieži apmeklētā masīvā, kāds ir Marborē masīvs. Tomēr tas ir fakts, ka Kasterē grota atklāta un izpētīta tikai 1926. gadā.

Vai var iedomāties, ka Eiropā, tajā pašā Pireneju kalnu grēdā, vēl līdz mūsu dienām pastāvējusi kāda ģeogrāfiska mīkla, hidroloģisks noslēpums — kur izceļas viena no lielākajām Francijas ūdens artērijām. Garonnas izteku mīkla tika atrisināta tikai 1931. gada.

Līdz tam laikam franču bērni skolā mācījās, ka «Ga- ronna sākas Spānijā, Valdarana kalnos», bet ģeogrāfi un ģeologi zināja, ka šī tā saucamā Garonnas izteka ir tikai neīsta izteka vai spēcīgs grifons, tas ir, nezināmas izcelšanās, noslēpumainas apakšzemes ūdens straumes jauna parādīšanās dienas gaismā.

Es ķēros pie šās problēmas risināšanas, vienlaikus ne- aizmirsdams, ka zinātnieki, ceļotāji un ģeogrāfi, kas divsimt gadu nodarbojušies ar šo jautājumu, visi piedzīvojuši neveiksmi. Pārliecināts, ka uzdevumu var atrisināt tikai ar personīgu, tiešu novērošanu, kas ir vienīgais speleologam pieejamais process, es sāku meklēt alas, bezdibeņus, grotas un plaisas, kuras varētu būt masīvā un pa kurām varētu piekļūt apakšzemes straumei, manu meklējumu mērķim.

Kopā ar sievu atradu un izsekoju daudzas apakšzemes straumes (Eskalēras grota, Toro grota, Elizabetes grota u. c.), tomēr neviena no alām, kur mums gadījās begt no pēkšņi uzplūdušā ledāju kušanas ūdens, nenoveda mūs pie meklctās straumes.

Pārmainījis metodi, es kopš tā laika sāku plaši un pacietīgi pētīt virsas ģeoloģiju un hidroloģiju. Pētījumi neticami šķēršļotajos un sarežģītajos augsto Nolādēto kalnu apgabalos ilga vairākus gadus un deva beidzot iespēju secināt, ka straume, kas strauji izlaužas no Pi- reneju ziemeļu nogāzēm un tiek uzskatīta par Garonnas izteku, sākas kalnāja dienvidu nogāzē, kur Maladctas ledāju kušanas ūdeņi ieplūst bezdibenī, ko sauc par Truditoro. Es publicēju savu mazliet revolucionāro novērojumu rezultātus; tie liecināja, ka eksistē apakšzemes straume, kura rodas Aragona un atkal parādās Katalonijā pēc tam, kad apbrīnojamā kārtā pazemē šķērsojusi Pireneju kalnu sistēmu.

Bet tic bija tikai tīri deduktīvi zinātniski rezultāti vēl viens pētījums klāt pie daudzajiem darbiem par «vienu no visinteresantākajām mūsdienu mīklām», ka par to rakstīja Martels.

Un tikai pazemē ieplūstošo ūdeņu krāsošana (šis eksperiments krāsas augstās cenas deļ bija ļoti dārgs) pierādīja manu secinājumu pareizību un padarīja tos sabiedrībai zināmus.

So eksperimentu es iesāku 1931. gada jūlijā, izmantojot finansiālo atbalstu, ko sniedza dažādas zinātniskās organizācijas, kuras bija ieinteresējusi un savaldzinājusi mana argumentācija.

Izvēlējies visstiprāko no zināmajām krāsvielām — fluoresceīnu, es iesviedu GO kilogramu šā pulvera Truditoro bezdibenī.

Tā kā Spānijā bija revolūcija, man vajadzēja darboties ārkārtīgā slepenībā un pašam uz savu atbildību. Pāriet pār robežu uz valsti, kurā ir pilsoņu karš, un pārvest ar mūļiem 60 muciņas pulvera (pat nekaitīga) bija bīstams pasākums. Par laimi, karabīnieri mūs neieraudzīja, un ūdens krāsošana noritēja bez incidentiem.

Nākošajā dienā Garonnas neīstajā iztekā jeb grifonā parādījās krāsa, 27 stundu laikā spilgti zaļi krāsotais ūdens bija aiztecējis līdz Valdaranai un no turienes līdz Francijai, tas ir, vairāk nekā 50 kilometrus garu ceļu, saceldams lielu uztraukumu iedzīvotājos un neapstrīdami pierādīdams, ka Garonna sākas Nolādētajos kalnos, Pireneju dienvidu nogāzēs, un ka tā tek zem kalniem pa pilnīgi nezināmu apakšzemes gultni.

Sigalera — alu perle

Atklājumi speleoloģijā ir kaprīzi, un, lai cik dedzīgi speleologs pēc tiem tiektos, tie negadās pēc pasūtījuma: alu cienītājs zina, ka speleoloģijā ir bezgalīgas pacietības iemiesojums.

Atklājumi ir vai nu nejauši, vai arī, gluži otrādi, izriet cits no cita atkarībā no apstākļiem.

Pie pēdējas grupas jāpieskaita atklājums, kas saistīts ar to, ka nākošaja dienā pēc neaizmirstamā Garonnas krāsošanas eksperimenta kāda hidroelektrības kompānija uzdeva man izpētīt straumi, kas ieplūst pazemē vairāk nekā divtūkstoš metru absolūtā augstumā Arjē- žas upes augštecē un parādās atkal dienas gaismā daudzus kilometrus tālāk, kalna pakājē.

Ar Lezas cirka ūdeņu kaptāžu nodarbinātie Union Ptjreneenne Electrique inženieri bija izlietojuši parastos līdzekļus, lai apgūtu šo kaprīzo straumi, kas spēlēja ar viņiem paslēpes un ar savām dīvainībām bija iedzinusi viņus strupceļā. Beigu beigās viņi lūdza mani palīdzēt ar savām zināšanām un dot savu spriedumu par šo neparasto gadījumu, ko sarežģīja vēl tas, ka ūdens pazuda un no jauna izplūda ārā caur ļoti šaurām spraugām, kur cilvēks nevarēja iekļūt.

Saņēmis šādus mazsološus datus, es sāku risināt grūto problēmu, ko varētu, šķiet, uzņemties tikai derībās.

Pirmais solis bija grifona izpētīšana, cerībā, ka tas nebūs tik neizdibināms, kā bija aprakstīts, un ka es varbūt varēšu iespraukties kādā plaisā, kas ir pārāk šaura cilvēkiem, kuri nepazīst īstas «rāpošanas» metodi; reizēm tā jālieto, lai forsētu grūtas ieejas dažas grotās.

Diemžēl, pieejot pie simt metru augstas klints pakājes, kur parādās straume, mani satrieca tas, kas bija skaidri redzams: ūdens tecēja ārā pa šauriem, nemānāmiem, akmeņu nobirumā iejukušiem kanāliem.

Sarūgtināts un noguris pēc ilgā gājiena es apsēdos un atpūzdamies tīksminājos par skaisto klinti, kas pacēlās virs manis; gar to visu laiku laidelējās kovārni, sēdās uz izciļņiem un pārlaidās no vienas vietas uz otru. Kovārni Pireneju dialektā sauc cigale, un tāpēc ari šo milzīgo akmens sienu, ko iecienījuši kovārņi, sauc par Sigalēru.

Pēkšņi klints fasādē pamanīju agrāk pilnīgi nezināmu ieeju grotā, kur es pēc likteņa lēmuma atradu tik ilgi meklēto apakšzemes straumi. Todien veicu straumes izlūkošanu kilometra garumā. Vēlāk mēs ar sievu iegājām 3 kilometrus dziļi kalnā, pie tam uzkāpām pa deviņām grūtām kaskādēm, bet apstājāmies pie desmitās, kura mums bija nepārvarami augsta.

1953. gadā seši franču un beļģiešu speleologi turpināja mūsu pētījumus. Ietērpušies ūdeni necaurlaidīgos kombinezonos, apgādājušies ar pneimatiskām laivām un saliekamām dūralumīnlja kārtīm elektrona kāpņu balstīšanai, viņi pārvarēja vēl deviņas kaskādes un aizgāja 700 metrus dziļāk.

Mūsu pētījumi, kas bija ļoti grūti, sevišķi ūdens zemās temperatūras dēļ, tomēr nebija veltīgi, un turpmāk būs redzams, ka tie vainagojās ar panākumu — apakšzemes straumi izmantoja hidroelektriskais uzņēmums.

Bet, neņemot vērā lielos panākumus no rūpnieciskās izmantošanas viedokļa, izlūkošana parādīja, ka jauna

Sigalēras grota — viena no vislielākajām un sarežģītākajām Francijas grotām — glabājusi savā sirdi īstu burvju pili. Simtiem alu, kuras tolaik jau biju izpētījis, neskaitāms daudzums visievērojamāko apakšzemes dobumu aprakstu un fotogrāfiju nebija mani sagatavojuši šās alas brīnumiem.

Stalaktītu un itin visur mirdzošo kristālu pārpilnība, baltums un fantastiskās formas bija pārsteidzošas. Bijām iekļuvuši it kā žeodas iekšienē, kristāla pilī. Tomēr šis banālais, novazātais izteiciens šajā gadījumā ir pārāk vājš un gandrīz neko neizsaka.

Tāpēc, atsacījies no vispārēja apraksta, kas būtu sastāvējis tikai no gavilēm, es pakavēšos vienīgi pie dažām detaļām un piebildīšu, ka šās alas lieliskās konkrē- cijas atgādina visretākās, visskaistākās puķes un ar krasu tīrību un formu skaistumu tās pat pārspēj. Līdzās mikroskopiskiem stalaktitiem un gigantiskiem ideāla dzidruma kristāliem bija redzami kristāliski veidojumi, blāvi un vizuļojoši, gludi vai ar dzeloņiem pārklāti, pienbalti, sarkani, melni un pat zaļi. Pieminēšu vēl divus — agrāk pilnīgi nezināmus un vēl neizskaidrotus fenomenus: ļoti garas adatas, kuras bija zirnekļa pavediena resnumā un trīcēja un sašķīda no vismazākās vēsmas, un sudrabotas, šauras sloksnes, kuras izskatījās kā zīda diegs un šūpodamās karājās pie velvēm un sienām. Šīs neparastās minerālu formācijas ir tik lokanas, ka tās var aptīt ap pirkstu un pat sasiet mezgla.

Vārdu sakot, Sigalēras grota neapstrīdami bija pati ievērojamākā Francijas ala, pati bagātākā ar apbrīnojamām kristālu formām. Bet diemžēl šis pārākums nebija ilgstošs. Popularitātē slēpjas briesmas šim brīnišķīgajām grotām; tikai palikdamas nezināmas, tās saglabā neskartu savu minerālo rotājumu krāšņumu. Sigalēras ala ir lieliska ilustrācija parunai: «Pour vivre hereux, vivons cache.» [2]

Atsevišķas grupas, veselas ekskursijas un strādnieku pūļi no elektrostacijas,.viņu barakām tuvās alas slavas pievilkti, nokļuva līdz pašām tālākajām galerijām, un vairākus gadus pēc kārtas tika iznicināts apakšzemes krāšņums, sistemātiski izlaupītas ģipša puķes, sadauzīti stalaktīti, kristāli un pat veselas kolonnas. «Sic transit gloria mundi.»[3]

Visdziļākais Francijas bezdibenis

Kad biju nogājis 3 kilometrus gar Sigalēras alas apakšzemes upi un uzkāpis apmēram 150 metrus augstu, mani apturēja, kā jau teicu, pārāk augsts ūdenskritums. Atstājis grotu, nolēmu doties uz straumes pazušanas vietu.

Es jau zināju necaurejamo vielu, kur pazuda ūdens un kas atradās 2200 metru augstumā. Bija sistemātiski jāizpēta tai tuvākā tuksnešainā zona6 , kur rododendru paklāji daļēji apslēpa iežu slāņus un akmeņu drupas. Reiz pēc ilgiem veltīgiem meklējumiem atradu dabiskai vertikālai akai līdzīgu caurumu, nolaidos tajā līdz 20 metru dziļumam visā virves garumā un, šūpodamies tumsā, sadzirdēju it kā sērīgu žēlošanos, kas naca no dziļuma un iepriecināja mani: straume! No šejienes mums ar sievu sākās galvu reibinošu nolaišanos sērija — mēs sasniedzām arvien lielāku dziļumu zem niknām ūdens kaskādēm, kas gāzās iekšā akās. Sīs nepielūdzamās'ledainās dušas (no 2° līdz 3° atkarībā no gadalaika) bija visnopietnākais un visgrūtākais šķērslis mūsu interesantajā ceļā uz zemāk esošo Sigalēras grotu. Atklāt vietu, kur bezdibenis savienojas ar grotu, bija vēlams un vajadzīgs no trim viedokļiem: utilitārā (bezdibeņa ūdeņu apgūšana), zinātniskā (apbrīnojama un ļoti pamācoša hidroģeoloģiska filtrācija) un, beidzot, no sporta viedokļa; kopējais nolaišanās dziļums bija apmēram puskilometra.

No rūpnieciskā viedokļa pētīšana bija pilnīgi sekmīga, jo saskaņā ar maniem norādījumiem kalna nogāzē izraktais tunelis deva iespēju pārtvert apakšzemes ūdenskritumu, kas bija plūdis bezdibenī bez kāda labuma, un izvadīt to līdz zemes virsai. Milzīgā caurulē iesprostotais ūdens tika aizvadīts uz galveno udens- krātuvi un no turienes pa 1050 metru garu cauruļvadu lejup uz ieleju, uz elektrostacijas turbīnām ar 30 000 zirgspēku jaudu.

Tīri sportiskā interese, izdarot nolaišanos, tika sakāpināta līdz iespējamā robežām. Ar visai nedrošām ierīcēm mēs secīgi sasniedzām 150, 225 un, beidzot, 303 metru dziļumu, bet negaidīti bezdibeņa sašaurināšanās aizšķērsoja tālākas nolaišanās ceļu.

Sī nolaišanās dāvāja mūsu dzimtenei milzīgu bezdibeni — tolaik Francijā visdziļāko; mēs ar prieku to nosaucām par Martela bezdibeni par godu mūsu skolotājam un draugam — franču speleoloģijas tēvam. Ja mums būtu labāk veicies, mēs būtu sasnieguši Sigalēras grotu, ko no mums atdalīja neizpētīti 30—40 metri, un būtu aptvēruši visu Martela — Sigalēras sistēmu 482 metru kopdziļumā.

Tomēr izgaisušā rekorda vietā itāliešu speleologi — mūsu vecie draugi šajā nozarē, jo viņu zemē atrasti visdziļākie bezdibeņi7 , — paziņoja, ka manai sievai («pirmajai dziļumu pētniecei») pieder sieviešu pasaules rekords vislielākā dziļuma sasniegšanā.

Visdziļākais Āfrikas bezdibenis

Mēs vienmēr esam lepojušies ar savu varbūt ļoti vienpusīgo uzticību mūsu dzimtajiem Pircnejiem, ar sirdi un dvēseli nododamies to pētīšanai. Pireneju kalni ir tik skaisti, tik valdzinoši un to apakšzemes bagātības tik dažādas un neizsmeļamas, ka cilvēka mūža nepietiktu, lai iepazītos kaut vai ar mazu daļu no tām. Tāpēc mūs nemocīja sirdsapziņas pārmetumi par to, ka neesam meklējuši piedzīvojumus nekur citur kā tikai kalnu grēdā, kas uz visiem laikiem mūs savaldzinājusi.

Un tikai vienreiz — izņēmums tikai apstiprina likumu — mes uzklausījām sirēnu dziedāšanu vai, pareizāk sakot, pazemes feju aicinājumu un, apklusinājuši sirdsapziņas balsi, izpildījām lūgumu sarīkot ekspedīciju uz Āfriku, uz Atlasa kalniem. Šajā grūtajā, kaut ari neilgaja ekspedīcijā tika izdarīti ļoti interesanti pētījumi, un tā bija visai rosīga, dažreiz pat pārmērīgi.

Šajās tuksnešainajās vietās, kur mums palīdzēja tikai nesēji berberi, kuru valodu nepratām, mēs pārdzīvojām diezgan interesantas stundas.

Visu apakšzemes darbu vajadzēja veikt ar ļoti trūcīgiem rīkiem, jo nebija citu paņēmienu to piegādāšanai kā tikai cilvēku muguras.

Māņticība un bailes no pazemes gariem iedvesa nesējiem nepārvaramu riebumu pret grotām un bezdibeņiem, un tas, jāatzīstas, ievērojami sarežģīja darbu. Viņu bailes un dažreiz pēkšņi viņu vidū izcēlusies neapvaldāma panika bieži vien radīja mums lielas grūtības.

Reiz viņi pameta mani vienu pašu dziļa bezdibeņa apakšā. Citreiz vairākus kilometrus garā alā, kas dziļumā nodalījās no vertikālas dabiskās akas, kāda nesēja vainas dēļ notika acetilēna eksplozija,kas satrauca mūsu mazo apakšzemes karavānu.

Manai sievai ne vienreiz vien gadījās nepatikšanas ar dzeloņcūkām, kas lielā skaitā dzīvoja šajās grotās. Reiz viņa bija tik nežēlīgi sadurstīta, ka uz laiku bija spiesta pārtraukt darbu.

Bet atalgojums par šiem nepatīkamajiem incidentiem bija interesanti pētījumi, izdevās atklāt ļoti lielas alas, ļoti dziļus bezdibeņus un izpildīt plašu zinātnisku, tūris- tisku un saimniecisku programmu. Vidusatlasa kalni ir ārkārtīgi bagāti ar alām un ļoti dziļiem bezdibeņiem.

Alas tika izmantotas saskaņā ar mūsu ieteikumiem hidrobūvju, veselības aizsardzības un rūpniecības vadītājiem (grotas ar gvano), turklāt tīri sportisku apmierinājumu sagādāja nolaišanās Friuato (Friouato) bezdibenī, kas apslēpts 1600 metru augstumā Kornelkebiras mežu biezoknī. Sis pēc iekšējiem izmēriem kolosālais bezdibenis izrādījās pats dziļākais no Āfrika zināmajiem bezdibeņiem.8

Sikspārņu valstība

Viena no manām mīļākajām alām, manai sirdij visdārgākā, ir tikai neliela un pavisam neglīta zāle bez kādiem stalaktītiem. Sajā vienkāršajā alā nav ne strauta, ne ezera, nekādu aizvēstures pēdu, un gaiss tajā ir smags un bojāts. Vārdu sakot, viss, ieskaitot arī neglīto barbarisko nosaukumu Tiņaista (Tignahustes), vērš šo grotu par visneievērojamāko un bālāko no visām man zināmajām grolam.

Kāpēc gari tai šajā nodaļa dota tāda priekšroka? Protams, ne jau iekārtojums liek augstu vērtēt Tiņaistas grotu un nostādīt to blakus slavenām alām, bet gan tikai tas fakts, ka tieši tajā es ielūkojos kādas būtnes intīmaja pasaulē. Šī būtne ir viena no visnoslēpumainākajām, kādas vien esmu sastapis daudzajos pazemē pavadītajos darba gados. Tā dažreiz it kā meklēja mani, brīžiem šķita izvairāmies, tomēr mana dziļā interese par tās dzīves veidu, īpatnībām un izturēšanos nekad neatslāba. Es runāju par sikspārņiem.

Tieši par Tiņaistu (pēc sikspārņu nosaukuma Augš- pireneju dialektā) dēvētajā grotā, ar pacietību bruņotam, man bija iespēja pētīt sikspārņu Murines9 koloniju un izdarīt patiešām neparastus atklājumus. Dienu un nakti vērodams mazos dzīvniekus, es uzzināju viņu nakts izlidojuma un atgriešanās laiku, kā arī viņu lidojuma pārsteidzošo mehānismu, kura ritms, lai cik tas būtu paradoksāli, it ka pakļaujas «frekvences likumam», ko metrologi10 pazīst ar «zvana līknes» jeb Gausa līknes nosaukumu.

Bieži apmeklēdams Tiņaistas grotu, es sāku nojaust un pēc tam precīzi konstatēju, ka tās iemītnieki migrē un turklāt pieder pie tālu lidojošiem migrantiem, jo viņu ļoti attīstītā virziena sajūta deva man iespēju izdarīt eksperimentus, pārvadājot viņus 100, 200 un pat 300 kilometru attālumā. Apgredzenotie sikspārņi katrreiz ātri atgriezās dzimtajā grotā. Vēl piebildīšu, ka Tiņaistas grotas Murines (naktssikspārņi) ir tikai mātītes.

Ilgie un nepārtrauktie novērojumi deva man iespēju apgredzenot vairāk nekā 6000 sikspārņu, iezīmēt viņus ar maniem iniciāļiem; sikspārņi izlidoja naktī un atgriežas alās no rīta.

Izdarot gredzenošanu, izdevās arī noskaidrot, ka sikspārņi, kurus agrāk uzskatīja par dzīvniekiem ar īsu mūžu, patiesībā dzīvo ne mazāk par piecpadsmit gadiem, bet varbūt arī daudz ilgāk, jo es vēl joprojām ķeru 1936. gada apgredzenotus sikspārņus.

Ilgu laiku sev jautāju, ka sikspārņi var tik brīvi lidot absolūta alu tumsā, un savā laikā rakstīju: «Kas zina, varbūt kādā jaukā dienā laboratorijas klusumā vai dziļi grotā kāds biologs ielūkosies šo radības pāriju pilnīgo maņu orgānu noslēpumā. Varbūt tā rezultātā izdosies izgudrot paņēmienu, kā dot kurlajiem iespēju dzirdēt un atdot redzi aklajiem vai vismaz to aizvietot.»

Deviņus gadus pēc tam, kad bija uzrakstītas šīs rindiņas, atbilde uz tajās izvirzīto jautājumu deva pārsteidzošu, patiešām sensacionālu atklājumu, kas parādīja, ka tumsā sikspārni lidojumā vada ultraskaņa, ko viņš izdod. Ultraskaņa reflektējas no sastaptajiem šķēršļiem un atgriežas atpakaļ (līdzīgi radiolokatoram) atbalss veidā pie dzīvnieka, laikā brīdinot viņu par tiem.

Šis apbrīnojamais atklajums bija divu amerikāņu fiziķu Grifita un Galambosa darbu rezultāts, un tāpēc var ar lielāku drošību nekā jebkad agrāk pareģot, ka vēl pēc dažiem gadiem cilvēka ģēnijs sikspārņu novērošanas rezultātā pratīs izgudrot uz ultraskaņu dibinātu un pēc radiolokatora principa uzbūvētu portatīvu precī- zijas aparātu, kas aizvietos aklajam redzi un palīdzēs viņam pārvietoties brīvi un bez riska starp visdažādākajiem šķēršļiem.

Mēs personīgi nepretendējam ne uz ko, vienīgi cenšamies reabilitēt mazo dzīvnieku, kurš bieži vien rada antipātiju, bet kurš tomēr ir ārkārtīgi derīgs un pilnīgi nekaitīgs. Šis nolūks pamudinaja mūs aprakstīt sikspārņu dzīvi stāsta veidā, kur figurē sikspārnēns vārdā Mio (no sikspārņa nosaukuma «Myotis» u ).

Stāsta varone, maziņā Mio, nes uz sava labā spārna gredzentiņu — alumīnija matrikulu ar skaitli 9575, bet uz kakla (protams, simboliski, jo svars traucētu viņai lidot) — franču Nacionālās aklimatizācijas biedrības sudraba medaļu, kā arī apzeltītu sudraba medaļu, ko piešķīrusi Parīzes mākslu, zinātņu un literatūras biedrība' kā apbalvojumu par mūsu sarakstīto grāmatu «Sikspārņa dzīve».

Esparosa — alu apoteoze

Mēs vienmēr esani izteikušies pret neinformētu cilvēku vidū plaši izplatītajām domām par alu vienmuļību un monotonumu un nemitēsimies to atkārtot un atspēkot šādu uzskatu — gluži otrādi, visas alas atšķiras cita no citas, un tāpēc tajās atrodas patiešām milzīgi daudz objektu vērošanai un pētīšanai. Tāpat kā miljardu cilvēku sejās ir neizsīkstoša vaibstu un izteiksmju dažādība, arī alas nav līdzīgas cita citai. Mums nekad nav gadījušās divas vienādas grotas. Alas ir bezgalīgs pētīšanas lauks dažādās nozarēs (antropoloģija, arheoloģija, mineraloģija, dabas zinātnes, fizikālās un ķīmiskās parādības), un bez tam apakšzemes ceļojumi reizēm saistīti ar visnegaidītākajiem fiziskiem vingrinājumiem (uzkāpšana un nolaišanās pa virvi, līšana, airēšana, peldēšana un pat… slidošana).

Katrā ziņā es nezinu spilgtāku kontrastu kā kontrasts starp mazo Tiņaistas grotu, par kuru nupat runāju, un milzīgo, lielisko Esparosas alu, ko atklāju kopīgi ar sievu un pastāvīgo pavadoni Zermēnu Gatē 1938. gadā mežainajās Pireneju priekškalnes krokās Bigoras apvidū.

Šī bezdibeņa apakšā 140 metru dziļumā sākas grandioza puskilometru gara avēnija, kas neskaitāmus gadu tūkstošus gaidījusi cilvēka atnākšanu un kas sniedz vienu no visfantastiskākajiem un pasakainākajiem skatiem, kādi vien sastopami uz Zemes.

Nolaidies pirmais bezdibeņa apakšā un nostājies uz milzīgās horizontālās galerijas pamata, es attapos, ka esmu iekliedzies, un, kaut gan biju gluži viens, ierunājos pilnā balsī — tik ļoti skaista bija aina.

Atguvies sāku saukt Žermēnu, kas stāvēja uz pēdējās vertikālās akas malas, un centos runāt skaidri, sadalot vārdus balsienos, jo attālums un skaņu kropļojošā akustika ir tik raksturīga alām, ka bieži vien pārvērš runu par neartikulētu brēcienu. «Te ir otra Sigalēra!» Ar šo īso frāzi pietika, lai piespiestu manu biedru savukārt steidzīgi nokāpt pa kāpnēm un pārliecināties pašam. Atrazdamies man līdzās, viņš, tāpat kā es, sākumā bija pārsteigts par alas lielumu, bet pēc tam viņa uzmanību saistīja vizošās sienas, kas no vienas vietas bija pārklātas ar sniegbaltiem, neparasti skaistiem kristāliem.

Stāvēdami blakus, mēs domās aprakstījām šas 200 pēdu dziļi pazemē apraktās katedrales brīnišķīgas sienas. Te gadsimtu gaitā bija izveidojušās nevis parastās kalcīta formas (drapējumi, stalaktīti, stalagmiti) kā

Norbērs Kasterē

Bezdibeni

Nolaišanas alā

Kasterē gumijas laivā

Kaskādes strūklās

Ar ūdeni piepildīts tunelis

Apakšzemes strauta izplūdes vietā

ALA

Ieeja Sigalēras alā

Alā

Bezdibeņa ieejas priekšā

Ledus upe

Ledus alā

Labastīdas alā

1952. gada 9. augustā Marsels Lubēns pirms nolaišanās bezdibenī, kurš k|ūs par viņa kapu

Kilometru stabs Pjerseninartēnas kalnu pārejā

lielakajā daļā alu, bet gan daudz retākas konkrēcijas nosarmojušu priežu zariņu izskatā. Sienas, kas pilnīgi pārklātās ar šādiem kristāliskiem veidojumiem, līdzīgas apsarmojušiem pundurkoku mežiem. Si dīvainā, brīnišķīgā kristāliskā veģetācija šur tur pieķērusies pie resnajiem stalaktitiem un klāj tos ar mirdzoši baltām pūciņām, spalviņām un spalvu pušķīšiem. Daži šie veidojumi tik lielā mērā atgādina ziedošus krūmus un sevišķi baltās lilijas, ka var maldināt.

Starp daudzajām alām, ko es līdz tam laikam biju izpētījis, te tikai otrreiz man gadījās nopriecāties par «ģipša ziediem», ka 1932. gadā es tos nosaucu Sigalēras grotā.

Soli pa solim mēs gājām pa «ģipša galeriju», pievērsdami uzmanību tam, cik daudzveidīgi ir tas krāšņumi. Nemēģināsim tos aprakstīt: nekāds salīdzinājums, nekāda definīcija un nekāda pārākā pakāpe neko nebūtu teikusi ne prātam, ne sirdij.

Nonākuši kādā galerijas paplašinājumā, pamanījām uz smilšainā pamata ļoti smalku adatiņu jūkli. Dažas šīs adatiņas bija tik tievas un caurspīdīgas, ka būtu palikušas nepamanītas, ja tās nebūtu nodevis mirdzums.

Apburti gājām pretim nezināmajam, alkatīgi gaidīdami jaunas brīnišķīgas ainas; tiecāmies uz priekšu, nepārvarama drudža pārņemti, kā notiek ar petnieku, kurš atklājis jaunu nepazīstamu pasauli, kur viss sajūsmina, bet iekšējā balss, bērnišķīgi čukstēdama, saka: «Neviens nekad nav redzējis šo milzīgo kolonnu, neviens te nekad nav staigājis, neviens skatiens nav noteicis šo velvju augstumu, neviena skaņa daudzus gadsimtus ilgi nav traucējusi klusumu; mana lampa pirmā šķeļ mūžīgo tumsu…»

Esparosas bezdibenis, kura krāšņumu un spožumu nevar vārdos izteikt, pēc mūsu nepretenciozajām domām, ir viena no šajā ziņā vislieliskākajām alām, un tā tika atklāta tieši laikā, lai kompensētu tik muļķīgi izvazātās un gandrīz iznīcinātās Sigalēras alas bagātības.

Cerēsim, ka Esparosas ala, kas labāk aizsargāta, jo tajā grūti iekļūt, paglābsies no postītāju vandalisma un no tūristiem, kas ir vai nu pārmērīgi «cienītāji», vai arī nevērīgi izturas pret apakšzemes brīnumiem. Esparosas alas aplaupīšanu varētu uzskatīt kā «dabas apvainošanu», ka zaudējumu nodarīšanu vienai no Francijas dabas bagātībām vai, pareizāk sakot, tās izlaupīšanu.

Bez tam ar Esparosas alu saistīti vēl divi notikumi, divas atmiņas: pirmā radioreportāža bezdibenī, ko noorganizēja Francijas radiofons 1942. gada 23. jūnijā, un vēlāk — 1945. gada 15. aprīlī — pirmā mesa, kas noturēta bezdibeņa apakšā.

Uzbrukuma dzīlēm. Henmortas bezdibenī

No 1941. līdz 1947, gadam (ar pārtraukumu 1944. un 1945. gadā) notika milzīgā Hcnmortas (Mirušās Sievietes) bezdibeņa pētīšana, kas mums sagādāja daudz pūļu, jo līdzekļi bija ļoti ierobežoti un jauniešu grupa, kas pētīšanā piedalījās, bija pārāk maza. Bez tam mūsu konsekventie mēģinājumi iekarot šo bezdibeni, kas bija izdaudzināts par visbriesmīgāko un visbīstamāko no visiem zināmajiem bezdibeņiem, norisinājās ļoti bargu ierobežojumu laikmetā, kad vajadzēja iztikt bez ērtiem rīkiem un nepieciešamiem materiāliem un uzturs nepavisam neatbilda smagajam fiziskajam sasprindzinājumam un zemajai temperatūrai, kāda valdīja bezdibenī.

Par spīti šiem nelabvēlīgajiem apstākļiem (mums nebija ne ūdeni necaurlaidīgu tērpu, ne elektrisko bateriju, un ēdām mēs tikai vārītus kartupeļus), mums izdevās nolaisties zem kaskādu ledainā ūdens līdz 355 metru dziļumam, kāds nekad vēl Francijā nebija sasniegts.

Kaut gan mēs vairākkārt mēģinājām turpināt pētījumus, tomēr bijām spiesti tos pārtraukt. Mūsu grupā notika nelaimes gadījums: Morels un Lubēns tika ievainoti 230 metru dziļumā, un tikai pēc trīsdesmit septiņām stundām ar necilvēcīgām pūlēm mums izdevās uzvilkt viņus augšā. Pēc divu gadu ilga pārtraukuma,

1946.  gadā, pētījumi tika atjaunoti jau ar labākiem līdzekļiem un ar Parīzes speleoloģijas kluba palīdzību, tiesa gan, nesekmīgi, jo bagātīgās lietus gāzes bija pārmērīgi palielinājušas apakšzemes ūdenskritumus.

1947. gadā dzīvi palikušie Pireneju grupas locekļi kopīgi ar lielu Speleoloģijas kluba grupu F. Tromba va

dībā un ar karavīru palīdzību, izmantojot visus iespējamos līdzekļus un pārvarot visus šķēršļus, beidzot 30. augustā sasniedza bezdibeņa apakšu 446 metru dziļumā.

Iekarotā Henmorta ieņēma paša dziļākā Francijas bezdibeņa vietu.12

Pa alu cilvēka pēdām

Nākošajā, 1948. gadā man nācās atkal nolaisties bezdibenī, tomēr šoreiz mans nolūks nebija sasniegt lielus apakšzemes dziļumus. Arheoloģisks atklājums lika iegremdēties sen pagājušu laiku dzīlēs, un vairākas šo apakšzemes pētījumu stundas es pieskaitu pie visvaldzi- nošākajām, visinteresantākajām no visām pazemē pārdzīvotajām stundām. Tādi bieži vien ir speleoloģiski atklājumi: no galvu reibinošas akrobātikas, visenerģiskākajiem sporta veidiem, no visriskantākajiem trikiem speleologs pētnieks pāriet uz novērojumiem, uz tīri zinātniskām, dažreiz filozofiskām pārdomām.

1948. gada maijā dedzīgais alu cienītājs abats D. Ka- talā (diemžēl pāragri miris nākošajā, 1949. gadā) atklāja līdz tam laikam nezināmo apakšstāvu lielajā Aldē- nas alā, Montaņnuāra (Melnā kalna) dienvidu nogāzēs. Vientulībā klaiņodams pa apakšzemes labirinta vestibiliem, viņš uz zemes pamanīja dzīvnieku pēdas un pat cilvēka kāju pēdu nospiedumus, kas, dabiski, viņu stipri ieinteresēja.

Abats Katalā, pieredzējis speleologs, kam bija līdzekli un sevišķas dotības kā alu pētniekam (viņš piedalījās ekspedīcijā uz Henmortas alu), nepavisam nebija arheologs — varbūt ļoti mazā mērā. Tomēr, kā uzmanīgs un ass novērotājs, viņš pareizi novērtēja savu atklājumu un tūdaļ paziņoja man par atrastajiem nospiedumiem, uzaicinādams tos apskatīt un pētīt kopā ar mūsu kolēģi un draugu Luī Meroku, izcilu arheologu un grāfa Begujena pēcnācēju Tulūzas muzejā.

Ar mokošām pūlēm izlīduši caur neticami šauru eju un pēc tam ar ārkārtīgām grūtībām nolaidušies vertikālā akā, mēs visi trīs beidzot atradāmies Aldēnas grotas apakšstāvā. Un tūdaļ iekļuvām apburtā pasaulē, kur mūs gaidīja pārsteidzoša atgciešanās pagātnē, kas mūs pēkšņi pārcēla par 25000 gadu atpakaļ. Uz garo koridoru netīrā, mālainā klona bija redzamas neskaitāmas un ļoti labi atšķiramas lāču un hiēnu pēdas. Dzīvnieki, acīm redzot, te bija staigājuši ilgu laiku: viņu taciņas šķērsoja un sedza cita citu. Vietām bija redzami daudzi hiēnas koprolīti (pārakmeņojušies ekskrementi) un uz akmens sienām līdz 3 metru augstumam milzīgi skrāpējurni, ko atstājuši drausmīgie alu lāči, bet dažās netīrās nogāzēs bija dziļas ķepu pēdas un slīdēšanas pēdas, kas liecināja par to, ka zvēri rāpu- šies augšā un pēc tam' šļukuši lejā pa stāvo krauju.

Abats Katalā steidzināja mūs, un, dodamies viņam līdz, mēs jau bijām tālu noskrējuši pa šo lielo alu, kad piepeši mūsu acis, ko ne brīdi nenovērsām no mālainā alas klona, saskatīja kāju pēdas… Mēs piegājām klāt uzmanīgi, godbijīgi un, noliekušies virs klona, sākām metodiski pētīt nospiedumus.

Varēja saskaitīt piecas taciņas, ko ieminuši pieci dažāda auguma cilvēki; droši vien te bija gājuši viens vīrietis, viena sieviete, viens pusaudzis un divi mazi bērni, ne vecāki par pieciem sešiem gadiem.

Nospiedumi bija tik skaidri, ka pēc tiem var sīki aprakstīt mūsu tālo senču pēdu uzbūvi: kāju pēdas lielas, izmītas, kā vienmēr tautām un indivīdiem, kas staigā basām kājām. Pēc šiem nospiedumiem varēja noteikt arī soļa garumu un pēdas lielumu. Ļoti skaidri bija redzams, kur gājējs slīdējis vai paklupis un pat kur viņš gājis, balstīdamies uz zemes ar rokām vai uz ceļiem, kad alas velve noslīgusi ļoti zemu. Uz sienām bija manāmi arī kokogles plankumi — acīm redzot, tie cēlušies no lāpām, ar kurām skāruši sienas aizvēsturiskie Aldē- nas alas apmeklētāji. Uz klona pret šiem plankumiem varēja pat uzlasīt sīkus ogles gabaliņus — nokritušas lāpas pagalītes atliekas. Gabaliņi bija tik labi saglabājušies, tik maz mainījušies, ka mikroskopā varēja noteikt, ka tā ir stipri sveķaina un lāpu izgatavošanai derīga paegļa ogle.

Šādas konstatācijas sniedzas pāri iztēles robežām un šķiet gandrīz neticamas; un tomēr tās ir pilnīgi reālas, neatspēkojamas, un mēs jutāmies bagātīgi apdāvināti,

3G gīidami iespēju pētīt un vērot šis brīnumaini saglabājušās atliekas. Mēs pārdzīvojām tur brīnišķīgus mirkļus, kad rekonstruējām cilvēku grupas kustības un žestus, viņiem ejot pa alu pirms vairāk nekā divdesmittūkstoš gadiem.

Apakšzemes ledos vislielakaja augstuma pasaulē

1926. gadā mēs ar sievu atradām un izpētījām Mar- borē masīvā alu, kura stiepjas cauri kalnam no viena gala līdz otram un kurā atrodas apbrīnojams apakšzemes ledājs.

Sl ala kopš tā laika figurē kartēs ar Kasterē grotas nosaukumu un tolaik tā bija pati augstākā. Martels, speleoloģijas nodibinātājs un propagandētājs, rakstīja, ka tā «ir ne tikai rekordiste, bet arī vienreizīga hidroģeoloģiska parādība».

24 gadus vēlāk, tas ir 1950. gadā, es atgriezos šajā alā, paņēmis līdz arī savas meitas Modu un Zilbertu: Kopš bērnības viņas bija dzirdējušas stāstu par šās alas atklāšanu 1926. gadā un liela sajūsmā staigāja starp apakšzemes brīnumiem, kurus, kā man šķita, es labi pazinu. Tomēr Moda atrada tur — apstākļos, kas gandrīz maksaja viņai dzīvību, — man nezināmu milzīgu ledus sienu, kuru mēs nokristījām par Ledū kalto Niagāru un kura ir šās lieliskās alas brīnumu apoteoze.

Tajā pašā dienā, klejodami pa Marborē masīvu, lai uzmekletu jaunas alas, mēs vēl augstāk atklājām un izpētījām citas "ledus alas, kurām piemīt pavisam pārsteidzošas īpatnības.

Šo alu pētīšana bija saistīta ar lielām briesmām, jo tām ir ārkārtīgi nelīdzens klons, tajās ir iekšēji bezdibeņi, apledojušas nogāzes un ledū sasalušas kaskādes; lai šajās alās uzkāptu un no tām nokāptu, nepieciešama liela veiklība. Šie pētījumi bija sevišķi grūti, jo vajadzēja ilgstoši uzturēties alā pie temperatūras, kas zemāka par 0°, turklāt vēl stiprā vējā. Tomēr_ cik aizraujoši bija klejot pa grandiozo ledus alu sistēmu, kur apakšzemes ledi sasniedz neizdibināmu biezumu un iesniedzas milzīgos bezdibeņos! Visas šīs alas kopā veido apakšzemes pasauli, kurai ir ļoti liela nozīme Ga- varnī un Marborē masīvu pētīšanā.

šīs alas, kas piepildītas ar ledu un atrodas gandrīz 3000 metru virs jūras līmeņa, tas ir, lielākā augstumā nekā 1926. gadā atklātā Kasterē grota, ir pasaulē visaugstākās.

1951. gadā mums atkal iznāca pārdzīvot saviļņojošas jūtas, atklājot aizvēsturiskus zīmējumus. Barabao grotā (Dordoņā) kopīgi ar dēlu Raulu un meitu Modu atradu griestos iecirstus skaistus zirgu, bizonu, briežu, lāču utt. siluetu attēlus.

Tajā pašā 1951. gadā Tibirānas grotā (Augšgaronnā) es kopīgi ar meitām Raimondu un Mariju arī atklāju

aizvēsturiskus zirga un lāča zīmējumus.

*

* *

1953. gadā, pabeidzot 1951. gadā iesākto ekspedīciju, Pjersenmartēnas speleoloģiskā grupa manā vadībā pēdīgi sasniedza pasaules visdziļākā bezdibeņa 13 apakšu. Un nevienā citā gadījumā speleologu devīze «Ad augusta per angusta» * nav skanējusi tik zīmīgi un izteiksmīgi.

*

* *

Tātad tikai pāris desmit ievērojamu alu un bezdibeņu no vairāk nekā tūkstoša izpētīto — tāds ir trīsdesmit gadus ilgu nepārtrauktu pētījumu rezultāts.

Rezultāts var likties ļoti nenozīmīgs, bet īstenībā tā nav — mēs to noteikti apgalvojam, jo īstam, pārliecinātām speleologam, kas dedzīgi nodevies savam darbam un ir daudzpusīgs novērotājs, neeksistē neinteresantas grotas. Un, ja ir taisnība, ka «nav vajadzīga cerība, lai sāktu, ne arī panākumi, lai turpinātu», tad pareizi ir arī tas, ka pati vienkāršākā ala potenciāli slēpj sevī tik daudz objektu pētīšanai, tik daudz mīklu, ka leģions zinātnieku būtu par maz, lai tās atrisinātu vai pat tikai aplūkotu.

Nav iespējams vienā nelielā grāmatiņā iekļaut visu to, ar ko saistīta apakšzemes pasaules pētīšana; būtu vajadzīgi sējumi, lai skartu visas problēmas, ar kurām sastopamies zemes slēptuvēs; tāpēc ierobežosimies tikai ar sausu, nekārtīgu, kaut gan diezgan pilnīgu sarakstu, kurā minētas zinātnes nozares un pētījumu sfēras, uz kurām šīs problēmas attiecas: ģeoloģija, mineraloģija, kristalogrāfija, hidroģeoloģija, radiestēzija [5] , radioaktivitāte, telūrisms'4 , magnētisms, ģeofizika, lapjē15 , iežu plaisainība, ūdens iesūkšanās, ūdenscaurlaidība, anasto- moze16 , augsnes zinātne, erozija, korozija17 , apakšzemes ūdens līmenis, hidrostatiskais spiediens, hidrodinamika, virsūdeņu zudums, noplūdums, ūdeņu kaptāža (ieslēgšana caurulēs), grifoni, Voklīzes avoti18 , periodiskie avoti, augšupejošie avoti, ūdeņu pieteces parādības, sabiedriskie darbi, rudu dzīslas, veselības aizsardzība, infekcijas slimības, ūdeņu aizsardzība, ūdeņu attīrīšana, kaļķa sāļu saturs ūdenī, ģeotermija, nogruvumi, apvidus nosusināšana (atūdeņošana), meteoroloģija, ogļskābā gāze, apakšzemes ledāji, arheoloģija, stratigrāfija19 , bioloģija, fauna, flora, konkrē- cijas utt.

Tomēr lasītājs var nomierināties: mūsu nolūks nav nedz skart kādu no šiem tematiem, nedz arī to plašāk izvērst.

«Trīsdesmit gadi pazemē», tāpat kā iepriekšējie darbi — tā astoņi vecākie brāļi, — ir grāmata, ko sarakstījis alu cienītājs, pētnieks autodidakts (sistēmu un svēto, nesatricināmo, zinātnieku doktrināru sirdij mīļo teoriju ienaidnieks), kaut kas līdzīgs zinātnes «brīvajam strēlniekam», kuram nav nekādu citu pretenziju kā tikai aprakstīt savus personīgos meklējumus, novērojumus un pārdomas.

Autors jutīsies apmierināts, ja trīsdesmit gadus ilgais

PJERSENMARTGNAS BEZDIBEŅA SHEMATISKS GRIEZUMS*

* Salīdzinājumam zīmējumā, kas ir N. Kasterē grāmatas franču oriģinālizdevuma ilustrācijas kopija, attēlots Parīzes Eife|a tornis, kura augstums ir 300 metru. Pēc idejas šim attēlam jābūt tādā pašā mērogā kā alas mērogs. Tomēr attēls atbilst tikai zīmējuma augšējai daļai: lielās 346 metrus dzi|ās vertikālās akas mērogs atbilst torņa zīmējuma mērogam, turpretim apakšējās griezuma daļās vertikālais mērogs mazliet palielināts (vertikālā virzienā tornis saiet gandrīz trīskārt, tas neatbilst bezdibeņa dziļumam 728 metri).

Horizontālais griezuma mērogs ir mazāks par vertikālo mērogu.

viņa dzīves posms, kas pavadīts pa pusei pazemē pēc paša vēlēšanās, pēc savas iniciatīvas un par saviem līdzek|iem [6] , kaut ko dos apakšzemes pasaules — viņa pastāvīgās kaislības objekta labākai izpratnei un liks šo pasauli iemīlēt.

II nodaļa

PATS DZIĻĀKAIS BEZDIBENIS PASAULE — PJERSENMARTĒNA

«Ad augusta per angusta» — «Augstus mērķus sasniedz, pārvarot lielas grūtības.»

Tūkstoš deviņsimt piecdesmit trešais gads uz visiem laikiem paliks lielisks gads alpīnisma un speleoloģijas annālēs: šajā gadā cilvēks vienlaikus uzkāpa visaugstākajā kalna virsotnē20 un nolaidās visdziļākajā bezdibenī. Var arī piebilst, ka šajā pašā gadā tika izdarīti pirmie batiskafa iegremdējumi lielos dziļumos.21 Visi zina Everesta (Džomolungmas) atrašanās vietu un augstumu, kā arī vispārējos vilcienos tā virsotnes sasniegšanas mēģinājumu vēsturi. Bet kurš gan zina par kolosālā Pireneju bezdibeņa atrašanās vietu, konfigurāciju, kā arī par tā dziļumu, atklāšanu un izpētīšanu, un ko par to zina?

Šis bezdibenis, kas nule ieņēmis pirmo vietu visdziļāko zināmo Zemes tukšumu sarakstā, kļuvis par jaunu ģeogrāfisku faktu, par kuru vajag zināt. Šajā nolūkā vecais alu klaidonis, kas pavadījis mūžu Pireneju apakšzemes pasaules pētīšanā un guvis augstāko apmierinājumu, nolaižoties milzīgā bezdibeņa dzīlēs, te aprakstīs ar tā iekarošanu saistītos piedzīvojumus.

1908. gadā Martels saņēma no lauksaimniecības ministrijas uzdevumu izdarīt hidroloģiskus apakšzemes pētījumus Augšgaronnas, Augšpircneju un Lejaspire- neju departamentos.

Šā lielā hidroģeoloģiskā pētījuma gaitā Pirenejos Martela nometne trīs nedēļas atradās Pjersenmartēnas kalnu pārejas tuvumā (Lejaspirenejos) pie Francijas un Spānijas robežas, kas te atdala Bearnu no Basku zemes. Pirmoreiz šajās vietās speleologs uzcēla savu telti un nolaida virvju kāpnes daudzajos šā rajona bezdibeņos.

Tā bija īsta ekspedīcija ar lielu skaitu dalībnieku, ar nesēju un mūļu karavānu, kas pārnēsāja smago un lielo lauka bagāžu.

Starp neskaitāmiem bezdibeņiem un ar sniegu piepildītajām akām šajā kaļķakmens masīvā, kur izplatīti milzīgi karru lauki «lapjē»22 , Martels līdz ar savu grupu nolaidās bezdibenī, kurš atrodas dažus metrus no Pjer- senmartēnas kalnu pārejas un kuru viņš nosauca šās pārejas vārdā — par «Pjersenmartēnas bezdibeni». Spe- ieologi nevarēja nolaisties dziļāk par 60 metriem (akmeņu krišanas dēļ), tomēr konstatēja, ka dabiskā šahta turpinās uz leju, kur tai jābūt piedzītai ar sniegu tāpat kā visām citām tuvējām akām.

Nākošajā (1909.) gadā Martels atgriezās Basku zemē un veica lielisku darbu šajā rajonā, īstā speleologa paradīzē. Pēc tam mutuļojošā enerģija aizrāva viņu uz citām vietām, un mēs jau redzam viņu pētām visas

Eiropas alas, bezdibeņus un apakšzemes upes.

*

* *

Un tikai 25 gadus vēlāk, sākot ar 1934. gadu, cits speleologs turpināja pētīšanu, ko bija sācis Martels šajā apgabalā, kuru sauc par Haute Soule (viena no septiņām basku provincēm).

Makss Kozinss, beļģiešu fiziķis, prasmīgi savienoja kosmisko staru pētīšanu, ko viņš un profesors Pikārs23 veica lielā augstumā neaizmirstamajos stratosfēras lidojumos, ar Basku zemes bezdibeņu un grotu pētīšanu, veltot tai atvaļinājuma laiku.

Starp citiem bezdibeņiem viņš pētīja arī bezdibeni Heyle jeb Trudodjetu, ko tolaik uzskatīja par visdziļāko Francijā; Martelam no nolaišanās tajā bija nācies atteikties lielas akmeņu krišanas dēļ. Ar tērauda stiepli un paša konstruētu vieglu vinču Kozinsam izdevās izvairīties no krītošajiem akmeņiem, kurus no akas sienām izkustināja lielās virvju kāpnes, un izdevās sasniegt līdz ar saviem pavadoņiem, Vanderelstu un mani, šā 250 metru dziļā bezdibeņa apakšu. Kādu laiku vēlāk es savukārt uzaicināju viņu izdarīt otru pilnīgu nolaišanos Martela bezdibenī; mēs ar sievu nupat to bijām atklājuši24 Arjēžas kalnos, un šis 303 metrus dziļais bezdibenis desmit gadus ilgi tika uzskatīts par Francijā visdziļāko bezdibeni.

Ciešā un visdraudzīgākā sadarbība ilga līdz pat 1939. gada karam, kas pārtrauca mūsu pētījumus.

*

* *

1946. gadā mēs ar Kozinsu atjaunojām apakšzemes pētījumus: viņš, kā vienmēr, — Basku zemē, bet es Centrālajos Pirenejos.

1947.  gadā man izdevās ar Tromba vadīto Parīzes speleoalpīnā kluba Pireneju grupu pabeigt Henmortas bezdibeņa pētišanu Augšgaronnas departamentā. Kopīgi ar savu jauno dedzīgo grupas biedru Marselu Lubēnu, kas vēlāk kļuva par lielisku speleologu, mēs šajā bīstamajā bezdibenī sasniedzām 446 metru dziļumu, uzstādot jaunu rekordu Francijai.

Sajā laikā Makss Kozinss ar angļu, franču un beļģiešu partiju «smalstīja krējumu no bezdibeņiem» Basku zeme un koncentrēja savu darbību ap Pjersenmartēnas kalnu pāreju. Viņi nolaidās bezdibenī, ko Martels bija nosaucis par «Pjersenmartēnas bezdibeni» (kurā viņš apstājās 60 metru dziļumā), un sasniedza 240 metru dziļumu, kur sastapa ledus un sniega blāķus.

1950. gada augustā es saņēmu lakonisku, bet izteiksmīgu telegrammu, ko bija parakstījis Kozinss: «Atklājām vertikālu bezdibeni dziļāk par zināmajiem.»

Uz to es viņam atbildēju tādā pašā stilā: «Atklājām ledus grotas augstāk par zināmajām.»

Tiešām, kamēr Maksa Kozinsa speleoloģiskā grupa uzstādīja dziļuma rekordu, es kopīgi ar meitām Modu un 2ilbertu tikko biju atklājis Marborē masīvā piecas pasaulē visaugstākās ledus alas.

Pēc tam apmainījāmies vēstulēm, un es uzzināju sī- kāk, kā ticis atrasts jaunais bezdibenis Basku zemē.

Pjersenmartēnas bezdibeņa atklašana

1950. gada augustā profesora Maksa Kozinsa un viņa grupas speleoloģiskie pētījumi beidzās pēc, tiesa gan, interesantas, tomēr ļoti grūtas un visumā ne ar ko neievērojamas kampaņas. Labeirī, Levī, Teodoram un Lu- bēnam, kuriem atvaļinājums beidzās, bija vajadzējis atstāt nometni, kura jau trešo gadu tika ierīkota Pjersenmartēnas kalnu pārejā. Palika tikai Kozinss, Okja- linī un Lepinē, bet arī viņiem savukārt vajadzēja nākošajā dienā nokāpt ielejā.

Šās pēdējās dienas vakara krēslā Okjalinī un Lepinē atpūtās 200 metrus no nometnes, sēdēdami uz bezdibeņa cauruma malas kalna nogāzē.

Šā bezdibeņa rīkle ir ļoti interesanta, tās sienas gludas un vertikālas, bet dažu metru dziļumā tā aizsprostota. Un tikai viena metra augstumā no apakšas akmens siena bija redzams mazs lodziņš.

Sarunādamies Lepinē mehāniski paņēma akmeni un, pakļaudamies pilnīgi saprotamam speleologa refleksam, pamēģināja trāpīt ar to šajā «vērša acī». Te loma bija nejaušībai, un tā noteica turpmākos svarīgos notikumus, ko bija izraisījis mehānisks, šķietami tik maznozīmīgs žests. Ja akmens nebutu trāpījis nodomātajā mērķī, tad Lepinē un viņa biedrs pēc dažām minūtēm būtu aizgājuši un nekad nebūtu uzzinājuši, ka pie viņu kājām, kas karājās pār tukšumu, bijis visdziļākais bezdibenis pasaulē.25

Vārdu sakot,,Lepinē — kalnu kazu mednieks un lielisks šāvējs — bija notēmējis pareizi, akmens pazuda caurumā, kas bija līdzīgs atvērtai figūras mutei, kurā met bumbas spēlējot. Bet tūdaļ 110 cauruma atskanēja švīkstoņa, un speleologiem par lielu izbrīnu no tā kā dzeguze no pulksteņa izlīda putns un, bailīgi brēkdams, aizlidoja. Aiz pirmā kovārņa, ātri vēcinādami spārnus, sekoja citi.

Brīdi vēlāk Lepinē un Okjalinī, ieinteresējušies, kā no tik maza cauruma varējis izlidot tik daudz putnu, sāka atkal mest tajā akmeņus. Akmeņi krita svērteniski, svilpdami lidojuma un atlēkdami, bet dziļumā to krišanas troksnis izzuda, un rībiens nebija dzirdams. Apmulsušie speleologi nesaprašanā raudzījās viens uz otru un pēkšņi sajūsmā, entuziasma pilni, sāka skriet uz nometni, iztālēm kaut ko saukdami Kozinsam.

Drīz vien jau viņi visi trīs nolaidās pie kovārņu cauruma. Kozinss, kuram bija vislielākā pieredze, nepievienojās biedru sajūsmai un mēģināja viņiem atgādināt, ka zondēšana pēc dzirdes parasti ir kļūdaina un ka vienmēr vērojama tendence pārspīlēt dziļumus, ko noteic pēc akmeņu krišanas, — akmeņi atlec, sašķīst gabalos un nogrūž citus akmeņus, kas atrodas uz izciļņiem; bez tam akmeņu rīboņas radītā atbalss arī maldina, un vienmēr pārspīlējuma virzienā.

Tā runādams, beļģiešu fiziķis iesvieda caurumā ieža gabalu, domās skaitīdams sekundes, kamēr akmens krita, un drīz vien viņa seja atplauka tāpat kā viņa biedru sejas. Kozinss ari bija pārsteigts un pārliecināts, ka viņu priekšā ir neparasti dziļš bezdibenis.

Pa caurumu nolaistais lotes svariņš bezgalīgi vilka sev līdz stiepli. Izritinājās viss veltnis, tika iztīti 200 metri, bet svariņš vēl vienmēr karājās tukšumā.

Nākošajā dienā tika izdarīta jauna mērīšana ar gumijas bumbu, lai apietu retos izciļņus, uz kuriem iepriekšēja dienā svariņš vairākas reizes bija apstājies.

Šoreiz vairākkārt atkārtotā mērīšana vairs neradīja šaubas un parādīja, ka vertikālais dobums sniedzas 346 metru dziļuma, tas ir, visdziļāk nekā jebkad reģistrēts.

Bezspēcīgi tāda dziļuma priekšā, speleologi apmierinājās tikai ar to, ka paplašināja caurumu, kas, par laimi, atradās irdenā iezī; pēc tam nojauca nometni un norunāja satikties nākošajā gadā.

Satraucoša 1951. gada ekspedīcija

Nav iespējams doties iekšā tik dziļā bezdibenī pa vienkāršām tērauda stieples kāpnēm — speleologu parasto rīku. Bija vajadzīga vinča, un Kozinss izprojek- tēja un izgatavoja kaut ko līdzīgu velosipēdam bez riteņiem — pareizak sakot, ar vienu riteni, kas noderēja par veltni, uz kura bija uztīti 380 metri tērauda troses 5 milimetru resnumā. Palīgs, sēdēdams jāteniski uz šās velosipēdvinčas, darbināja to, minot pedāļus ar kājām, kā arī palīdzot ar rokām — spiežot uz kloķiem, kas bija ierīkoti stūres vietā.

Makss Kozinss uzaicināja mani piedalīties; un es, tāpat kā visi pārējie dalībnieki, ar nepacietību gaidīju iespēju nolaisties jaunajā bezdibenī. Uz Kozinsa, Lepinē un Okjalinī noteikto tikšanos bija sabraukuši Lu- bēns, Jansenss, Levī, Taziefs, Ērto, Labeirī, Petižāns, Pero un be|ģiešu skautu pulciņš, kas ieradas palīdzēt virszemes darbos.

Pēdējā brīdī man vajadzēja atteikties, jo mans dēls Rauls bija salauzis sev bezdibenī kāju un meitai Zilber- tai tika izdarīta operācija pēc akūtas apendicīta lēkmes, kas viņai bija uznākusi alā.

Mani sasniedza tikai 1951. gada ekspedīcijas atbalsis. Par to man pastāstīja mans uzticīgais skolnieks un draugs Marsels Lubēns.

Zoržs Lepinē, bezdibeņa atklājējs, pirmais drosmīgi nolaidās līdz lielā vertikālā dobuma apakšai, kur viņš atrada milzīgu, ļoti haotisku zāli.

Pēc Lepinē nolaidās Zaks Ērto, kurš, nokļuvis zālē, nojauta, ka pastāv apakšstāvs.

Lubēns un Taziefs atsevišķā partijā pievienojās viņiem un izstaigāja zāli no viena gala līdz otram. Lubēns, izlīdis pa bīstamu šauru spraudziņu starp ļodzī- gietn akmeņiem, nokāpa pa kāpnēm citā, vēl lielākā zālē, kuras otrajā galā viņš uzgāja apakšzemes strautu, kas atradās 500 metrus pa vertikāli no ieejas caurumā.

Kopš šās dienas milzīgo dobumu sāka saukt par «Lepinē bezdibeni» [7] . pirmā zāle arī dabūja «Lepinē zāles» nosaukumu, lai mūžos saglabātu drosmīgā speleo- loga varoņdarba piemiņu. Kas attiecas uz otro zāli, tad Lubēns par piemiņu dziļuma rekordam, ko 1935. gadā kāda jauna sieviete bija uzstādījusi Martela bezdibenī (Arjēžas Pirenejos), veltīja viņai savu atklājumu un nosauca otro zāli par «Elizabetes Kasterē zāli».27

Pirmās akas milzīgais dziļums un abu zāļu kolosālie izmēri bija nopietns šķērslis pētījumu turpināšanai, tomēr galvenokārt tie tika partraukti velosipēdvinčas sliktā darba dēļ. Pēdējie grupas locekļi tika pacelti augšā ar lielām mokām: zobrati un dažas detaļas bija pilnīgi nodilušas.

Priekšdienām vajadzēja apgādāties ar pamatīgākām uti pilnīgākām ierīcēm, ar ko arī nodarbojās Kozinss, paredzēdams 1952. gada kampaņu.

Traģiska 1952. gada ekspedīcija

1952. gada ekspedīcija vēl ir dzīva mūsu atmiņā ar traģisku notikumu — Marsela Lubēna nāvi bezdibeņa dziļumā, kad viņš, paceļoties augšā, bija nokritis akā no liela augstuma.

Bet sākumā šķita, ka pasākums būs sekmīgs, un tā pirmie posmi noritēja rosīga entuziasma apstākļos, tieši pateicoties Marselam Lubēnam, kas bija kļuvis par ekspedīcijas dvēseli un visus aizrāva ar savu drosmi un dedzīgo enerģiju. Tie, kuriem pagājušajā gadā bija vajadzējis lietot vieglo velosipēdvinču, kļuva mundri, ieraudzījuši ievērojami uzlabotu simt kilogramu smagu vinču, kuru darbināja elektromotors.

Galu galā jaunā mašīna gan neattaisnoja uz to liktās cerības un radīja daudz grūtību sakara ar vairākām avārijām un apstāšanos, kas iedvesa bažas. Tomēr jāatgādina un jāuzsver, ka nelaimes gadījums, kas beidzās ar Lubēna nāvi, nav izskaidrojams ar vinčas slikto darbu, nelaime nolika vienīgi tāpēc, ka tērauda troses piestiprināšanas sistēma bija nepilnīga.

Makss Kozinss bija pirmais, kas uzdrošinājās pacelties kopā ar profesoru Pikāru stratosfērā, kurā cilvēks līdz tam nebija nokļuvis. Atkal viņš un atkal kopā ar profesoru Pikāru izprojektēja un uzbūvēja pirmo ba- tiskafu un izdarīja pirmo mēģinājumu iegremdēties liela dziļumā. Viņu pirmais stratostats, tāpat kā viņu pirmais batiskafs, tika vēlāk reproducēti, un tieši ar tādām pašām mašīnām tika veiktas citas pacelšanās lielā augstumā un iegremdēšanās zem ūdens lielā dziļumā.

Mans uzticamais un nelaimīgais draugs, mans labākais skolnieks Marsels Lubēns kļuva par upuri tehniskai k|ūdai ekspedīcijā, kuru bija noorganizējis un vadījis mans biedrs un kolēģis Makss Kozinss. Un tomēr būtu netaisnīgi, kā to bieži dara, apsūdzēt viņu Lubēna bojā eja. Es no savas puses nekad neesmu mitējies jūsmot par Maksu Kozinsu un cienīt viņu.

1952. gada devītajā augusta, spīdot spožai saulei, Lu- bēnam, apgādātam ar visiem piederumiem, pirmajam vajadzēja nolaisties bezdibenī. Bija saplūdis milzīgi daudz ļaužu: žurnālisti, fotogrāfi, kino pārstāvji, tūristi, gani, karabīnieri un žandarmi — visi bija noliekušies pār bezdibeņa malu, uzmanīgi vērodami nolaišanās sagatavošanu.

Kaut arī brīdis bija tik svinīgs, Lubēns jokoja un jokoja līdz pašam pēdējam mirklim.

Viņa lielais augums, noteiktās kustības, enerģiskā seja — viss radīja pilnīgas nosvērtības iespaidu un liecināja par nesatricināmu ticību sev.

Jau piestiprināts pie troses un gatavodamies nolaisties melnajā tukšumā, viņš ar acīm uzmeklēja mani un uzsauca: «Uz redzēšanos, papu!»

Viņš mīlēja dēvēt sevi par manu «garīgo dēlu», jo es viņam uzticēju speleoloģijas noslēpumus, kad viņam bija 16 gadu, bet šajā uzrunā viņš nosauca mani par tēvu pirmoreiz, un es tikpat jautri atbildēju: «Paliec sveiks, mans dels.» Pēdējo reizi mūžā viņš smaidīja un priecājās par saules gaismu; dzīvu es viņu vairs neredzēju.

Pēc tam nolaidās Taziefs, Labeirī un Okjalinī. Visiem četriem bija noteikta programma: ierīkot galveno nometni 380 metru dziļumā Lepinē zālē, sīki izpētīt Elizabetes Kasterē zaļi, kas vēl bija ļoti maz pazīstama, un pēc tam iesviest 40 kilogramus fluoresceīna apakšzemes strautā; krāsojumam vajadzēja precizēt vietu, kur strauts iznāk zemes virsū kaut kur ielejā.

Piecas dienas vēlāk (pazemē viss norisinās lēni un ar pūlēm) Lubēns man telefonēja no bezdibeņa dziļuma, ka programma izpildīta pilnīgi un ka viņam bez tam esot aizdomas par trešās milzu zāles pastāvēšanu. Bet viņš teica, ka jūtoties noguris, turklāt viņu traucējot Henmortas bezdibeņa pētīšanas laikā sasistais plecs un ka viņš nolēmis pacelties.

Lubēns zināja, ka es vadīšu priekšējo partiju, kura nolaidīsies, lai nomainītu viņa grupu, un gaidu viņa izpletņa ierīci, lai to izmantotu nolaižoties; pēc manis vajadzēja nolaisties Jansensam, Teodoram, Merejam un Levī.

—   Bezdibenis turpinās līdz fantastiskam dziļumam, — viņš ziņoja. — Jums būs ar ko nodarboties. Es no savas puses esmu jau brīnījies tiku tikām, bet patlaban man jāpaceļas. Uz drīzu redzēšanos.

—   Labi, uz drīzu redzēšanos. Novēlu veiksmīgu pacelšanos.

Un, kad sākās pacelšanās, notika nelaime. Uzgriez- nis, kas turēja troses iekāri, pamazām, nemanāmi bija atskrūvējies, trose atvienojās. Lubēns nokrita uz akmeņu nogruvuma blāķa un sasitās.

Trīsdesmit sešas stundas ilga mokas un beidzās ar nāvi bezdibeņa apakšā, kur Lubēns «bija nodzīvojis sava drosminieka mūža pēdējās dienas», kā teikts epitāfijā, kas iecirsta akmenī tajā pašā vietā, kur viņš nomira.

Taziefs, Labeirī un Okjalinī pārdzīvoja drausmīgas, sāpju pilnas stundas pie mūsu drauga un pēc tam apglabāja viņu starp diviem milzīgiem akmeņiem Lepinē zālē.

Par šīm murgpilnajām stundām, kad mūs no nabaga ievainotā šķīra četrsimt metru dziļš bezdibenis, man saglabājušās tikai neskaidras atmiņas; neprātīga cerība mainījās ar drūmu izmisumu; glābšana likās te iespējama, te neiespējama. No visiem daudzajiem uzticības un solidaritātes pierādījumiem šajos traģiskajos brīžos atmiņā uzpeld tikai atsevišķas saraustītas epizodes. Es kā tagad redzu un nekad neaizmirsīšu, kā pār mums pulksten 8 vakarā, no Po nākdama, pārlidoja kara lidmašīna, kas pa radio bija saņēmusi paziņojumu par nelaimi. Gandrīz skardama virsotnes un šūpodamās brāzmainajā vējā, kas rāva nost teltis, lidmašīna ar izpletni nometa speciālas nestuves un medikamentus. Gaisa cilvēki cīnījās ar briesmām, lai nāktu paligā tiem, kas zemes dzīlēs centās izraut no nāves savu biedru.

Redzu atkal ārstu Mereju tajā brīdī, kad viņš gatavojās nolaisties pie ievainotā. Sagatavojies, piekāris pie jostas nestuves, viņš pats nostiprināja nolādēto tērauda troses iekāri, kas nupat bija izlabota ar līdzek

ļiem, kādi bija gadījušies pie rokas. Lai pārtrauktu smago klusēšanu un izkliedētu draudošo briesmu sajūtu, Levī, uzlicis roku uz Mereja pleca, teica neskanīgā balsi:

—  Dakter, tev jābruņojas ar ticību, ka trose ir droši piestiprināta.

—  Nekādas ticības man uz to nav, — Merejs atbildēja, nošķirot katru vārdu.

Un runādams viņš apņēmīgi pārkāpa pār cauruma malu dziļajā melnumā, palikdams karājoties trosē virs 346 metrus dziļā bezdibeņa.

Dažas stundas vēlāk Merejs mums pa telefonu teica, ka ievainotā stāvoklis esot ļoti nopietns, bet visumā nepasliktinoties. Pec šā ziņojuma pieci cilvēki tūlīt pieteicās nolaisties lejā un noorganizēt Lubēna glābšanu. Mes ļoti maz pazinām šos jaunos cilvēkus, kuri pirmo reizi bija ieradušies Pjersenmartēnā. Kozinss ieteica viņiem pievienoties mums kā palīggrupai un vajadzības gadījumā arī kā operatīvajai grupai.

Viņi nolēma nolaisties akā pa tērauda stieples kāpnēm, kādas mums bija. Šis bīstamais pasākums robežojās ar neprātu. Stieple bija pārāk tieva, turklāt lejup- kāpēju kustībai un pašu kāpņu berzei nenovēršami vajadzēja izraisīt katastrofālus akmeņu nogruvumus. Šie pieci «Lionas skauti», kā viņus dēvēja, bija ar mieru (un pat pieprasīja) nolaistiēs dažādos dziļumos, lai tur, uz šausmas iedvesošiem balkoniem, uz šaurām, absolūti nedrošām karnīzēm, piestiprinājušies ar sienā iedzītiem klinšu āķiem, regulētu ievainotā pacelšanu: palīdzētu virzīties smagajām nestuvēm, kad tās uzgrūdīsies akmens izciļņiem vai aizķersies aiz pārkareniem sienu nelīdzenumiem, kuriem inertais ķermenis nevar tikt garām.

Lai palīdzētu šo plānu izpildit, es pārbaudīju metru pēc metra visas tukšumā izstieptās kāpnes un sastiprināju tās ar to galos esošajiem savienotājgredzeniern.

Kāpņu pārlūkošana lika man nodrebēt, jo dažas to daļas bija ļoti sliktā stāvokli.

Pēc tam es nokāpu kopā ar pieciem brīvprātīgajiem, un mēs novietojāmies 80, 150 un 210 metru dziļumā, kur vajadzēja nostiprināt kāpnes ar klinšu āķiem un pašiem nostiprināties ļoti riskantos stāvokļos.

Pēc bezgalīgiem nogurdinošiem manevriem Luī Balandro, iedams šās neaizmirstamas nokāpšanas dalībnieku priekšgalā, sasniedza 240 metru dziļumu vertikālā virzienā, kur šahta ievērojami sašaurinās, — vienīgais sava veida varoņdarbs.

Beidzot glābšanas vienība bija ieņēmusi savas vietas: mēs bijām gatavi pacelt cietušo.

Bet tieši tad cits citam paziņoja fatālo vēsti: «Lubēns nomiris.»

Un tūdaļ mēs saņēmām pavēli nekavējoties kāpt augšā. Tika pilnīgi saprātīgi nolemts, ka izmisīgais, ārkārtīgi bīstamais manevrs, kuru mēs gatavojāmies par katru cenu veikt, lai izvilktu no bezdibeņa ievainoto, kļuvis nesaprātīgs, ja vajag izvilkt mirušo, riskējot izraisīt jaunas nopietnas likstas, kas arī varēja beigties ar nāvi.

Ar uzvaru vaiņagota 1953. gada ekspedīcija

Mūsu biedrs Robērs Levī, kas jau vairākus gadus bija parādījis sevi kā enerģisku un uzticīgu Pjersenmartēnas speleoloģiskās grupas locekļi, 1952. gadā darbojās tik aktīvi un ar tādu lietpratību, ka mēs bez vārda runas izraudzījāmies viņu par vadītāju 1953. gada kampaņai, kas rādījās būt sevišķi rosīga un uzlika smagu atbildību tās vadībai.

Visiem par apmierinājumu Levī meistarīgi noorganizēja šo ekspedīciju, kas no sākuma līdz beigām noritēja tā, kā viņš to bija ieplānojis un sagatavojis.

Tomēr pašā tās sākumā gadījās sensacionāls notikums, kas vairākas dienas turēja mūs kā uz karstām oglēm; tāpēc ekspedīcija gandrīz vai izjuka, kad tā vēl nebija paspējusi sākties.

Pirmajā augustā, kad mēs visi bijām sapulcējušies pie kalna pakājes Likās ciemā, kur Bušē viesnīcā (spe- leologu galvenajā mītnē Martela pirmo kampaņu laikā) bija apmetušies ekspedīcijas dalībnieki un tika koncentrēti visi materiali, mēs uzzinājām diezgan neiepriecinošu jaunumu. Pēc Spānijas valdības rīkojuma apkārt bezdibenim bija nostādīti karabīnieri, kas nevienu pie tā nelaida klāt.

Jāsaka, iepriekšējos gados spānieši, šķiet, ļoti uztraucās un raizējās sakarā ar mūsu secīgo nolaišanos bezdibeni, kas atrodas tādā vietā, uz kuru tiesības pieteikušas agrak un pieteic tagad vienlaikus gan Spānija, gan Francija. Sis strīds ir par cēloni tam, ka valsts robežā Pjersenmartēnas pāreja ir neskaidrība (kas nav vienīgais gadījums Pireneju kalnu grēdā), kura agri vai vēlu jānovērš saskaņa ar Starptautiskās valstu robežu komisijas lēmumu.

Oficiālos valdību lēmumus gaidīdams, kas dīvaini kontrastēja ar bezdibeņu pētnieku lomu, Levī ar apbrīnojamu aukstasinību un stingrību nolēma, ka sagatavošanās un materiālu pievešana jāturpina tā, kā tas bija paredzēts.

Turpmākajās dienās smagi apkrauti mūļi kāpa augšā uz pierobežas kalnu pāreju, kamēr gaisa desantu karaspēka Po kara bāzes lidmašīna četros lidojumos veica daudzas ļoti efektīgas izpletņu nolaišanas operācijas uz bezdibeņa tuvuma esošās ganības stāvās kraujas. 36 izpletņi, atplezdami spilgtus, krāsainus kupolus, kas skaisti iezīmējās zilajās debesīs, nolaida pie mūsu kājām apmēram 3 tonnas dažādu materiālu: piederumus, troses, virves, pārtiku, instrumentus uti.

Ar lidmašīnu sacentās Oloronas žandarmu brigāde, kas atsūtīja lielu žandarmu grupu uz Pjersenmartēnu un basku ciemu Sentengrasu, lai ierīkotu raidīšanas un uztveršanas radioposteņus pastāvīgu un ātru sakaru uzturēšanai starp ekspedīciju un ārējo pasauli.

Visa šī organizācija — vienošanās ar armiju, žandarmu brigādi, PTT [8] — tika panākta rūpīgas sagatavošanas rezultātā, Levī sekmīgi sadarbojoties ar mūsu draugu un kolēģi Žozefu Bidegēnu Po pilsēta; viss bija paredzēts daudzus mēnešus uz priekšu, un nekas nebija atstāts gadījuma varā. Kavēja tikai neparedzētais un kritiskais jautājums par Spānijas valdības nostāju.

Beidzot 6. augustā oficiālas tikšanās rezultātā viss nokārtojās. Sajās dienās Pjersenmartēnas grupai bija gods pieņemt savā lielajā teltī ēdnīcā Navarras provinces ģenerālgubernatoru, kuru pavadīja spāņu virsnieki, kamēr mūsu valsti pārstāvēja Oloronas suprefekts, žandarmu kapteinis un citas oficiālas personas. Spāņu ģeologu un speleologu grupa, kuru vadīja Ovjedo universitātes profesors Lopiss Lado, pilnīgas draudzības garā izteica gatavību strādāt kopā ar mums. Mums, speleolo- giem, svarīgs bija tikai viens: izpētīt bezdibeni līdz apakšai un iegūt no šās ekspedīcijas pēc iespējas vairāk dokumentālu un zinātnisku datu.

Katru gadu, sākot ar 1375. gadu, Pjersenmartēnas kalnu pārejā notiek ļoti interesanta un svinīga ceremonija, ko dēvē par Huntu de Ronkalu (Junte de Ron- cal) — franču un spāņu garīdzniecības tikšanās agrākās draudzības piemiņai un tagadējās draudzības nostiprināšanai.

Grūti bija atrast labāku vietu, kur noslēgt savienību starp franču un spāņu speleologiem. No mūsu puses savienības noslēgšana un tās apliecināšanā ar dzīrēm piedalījās pieci jauni ekspedīcijas locekļi — lieliskie Lionas skauti, kas jau bija stājušies pie darba.

Tūkstoš divsimt metrus zemāk, dziļajā Sentcngrasas upes ielejā, kur 1952. gadā ar ūdens nokrāsošanu tika atklāta bezdibenī tekošā strauta izeja zemes virspusē, skauti šajā laikā peldēja un nira cilvēku-varžu kostīmos.

Skauti Epilī, Balandro un Letrons, kurus vadīja beļ- ģietis Zaks Teodors, kas nupat bija ieradies ar bungām (diemžēl pārsistām pārmērīgās iedvesmas uzplūdumā), Žaka Ērto (kinodarbinieka, alpīnista, speleologa, ūdenslīdēja) kameras priekšā brauca pneimatiskajās laivas un nira strauta sifonos.

Tajā pašā neaizmirstamajā 6. augusta vakarā, kad karabīnieru oficiālo nepieejamību pēkšņi bija nomainījusi ārkārtīga laipnība un runība, Zoržs Lepinē, nepacietīgi vēlēdamies redzēt «savu» bezdibeni, palūdza nolaist viņu ar virvi līdz pirmajam laukumam 80 metru dziļumā. Tur viņš nostrādāja gandrīz divas stundas, attīrīdams šo nedrošo balkonu, kas bija piebērts ar brīvi guļošiem akmeņiem. Lepinē nebija te bijis kopš pirmās nolaišanās 1951. gadā, jo starplaikā viņš piedalījās antarktiskajā ekspedīcijā uz Adeles Zemi. Mēs visi bijām priecīgi atkal redzēt viņu savā vidū; vieta viņam bija saglabāta un Lepinē tika uzņemts priekšējā partijā, kurai piederēs gods — tiesa gan, gods, kurš saistīts ar lielu risku, — izsekot alu cik tālu vien var un nolaisties pēc iespējas dziļāk.

Tikpat vienprātīgi kā Levī tika izraudzīts par ekspedīcijas vadītaju, arī es savas vecuma privilēģijas un «mugursomas un virves» biedru simpātiju dēļ tiku iecelts par operatīvās daļas, tas ir, visu apakšzemes darbu priekšnieku.

Mūsu aprēķini izrādījās pareizi: pētīšana, kas iesākās 7. augustā, tika pabeigta 19. augustā.

Starplaikā starp šiem diviem datumiem izvērsās, kā tagad saka, «visu laiku visfantastiskākais speleoloģis- kais pasākums», katrā ziņā visneparastākais, visdrosmīgākais no visiem, pie kuriem esmu ķēries; par to te arī pastāstīšu.

* *

Piektdien, 1953. gada 7. augustā, pulksten 8 no rīta ekspedīcijas garīdznieks noturēja zem klajām debesīm pirmo mesu; turpmāk tā tika noturēta katru dienu.

Altāris — vienkāršs neēvelēta koka galds, kuru bija iedevuši mūsu draugi gani, — stāv nolikts viņu būdiņu un mūsu telšu tuvuma ar zāli apaugušā paugurainā nogāzē, kurā rēgojas iežu šķautnes. Zilzilas debesis; spožajā saules gaismā apkārtējie baltie kaļķakmeņi žilbina acis; šur tur slejas uz augšu mezglainas priedes, un daudzas no tām, zibens saspertas, ka izbalējuši skeleti stiepj pret debesim līkos stumbrus un zarus. Austrumos, Spānijas pusē, starp daudzajām bezvārda virsotnēm uz debess zilgmes fona lepni slejas Arlā un Anī smailes, rietumos skaidri iezīmējas Orī, Votūras un citas virsotnes.

Žurnālisti, kino pārstāvji un fotogrāfi, kuri gaidīja jau vairākas dienas un pārmeta mums, ka mēs liekot viņiem zaudēt laiku, beidzot dabūja darbu. Nedomāju, ka pāvesta mesa kādreiz būtu tik cītīgi uzņemta uz kinolentas un fotografēta kā šī vienkāršā mesa kalnos, kuras laikā nerimstoši knikšķēja fotoaparāti un tarkšķēja kinokameras. Dievlūdzēju pūlis bija visraibākais: plecu pie pleca stāvēja franču, beļģiešu, spāņu un itāliešu speleologi, Bearnas gani, mūļu dzinēji baski, žandarmi, karabinieri un pat Po izpletņu lēcēji, kas bija ieradušies pēc saviem izpletņiem.

Dievkalpojumu noturēja jauns bc|ģiešu garīdznieks strādnieks. Viņš lūdza Levī uzņemt viņu ekspedīcijā, lai būtu pie rokas, kad vajadzēs noturēt svētkalpojumu, ja gadīsies nelaime. Levī piekrita, tomēr brīdināja, lai garīdznieks, ja tikai nenotiks kāds nelaimes gadījums, necer uz nolaišanos bezdibenī, jo vietas ir ļoti ierobežo- tas un stingri sadalītas starp speleologiem. Tāpēc abats Atu (jāpiebilst: rūdīts sportists un čempions augstlēk- šanā ar kārti) garīdznieka pienākumus izpildīja pusstundu dienā, bet pārējo laiku bija pavārs, mazgāja traukus, piedalījās tālos un grūtos gājienos pēc ūdens kopā ar Aridrē Lesu, Morizo un Vernu — trijiem šā diezgan neslavenā, bet vitāli nepieciešama pienākuma pastāvīgajiem pildītājiem. Vārdu sakot, abats Atū («ā tout faire» [9] , kā viņu jokojot dēvēja) rūpējās vienlaikus par mūsu garīgo un fizisko labumu — par «zemes un debesu barību».

Pēc dievkalpojuma visa interese pievērsās bezdibenim, kur nupat bija pabeiguši uzstādīt jauno vinču, ko bija projektējis un konstruējis inženieris elektriķis Kve- feleks, jauns cilvēks speleologu sabiedrībā, kur viņš uzreiz jutās ka mājās un jau no paša sākuma iedegās kaislībā uz bezdibeņiem un alām. Sī vinča, kas sajūsmināja lietpratējus un ar savu nevainojamo darbu iekaroja mehānika vismazāk kompetento cilvēku sirdis, strādāja ar elektroģeneratoru un bija apgādāta ar uzlabotām ierīcēm. Aprakstīt tās es te nevaru, tomēr minēšu tikai to, ka no tām palicis atmiņā lieliskais sadales dēlis, kur starp ciparnīcām un manometriem ir trīs spuldzītes — zaļa, balta un sarkana; iedegdamās tās brīdina: «Uzmanību», «Bīstami», «Stop».

Tā nu, uzticējis sevi Kvefelekam, viņa palīgam Pjē- ram Luī, Rosini un viņu mašīnai, pienācīgi sagatavots, iespīlēts izpletņu lēcēja neilona tērpa siksnās, ar reaktīvo lidmašīnu lidotāju bumbveidīgo kasku galvā, es stāvēju pie bezdibeņa cauruma.

Starp gādīgajiem biedriem, kas bija uzmanīgi pret vismazākajām uzkabes detaļam un pret veicamo manevru, es jutos kā bišu mate starp darba bitēm. Bide- gēns piestiprināja man zem kaskas telefona austiņas,

Delteils palaboja un nostiprināja laringofonu 28 , Pjērs Luī aiztaisīja un rūpīgi aizskrūvēja karabīni, kas tagad savienos mani ar vinčas veltnim uztītās troses galu. Bija ļoti karsts, es smaku nost daudzajos apģērbos un divos kombinezonos, no kuriem viens bija ūdeni necaurlaidīgs.

Bet tas vēl nebija viss: bez smagās mugursomas Trc- tārs un Jansenss piekāra pie siksnu gredzeniem pa matroža maisam, katru 30 kilogramu smagu! Zem šā smaguma es sāku grīļoties; šajā brīdī Levī iebāza man rokā papīra gabalu.

— Te ir labajā maisā ielikto koncentrēto produktu saraksts, — viņš paskaidroja, — japaredz viss; ja gadīsies avārija ar mašīnu vai notiks kas cits un jums vajadzēs gaidīt vienam apakšā, tad jums būs pārtika četrām dienām.

Ja es pat nekad nebūtu bijis šādos apstākļos, ja es vēl nebūtu apzinājies brīža nopietnību, tad ar pēdējiem sagatavošanas darbiem un ar šiem atvadu vārdiem būtu bijis diezgan, lai saprastu, ka situsi «l'heure de verite» («patiesības stunda»), kā saka Spānijā.

Bet es biju sagatavots, un visa aina ļoti atgādināja pērno skatu, kad Marsels Lubēns gatavojās nolaisties bezdibenī, kurš kļuva par viņa kapu.

Tajā dienā saule tāpat raidīja karstos starus uz pārkarsēto kaļķakmens ieplaku bezdibeņa priekšā, kur satraukti rosījās visi tie paši uzticīgie līdzgaitnieki.

Augšā virs mūsu galvām bija redzama zemā vinčas būda un pār vadības mehānismu noliekušies augumi. Klinšainā iedobuma malā, cits citam piespiedušies, stāvēja rindā tūristi, gani, karabīnieri, fotogrāfi ar aparātiem, kinooperatori un starp viņiem Pjērs Akoss — ekspedīcijas historiogrāfs, kas gatavojās izdarīt pirmo ierakstu «Nolaišanās žurnālā», kur viņš bija nodomājis ierakstīt visu, kas attiecas uz katra atsevišķa mūsu ekspedīcijas dalībnieka nolaišanos: nolaišanās un pacelšanās laiku un dažādus incidentus.

1953. gadā aina visumā bija tāda pati kā 1952. gada. Un neviļus iešāvās prātā doma par klusumu un mieru vientuļās, no trokšņa pasargātās vietās, kur parasti strādā speleologi. Bet par bezdibeni bija pārāk izbazū- nēts, un šī slava noveda pie tā, ka tagad nolaišanās vienmēr notiks kameru objektīvu priekšā, čirkstot reportieru pildspalvām, kuras dažreiz aiz nezināmiem cēloņiem pildītas ar rūgtumu, žulti un pat indi.

Neatceros, vai kāds būtu pateicis kaut ko reportāžas cienīgu, es personīgi atturos no tā saucamajām vēsturiskajām frāzēm. Bet tajā brīdī, kad biju gatavs un sāku neveikli nolaisties pazemē — sasaistīts, smagā ietērpa un drausmīgā svara nospiests, — gluži otrādi, iestājās koncentrēts, dziļi izteiksmīgs klusums. Es domāju, ka šajā brīdi visi klātesošie instinktīvi domās iztēlojās viena notikuma vietā otru: Lubēna nolaišanos 1952. gada 9. augustā un šās dienas — 1953. gada 7. augusta nolaišanos.

Daži laikam gan domāja, ka es esmu gribējis nolaisties pirmais tādēļ, lai pirmais noliektu galvu pie Lubēna kapa. Atzīstos, šāds apsvērums man nebija svešs, tomēr galvenokārt gribēju apskatīt no augšas līdz apakšai galvu reibinošo šahtu un gūt priekšstatu par iespēju pacelt virs zemes mūsu drauga pīšļus, lai tādējādi dotu viņa ģimenei pēdējo mierinājumu — apglabātu viņu dzimta ciema kapsētā.

Pēc dažādiem datiem un sevišķi no tā, ko bija teicis Luī Balandro, kurš bija nolaidies no pakāpiena uz pakāpienu līdz 240 metru dziļumam, es zināju, ka bezdibeņa sienas nav gludas, bet gan bagātas ar karnīzēm, spraugām un plaisām, kas pilnas ar akmeņiem, kuri katru brīdi varēja nogāzties lejā. Iepriekšējā dienā Lepinē, kā jau minēju, bija sācis nepieciešamo un ārkārtīgi grūto balkona attīrīšanu 80 metru dziļumā un atgriezies apgalvoja man, ka uz tā neesot palicis neviens akmens. Tiešām, nolaidies līdz šim līmenim, es ar atvieglojuma sajūtu ieraudzīju, ka Lepinē krietni pastrādājis, un no visas sirds pateicos viņam, jo vairāk tāpēc, ka viņš bija telefona vada otrā galā un sazinājās ar mani līdz nolaišanās beigām. Labāku «pavadoni» nevarēja vēlēties: Lepinē pazina bezdibeni, jo bija tajā nolaidies pats pirmais pirms diviem gadiem un paturējis atmiņā tā konfigurāciju. Būdams ļoti tālredzīgs un atjautīgs, viņš bija izgatavojis malas sānu zīmējumu akmens balkonam, kur es toreiz stāvēju. Pēc tam Lepinē bija uzdevis izzāģēt biezu dēli tieši balkona platumā un saskaņā ar zīmējumu izgriezt malās robus, kas atbilst akmens sienu reljefam ap balkonu. So dēli viņš bija man pie- āķējis pie jostas, un brīdī, par kuru rakstu, es nodarbojos ar koka barjeras novietošanu akmens sliekšņa līmenī; ar spēcīgiem āmura sitieniem es to dzinu iekšā robos, kur tas blīvi iegāja un aizturēs akmeņus, kas velsies lejā un uz tā uzdursies.

Kad savedu kārtībā savu uzkabi, kas bija mazliet pa- jukusi strādājot, nodzisa pieres elektriskā spuldze. Sameklēju krūšluktura podziņu, bet arī tas nedarbojās. Sapīcis un apjucis, gluži negaidot palicis bez gaismas pašā ceļojuma sākumā, es žēlā balsī paziņoju Lepinē, kas man gadījies. Par atbildi atskanēja jautri smiekli.

— Nu pielūkojiet, — viņš teica, — tagad avīžnieki jūs izsmies par jūsu devīzi!

Tiešām uz mana kombinezona krūtīm šķērsām bija uzšūti psalmu dziedātāja vārdi: «Nox illuminalio mea» («Nakts mana gaisma»), Lepinē pat pietika cietsirdības pajautāt, vai nav spīdējusi tumsa, kurā es biju iegrimis.

Diemžēl nemaz nespīdēja! Un, cenzdamies saglabāt līdzsvaru uz neērtā balkona, es taustījos pa mugursomu, lai izņemtu rezerves baterijas. Bet, acīm redzot, bija pārdegušas spuldzes, jo arī jaunās baterijas nedeva gaismu. Beidzot izdevās aizdegt svecīti un piesiet no augšas nolaistajam virves galam abus saniķojušos lukturus, lai tos tur salabotu.

Grūtsirdīgās gaidīšanas laikā mani izklaidēja Lepinē. Papriekš viņš paziņoja, ka lukturi laimīgi ieradušies un ka Pjērs Luī un Delteils tos apskatot. Tad pēkšņi atskanēja smieklu šalts, un Lepinē nekādi nevarēja rimties, lai izskaidrotu man, kas noticis. Beidzot es uzzināju šādas nevaldāmas jautrības cēloni. Izrādījās, ka, tumsā mainīdams baterijas, es nebiju redzējis mazās kartona ripiņas, kas izolē bateriju metāla kontaktus, un nebiju tās norāvis. Tādā stāvoklī baterijas, protams, gaismu dot nevarēja.

Ekspedīcijas priekšnieka lomā es biju izturējies kā iesācējs, un man atlika tikai smieties kopā ar Lepinē, kuram incidents bija ļoti iepaticies.

Vārdu sakot, lukturus man tādā pašā ceļā atsūtīja atpakaļ, un ar divām ugunīm es devos tālāk tukšumā, dauzīdamies un berzēdamies ap sienām, gar kurām nolaišanās ilga bezgalīgi.

Es no visa spēka centos skatīties apkārt un izpētīt lielisko bezdibeni, centos izprast tā arhitektūru, bet ietērpa lences un siksnas, kā arī trīs maisi mani paralizēja; pilota kaska spieda pakausi, un es jutos tajā kā ģipsī.

Visu laiku nolaižos un, lai nodarbinatu domas, klusu runāju, uz brīdi aizmirsdams, ka augšā Lepinē mani dzird.

—   Ko jūs tur murmināt? Runājiet skaļāk, es jūs nesaprotu.

—   Un arī nevarat saprast, tāpēc ka es saku «Agur Maria, gracias bethia…» — mēģinu atcerēties, kā basku valodā ir «Ave Maria»; es dzirdēju šo lūgšanu svētdien Likās baznīcā.

Laiku pa laikam ar kājas spērienu vai ar rokai piesietā āmuriņa sitienu nosviežu bīstami iestrēgušu vai uz izciļņa guļošu ieža gabalu.

Dažādos līmeņos lūdzu aizturēt nolaišanos un, apstājies uz izciļņiem, karnīzēm vai šauriem balkoniem, cīnos ar akmeņiem, kas tur sakrājušies un var nobirt vai ir iestrēguši.

Visur cenšos atstāt vietu tīru, lai novērstu «šāviņu» krišanas briesmas šajā milzīgajā bezdibenī. Tam tiek patērēts daudz laika, un nolaišanās ļoti stipri ieilgst; pārējo ekspedīcijas locekļu vidējais nolaišanās laiks bija viena stunda, bet man bija vajadzīgas četrarpus stundas, lai nonāktu līdz apakšai.

Tomēr smags pārbaudījums bija nevis nolaišanās ilgums, bet gan spēku patēriņš visgrūtākajos stāvokļos un nervu sasprindzinājums nogurdinošās vingrošanas laikā.

Beidzot Lepinē mani brīdināja, ka tad, kad es būšu sasniedzis 240 metru dziļumu, man vairs nebūšot ne laika, ne iespējas attīrīt bezdibeni, jo dziļāk sienas būšot tālu un nolaišanās turpināšoties pilnīgā tukšumā. Es atcerējos Kvefeleka brīdinājumu, kas tieši attiecās uz šo lejupceļa daļu:

«Kad jūs nokarāsieties tukšumā virs pēdējiem simt metriem, jūs grozīsieties kā grozās svērteņa svariņš. Tērauda trose principā negriežas, — viņš piebilda, — bet pašlaik ta ir jauna un papriekš tai jāizstiepjas, lai iegūtu līdzsvaru attiecībā pret vērpi.»

Tāpēc es biju sagatavojies grozīties; tas ari tūlīt notika, un tieši taja brīdī, kad atrados kaut kur no augšas krītošas nelielas kaskādes ūdens apakšā, — visi jaukumi reizē! Kaut arī stāvoklis bija neērts un griešanās, no kuras reiba galva, nepatīkama, es cītīgi sekoju tās virzienam un skaitīju apgriezienus. Es apgriezos 33 reizes uz vienu pusi, pec tam 12 reizes uz otru pusi, kamēr duša ar 3° temperatūru plūda virsū un skaļi bungoja pa kasku un pleciem. Ļoti būtu gribējies, lai nolaišanās paātrinātos, bet mašīna nolaiž saudzīgi, nemainīgā tempā — 5 metri minūtē.

—   Hallo, Lepinē, es pārdzīvoju dažas ļoti spraigas minūtes, kas nav banālas. Pašlaik mans karuselitis tā kā būtu palēninājis gaitu. Kas ar mani notiks tālāk?

—   Hallo, Kastere! Kvefeleks saka, jūs vairs negrozīšoties. Jus pašlaik esat 270 metru dziļumā, un ar jums notiks kaut kas neparasts, gūsiet iespaidu, kurš manī iedvesa šausmas, kad es nolaidos 1951. gada. Jūs tūdaļ nonāksiet zem milzīgas velves, bet tūlīt arī pazaudēsiet no redzesloka griestus un sienas, nonāksiet tukšumā un absolūtā tumsā.

Un tiešām — es drīz vien izkļuvu no akas, kur biju nobalansējis vertikālā virzienā 270 metrus, paslīdēju garam milzīgiem horizontāliem griestiem, bet tic atri izzuda no mana redzesloka, pazuda arī sienas.

Kā jau biju brīdināts, es vairs nesaskatīju neko un tūlīt nokļuvu dīvainas parādības, pareizāk sakot, ilūzijas varā; to pašu izjuta visi mani biedri šajā nolaišanās posmā: redzamu priekšmetu trūkums un absolūta tumsa rada iespaidu, ka trose vairs netinas vaļā un ka nekustīgi karājies; šo iespaidu vēl pastiprina tik ļoti lēnā un saudzīgā kustība, ka to nemaz vairs nevar sajust; nekas nedod iespēju ne pamanīt, ne kontrolēt to. No otras puses, vai tad mēs sajūtam, ka Zeme griežas un pārvietojās ar lielu ātrumu?

Es jau sāku domāt par Einšteina teoriju, bet pārdomas turpināt nebija ne laika, ne vietas. Un bez tam mana luktura stars nupat bija apgaismojis lejā, ļoti dziļi zem manis, spīdošu, it ka fosforescējošu punktu, kas nebija tur atradies Lepinē nolaišanās laikā, — elektriskā spuldze bija apgaismojusi luminiscējošo metāla krustu uz Marsela Lubēna kapa. Es nodomāju, ka varbūt šī vīzija man rādījusies tieši tur, kur pirms gada mūsu draugs ar šausmu iekliedzienu nokrita leja, un ka mana paša eksistence turas tievā pavedienā, kas var notrūkt.

Krusts tuvojas, kļūst lielāks. Bet tā atkal ir ilūzija; tādu pašu ilūziju piedzīvo izpletņu lēcējs, kas redz, kā zeme paceļas un lido viņam pretim, kaut gan īstenībā viņš pats krīt uz zemi. Es redzu kaut ko lidzīgu rifiem, kas peld miglā, milzīgu bluķu blāķus. Skaru vienu no šādiem briesmoņiem, kas nošķiebies kā Pizas tornis; noslīdu gar to — draudīgu un spīdīgu no ūdens, kas plūst pa to; pēc tam manas kājas pēkšņi nokļūst uz slidena, slīpa pamata — esmu galā!

Pēc stundas ceturkšņa, atbrīvojies no visa smaguma un aizvilcis maisus, iekārtojos sava veida patvertnē — vienīgajā horizontālajā vietā šausmas iedvesošajā Lepinē zāles akmeņu aizgruvumu nestabilajā nogāzē. Tur es uzgāju materiālu un instrumentu un visdažādāko priekšmetu neiedomājamu jūkli; tā bija bēdīgā un traģiskā vieta, uz kuru Taziefam, Labeirī un Okjalinī bija izdevies pārnest un tur noguldīt Lubēnu pēc nokrišanas. Tur viņš tik ilgi atradās agonija, tur ārsts Merejs mēģināja viņu glābt, un tur viņš nomira. 30 metrus zemāk, uz akmeņu aizgruvuma nogāzes bija krusts, ko tumsā nevarēju saskatīt, bet kas-spīdēja, kad uz to virzīju luktura staru. Bet man pagaidām nebija ne iespējas, ne tiesības nokāpt un nomesties ceļos pie kapa. Man bija pildāmi neatliekami, grūti un pat grūti izskaidrojami uzdevumi, tik ļoti sarežģīts un smags viss ir pazemē.

Es varbūt aizmirsu paskaidrot, ka telefona vads, kas savienoja mani ar zemes virsu, atradās tērauda trosē, kura tādējādi pildīja gan savu galveno funkciju, gan arī vienlaikus ietvēra telefona vadu. Bet tagad, kad Kvefeleks vilks augšā trosi, lai nolaistu otru ekspedīcijas locekli, es būtu bijis spiests palikt bez telefona sakariem ar zemes virsu. Tomēr nedrīkst pieļaut, lai ekspedīcijas locekļi, kas atrodas bezdibenī, būtu pilnīgi nošķirti, kad trose tiek vilkta uz augšu. Bez tam vajadzēja paredzēt, ka iespējama avārija ar trosē ietverto vadu, piemēram, tas varēja pārtrūkt. Tāpēc, lai novērstu šādu sakaru pārtrūkšanu, es parūpējos par to, lai paralēli ar troses iztīšanu tiktu atritināts otrs telefona vads, kas man, patiesību sakot, sagādāja daudz raižu un grūtību. Lai šī nolādētā aukla neaptītos ap trosi un nesamudžinātos, man visā vertikālās nolaišanās ceļā vajadzēja ar zināmiem intervāliem iesist klinšu āķus un piestiprināt pie tiem vadu.

Tomēr, griezdamies tukšumā, es biju vadā satinies. Pa daļai tāpēc apzināti skaitīju apgriezienus: 33 apgriezieni no kreisās uz labo pusi, 12 apgriezieni no labās uz kreiso pusi, — tagad es zināju, kādā virzienā un cik reižu jāaptin vads apkārt trosei, lai tos izšķirtu.

Vai man tiks piedoti šie sīkumi, kas varbūt ir lieki? Nezinu, bet šī šķietami vienkāršā operācija izrādījās ļoti nopietna. Kad viss bija sakārtots, pievienoju vadu savam telefona aparātam un devu signālu vilkt trosi augšā. Viss noritēja labi, dzirdamība bija teicama, un, apmierināts ar nolaišanās labvēlīgo iznākumu, es atpūtos, dzīvi sarunādamies ar Lepinē, kad pēkšņi atskanēja kaut kāds dīvains svilpiens, kas arvien pastiprinājās, un apmēram 100 metri telefona vada nogāzās pie manām kājām! Trose un aukla nebija varējušas saprasties: viena bija pārrāvusi otru; tagad mana pilnīgā vientulībā ilgs vairākas stundas. Nolaišanās sākās pulksten divos pēcpusdienā, bet otrs ekspedīcijas loceklis ārsts Merejs pievienosies man pulksten vienos naktī.

Tagad man būs laiks, lai nokļūtu līdz Lubēna kapam, un vēl daudz laika atliks, lai domātu un drebinātos no

aukstuma — temperatūra bezdibenī bija tikai 4°.

*

* *

Merejs nolaizdamies izlaboja un izvilka telefona līniju, un pulksten divos naktī mēs ar viņu iekārtojāmies uz naktsguļu pagājušā gada apakšzemes nometnes vietā, tas ir, uz samērā plakana laukuma, netālu no Lubēna kapa akmens. Telts nebija, un mūsu nometne uz cietās virsas ar ūdens tvaikiem pārsātinātā gaisā nebija nekas pievilcīgs. Tāpēc pulksten septiņos no rīta es jau sāku rosīties, staigāt un uzmodināju ārstu.

5ajā rītā mēs pieņēmām Roberu Levī, kas bija nolaidies ar teltīm un pārtiku. Bet pēc neilgas atpūtas viņam vajadzēja atgriezties: ekspedīcija ievirzījās aktīvajā fāzē, un viņa klātbūtne augšā bija nepieciešama.

Tagad ekspedīcijas locekļu nolaišanās paātrināsies. Dalībnieku pacelšanās un maiņas notiks saskaņā ar izstrādāto plānu, tomēr, protams, iespējami arī grozījumi atkarībā no apstākļiem, no viena vai otra izturības vai noguruma. Tikai pilnīgs un sīks ekspedīcijas žurnāls varētu sniegt pārskatu par katra dalībnieka nolaišanos un pacelšanos, kā arī par daudzajiem incidentiem, kas atgadījās šo pārvietojumu laikā. Te nav iespējams iztirzāt tādus sīkumus, tomēr zināmu priekšstatu var dot norādījums, ka mašīna nolaida lejā un pacēla augšā 40 cilvēkus (daži veica ceļojumu vairākas reizes) pavisam kopā 15 kilometru attālumā. Tāpēc, nožēlodams, ka stāstījuma degpunktā paturams tikai tas, ko mēs redzējām un darījām personīgi, atgriezīšos pie tā momenta, kad Levī izzuda augstumā no acīm un mēs ar Mereju palikām vieni.

Pēc Levī pacelšanās nolēmām izdarīt ekskursiju uz Elizabetes Kastere zāli, lai meklētu vietu nometnei.

Lepinē zāli, kas ir ļoti haotiska un ar ļoti slīpu pamatu, savienoja ar Elizabetes Kasterē zāli šaura sprauga, pa kuru brāzās ledaina gaisa strāva, bet aiz spraugas atradās 20 metrus dziļa aka; tajā mēs nokāpām pa stiepļu kāpnēm.

Nu beidzot esam šajā fantastiskajā zālē, kuru šķērsoja un nokristīja Lubēns, kad viņš 1951. gadā tajā nomaldījās divas stundas, kamēr Taziefs briesmīgā uztraukumā gaidīja un sauca viņu pie spraugas malas. Ilgi un bez panākumiem meklējām vietu pāris kvadrātmetru platībā, kur varētu uzstādīt telti. Visur drausmīgi bluķi, akmens milzeņi, kas turas tikai līdzsvarā, šūpojošās klintis. Tāpat kā Lubēns, mēs ilgi klīdām uz labu laimi starp fenomenālajiem klinšu krāvumiem, kur mūsu spuldžu gaisma šķita tik niecīgi vāja. Nekur mēs neredzējām ne sienu, ne velvju un arī galu galā apmaldījāmies.

Vakarā ap pulksten deviņiem, kad mēs beidzot aiz- kļuvām līdz nometnei Lepinē zālē, atradām tur divas teltis, kuras bija uzstādījuši pa dienu nolaistie Jansenss

un Ērto. Bezdibenī bija sākuši apmesties cilvēki, bet, lai sāktu pildīt programmu attiecībā uz strauta ūdeņu kra- sošanu un bezdibeņa rekognoscēšanu plašumā un dzijumā, vajadzēja sagaidīt pārējos.

*

* *

Lai aizpildītu laiku un pabeigtu Lepinē zāles pētīšanu, mēs ar Mereju nolēmām nākošajā dienā izlauzties uz augšu gar strautu, ko agrāk vēl neviens nebija mēģinājis darīt. Tur mēs uzdūrāmies nopietnām grūtībām: ceļu aizšķērsoja vesels kalns klinšu un no akas sienām nobirušu iežu atlūžņu. Ceļš uz dienvidiem, tas ir, uz to pusi, kur atradās lielie lapjē, kas, acīm redzot, bija apakšzemes strauta ūdens piegādes zona, mums šķita aizsprostots. Tomēr, ielīduši — kā ķirzakas starp akmeņiem — haosa dzīlēs, mēs atkal atradām apakšzemes strautu, kas burbuļoja un lēkāja savā akmens cietumā. Termometrs rādīja 3° ūdens temperatūru, bet altimetrs — 400 metru vertikālo dziļumu; te mēs atradāmies tieši pretim bezdibeņa ieejas caurumam. Izdarījām interesantus iežu novērojumus. Viss bezdibenis izveidojies kā kanjons kaļķakmeņos, bet strauts tek pa silūra slānekļa gultni, tātad ūdens te sasniedzis zem kaļķakmens esošo iezi un izlauzis sev ceļu pa kontaktu starp kaļķakmeni un slānekli.

Ejot gar strautu, lai izsekotu tā tecējumu, mēs pie- nācām pie 4—5 metrus augstas kaskādes. Man izdevās nolaisties gar saārdīta slānekļa sienu, bet, tiklīdz es atrados starp melnganajiem, mitrajiem akmens bluķiem pie ūdenkrituma pakājes, pēkšņi izdzirdēju aiz muguras krišanas troksni. Sienas mala, pie kuras bija pieķēries ar rokām Merejs, nogruva, un viņš nokrita.

G5

Kā smagā sapnī skatījos uz šo atlētu un vingrotāju, kas bija nokritis kā kamols, ar galvu starp ceļiem un kājām strautā. Satvēru viņu, atvilku nost no iidens un mēģināju nosēdināt uz akmens, bet viņš palika pilnīgi inerts, un es ar šausmām ieraudzīju, ka viņa seja pārplūdusi asinīm. Asinis tecēja no pāršķelta uzacu loka. Mereja ķermenis kļuva arvien smagāks un smagāks. Kā zibens iešāvās prātā doma par stāvokļa katastrofiskurnu: biedrs smagi ievainots, un es zināju, ka nav iespējas iznest viņu pa neskaitāmajām ejām un cauri šaurajām vietām laukā no šā peļu slazda, kur mēs aitādām pūlēm un tādām briesmām bijām ielīduši, jo te, šajā haosā, viss kustas.

Asinis turpināja tecēt, elpošanas pazīmes es neredzēju un tikai jutu, ka Mereja ķermenis manās rokās kļūst arvien smagāks. Pēc tam viņš tā kā notrīcēja (tas man lika nodomāt par pašu sliktāko) un… atžilba.

—   Kas gan te notiek? — viņš jautāja vājā, tikko dzirdamā balsī.

Dzīvs, viņš pat runā, paldies dievam!

Es paskaidroju, kas noticis, un tad ievainotais pats pamanīja, cik stipri tek asinis. Pacēlis slābano roku pie pieres, viņš ilgi un rūpīgi taustīja ievainojumu.

—   Es domāju, ka lūzuma nav, — Merejs nosprieda ar parasto mieru.

—   Jo labāk, jo labāk, — es priecājos, — bet jūs vēl esat apstulbināts, atpūtieties.

Un, kamēr viņš atpūtās un atjēdzās, es viņu nekautrīgi nofotografēju pozā, kas labi parādīja viņa nomākto stāvokli un apātisko izskatu.

Magnija uzliesmojums lika Merejam pielēkt kājās un galīgi viņu uzpurināja. Mēs aizgājām no šās nelādzīgās vietas un ne bez pūlēm aizkļuvām līdz nometnei, kurā pa mūsu prombūtnes laiku bija radies vēl vairāk ļaužu. Jansensam un Ērto bija pievienojies Tretārs un viens no spāņu speleologiem — Ondarra. Visi četri izbrīnījās, ieraudzījuši mūs izmirkušus, noplīsušus, un uztraukti skatījās uz pārsieto Mereja pieri ar asins traipu, kas bija izsūcies saitei cauri. Pēc dažām minūtēm mēs jau visi kopā noraudzījāmies citā negaidītā ainā.

Merejs, parakņājies savā aptieciņā, pajautāja, vai kāds protot uzlikt skaviņas. Apjukuši bijām spiesti atbildēt noliedzoši. Tad Jansensa turētās acetilēna lampas gaismā un manis turētā maza nolupuša kabatas spogulīša priekšā ārsts pats prasmīgi, seju nesaviebis, uzlika trīs lielas skavas; to var redzēt kinofilmā, ko uzņēma Ērto bezdibeņa apakšā un kur fiksēta arī šī epizode.

Tajā pašā dienā Zozē Bidegēns — rūpnieks un Po municipālās padomes loceklis, futbolists, Pireneju pazinējs un izdevīgā gadījumā speleologs — izdarīja ļoti drosmīgu un derīgu nolaišanos, piegādādams dažas mums ļoti vajadzīgas lietas un, kā vienmēr, pārtiku; bezdibenī vajag ēst daudz, lai varētu izturēt aukstumu un mitrumu. Kad viņš pacēlās, viņam gadījās lielas nepatikšanas ar trosi, kas bija pārvīlējusi akmens izcilni un iestrēgusi tajā. Vairākas reizes Bidegēns bija lielās briesmās, un tāpēc viņa uzticība kopējai lietai ir sevišķas uzslavas cienīga. Diemžēl man neiznāca paspiest Bidegēnam roku, jo viņa nolaišanās un atgriešanās notika tajā laikā, kad mēs ar Mereju aplūkojām lielo klinšaino konusu.

*

* *

Pirmdien, 10. augustā, mums pievienojās Delteils, mans uzticamais līdzgaitnieks Labuišas un Henmortas alās, kā arī daudzās citās alas un bezdibeņos.

Tagad partija «A», kā tā tika nosaukta, bija sapulcējusies pilnā sastāvā un varēja sākt pildīt tai uzticēto trīskāršo uzdevumu: iesviest 40 kilogramus fluoresceina apakšzemes strautā; turpināt alas izlūkošanu tālāk par pagājušajā gada sasniegto punktu; uzmeklēt un iekārtot vietas teltīm, lai noorganizētu priekšējo nometni avangarda partijai, tas ir, partijai «B», kurai mūs jānomaina un jāturpina pētīšana cik iespējams dziļāk.

ūdens krāsošanas eksperiments, darba dienas objekts Nr. 1, izvērtās par veselu ekspedīciju. Septiņi cilvēki (Kastcrē, Delteils, Ērto, Jansenss, Merejs, Ondarra, Tretārs) šķērsoja, atkal maldīdamies, Elizabetes zāli, pēc tam milzīgo Marsela Lubēna zāli un iegāja «Metro» — grandiozā, taisna tunelī, te viņi apstājas tajā vietā, kur strauts, izpluzdams beidzot no nogruvumu blāķiem, tālāk tek brīvi. Tieši te iesviestais fluoresceīns tūlīt pārvērta dzidro ūdeni par skaistu fluorescējošu zaļu straumi. Tagad, atvieglota, atbrīvota no viena pienākuma, mūsu partija devās lejup gar strautu un driz sasniedza zīmi, ko no akmeņiem bija salikuši Merejs un Taziefs, kad pēc Lubēna nāves viņi vīrišķīgi bija nolēmuši

izdarīt rekognoscēšanu par spiti ārkārtīgajam fizisko spēku izsīkumam.

Apziņa, ka 110 šejienes tnēs ejam uz priekšu pa vēl nepētītu zemi un ka ikviens solis aizved mūs nezināmajā, spārnoja partijas «dzinējsuņus» — Tretāru, Ērto un Mereju. Par spīti dīvaini sagāztu bluķu šausmīgajiem sablīvējumiem, šie trīs cilvēki aizgāja arvien tālāk uz priekšu, draudēdami atstāt mūs tālu atpakaļ un izslīdēt no manas kontroles. Pat prātīgais Delteils, arī deku drudža p.ārņemts, sāka paātrināt soli.

Tāpēc man savukārt vajadzēja pamest arjergardu un skriet, lai panāktu aizgājušos, pierunāt viņus, atgādināt, ka mums jānodarbojas ar izlūkošanu, nevis neprātīgi jādrāžas uz priekšu, apdzenot citam citu, un vispirms nav jāpretendē uz bezdibeņa apakšas sasniegšanu.

Augšā, zemes virsū, otra partija dega nepacietībā nolaisties bezdibenī; šajā partijā ietilpa Lepinē, kas bija atklājis bezdibeni un ar pilnām tiesībām vadīja priekšējo partiju; tālāk Teodors, kas gaidīja jau trīs gadus, lai nolaistos bezdibenī, un, beidzot, trīs «Lionas skauti», kas vairāk par visiem alka mesties dēkā.

Cik gan liela vilšanās tā viņiem būs, ja mēs atgriezīsimies un paziņosim, ka bezdibenis izstaigāts līdz galam! Mums no tā jāizvairās par katru cenu.

Pret maniem argumentiem bija daži iebildumi — tik lipīgs un nepārvarams ir pētniecības drudzis; tas pārņēma ari mani, bet priekšnieka atbildības sajūta to apvaldīja.

Pulkstenis jau bija apmēram 18, bet es biju nolēmis, ka pulksten 18, lai arī kas būtu atgadījies, mēs pagrie- zīsimies atpakaļ. Sākām iet atkal uz priekšu 1111 atradām jaunus horizontus, tālumā izzūdošas perspektīvas, 1111 visu laiku strauts putodams lauzās cauri Dantes haosam zem milzīgajām velvēm — tik augstām, ka nebija saredzamas.

Dažas minūtes pirms paredzētā atgriešanās laika mēs uzdūrāmies milzīgai barjerai, kas bija sešstāvu nama augstumā un aizņēma alu visā platumā.

Grūti bija iedomāties vēl labāku dabisko šķērsli, lai darītu galu mūsu rekognoscēšanai, bez tam pulkstenis bija tieši 18.

Bet, dabiski, tūlīt radās neatliekams un kategorisks jautājums: vai dobums beidzas te, vai ari tas turpinās tālāk aiz «Lielās Barjeras» (kā tā tūdaļ tika nosaukta).

Tomēr noskaidrot, kas atrodas otrpus tās, nebija viegli. Iedami gar šauru ūdens strēmelīti, Merejs un Delteils uzdūrās šifonam. Es pats mēģināju uzkāpt uz barjeras no strauta labās puses, bet mēģinājums beidzās neveiksmīgi pie nepārvarama pārkārušās izciļņa pakājes. Un tikai Trctāram, sevišķi izveicīgam cilvēkam, pēc bīstamas rāpšanās uz klintīm — arī no strauta labās puses — izdevās atrast pārvaramu vietu barjerā un uzkāpt uz tās.

Cauri strauta šalkšanai mēs izdzirdējām triumfējošu kliedzienu, bet to vietu, kur atradās Tretārs neaptveramajā alas tukšumā, norādīja tikai viņa lampas vājā uguntiņa, kas kā zvaigznīte spīdēja milzīgā augstumā.

Pēc dažām minūtēm es, AAerejs un Ērto pievienojamies Tretāram 1111 ar prieku ieraudzījām, ka otrajā puse barjerai ir kolosāla stāva krauja un ka strauts arī aiztek tālāk lejup — 110 dziļuma bija dzirdams tā pārgažu troksnis.

Pēc maniem aprēķiniem mēs bijām nogājuši apmēram 1600 metrus un'sasnieguši gandrīz 500 metru dziļumu.

Tretārs un Merejs alkatīgi raudzījās taluma, uz dziļumiem, kas no viņiem slīdēja projām. Tāpat kā viņi, arī es ar smeldzošu sirdi pagriezos atpakaļ: instrukcija un darbs ekspedīcijā uzlika negrozāmus pienākumus — vajadzēja atgriezties.

Nākošajā dienā, 12. augusta, partiju «A» nomainīja partija «B».

Katru reizi, kad lejā nolaidās jauns un mundrs partijas «B» jeb priekšējās partijas loceklis, tika pacelts augšā viens no savu darbu beigušajiem partijas «A» locekļiem, kas bija vairāk vai mazāk noguris 1111 iz- salies. Vienīgi Ērto, kas vēl nebija pabeidzis savu filmu, enerģiski protestēja 1111 netika pacelts.

Es uzģērbu Lepinē ietērpu, jo viņš nupat bija nolaidies, lai uzņemtos operācijas vadīšanu, tas ir, turpinātu kopā ar Teodoru un Epeli izpētīt bezdibeni iespejami tālāk, kamēr Balandro un Letronam vajadzēja izdarīt tā topogrāfisko uzņemšanu.

Zemes virsū izkļuvu mijkrēsli un vēl varēju papriecāties par saulrietu, ko nebiju redzējis sešas dienas.

Tomēr nebija laika sapņot un nodoties patīkamai slinkuma lāpīšanai! Man un Mcrejam vajadzēja pildīt bēdīgu misiju — paziņot Lubēna ģimenei, ka mums nav iespejams izcelt no alas mūsu drauga pīšļus.

Rūpīgi apskatot lielo 346 metrus dziļo aku un sienas, kas pilnas ar bīstamām nokarēm, draudošiem izciļņiem, plaisām un izslietiem stūriem, kuri daudziem no mums bija sagādājuši grūtības un apdraudējuši dzīvību pacelšanas laikā, mēs pārliecinājāmies, ka absolūti nav iespējams pacelt smagu inertu ķermeni, — tas nenovēršami aizķersies aiz nokareni, apstāsies un iestrēgs plaisās. Beidzot, apbedīšanas vietas apskate mums parādīja, ka ar savu zemo temperatūru (4° vasarā un droši vien 2—3° ziemā) bezdibenis ir kā saldētava, un līķis katrā ziņā saglabājies neskarts.

Lai šajos apstākļos paceltu smagu kravu visā milzīgās vertikāles garumā, vai nu jāsūta līdzi speciāls pavadonis, kas kravu atbrīvotu, kad tā aizķersies, un palīdzētu tai apiet visus izciļņus, vai arī visbīstamākajos stāvokļos dažādos dziļumos jāizvieto daudzi cilvēki, kuriem jāatvieglo pacelšana grūtajās vietās. Gan viens, gan otrs variants bija saistīts ar tādu risku, ka mēs neiedrošinājāmies pakļaut briesmām vairāku ekspedīcijas locekļu dzīvības.

Levī, ekspedīcijas vadītājs, es kā apakšzemes darbu vadītājs, Lepinē, priekšējās partijas vadītājs, Teodors, cilvēku-varžu (ūdenslīdēju) vienības priekšnieks, Merejs kā ekspedīcijas ārsts un Kvefeleks, kas bija atbildīgs par pacelšanas mehānismu un par visu manevrēšanu lielajā akā, — visi vienojāmies, ka operāciju ar mūsu iespējām un mūsu līdzekļiem nevar veikt.

Tāpēc, tiklīdz bijām iznākuši no bezdibeņa, mēs, kaut gan nespēcīgi aiz noguruma, nokāpām ieleja un nonomājām mašīnu, lai nobrauktu 200 kilometrus līdz Ma- zcresas ciemam Augšgaronnas departamentā, kur mums bija jāsatiekas ar Marsela Lubēna vecākiem, atraitni un māsu.

Abats Ečgorēns, Sentengrasas baznīcas kirē, un Andrī Brošē, Lubēna tuvs draugs, žēlsirdīgi piekrita mūs pavadīt.

Es atgriezos pilnīgi zaudējis spēkus aiz satraukuma un augusta dienas briesmīgā karstuma, kas bija jāpārcieš tūlīt bez atelpas pēc sešām bezdibeņa saldētavā pavadītajām dienām.

*

* [10]

Atgriezušies Pjersenmartēnā, mēs atradām virszemes nometni drudžaini gaidām jaunas ziņas no dzijuma. Priekšējā partija bija atvienojusi telefonu dziļumā, brīdinādama, ka cerot atgriezties ne agrāk kā pēc trīs dienām.

Mēs labi pazinām squadra di punto* trīs cilvēkus — tie bija īsti apakšzemes cīnītāji, un bijām pārliecināti, ka viņi nokļūs līdz pašai bezdibeņa apakšai.

Tātad 2oržs Lepinē no Banjeresdebigorē, Zaks Teodors no Gandas (Beļģijā) un Daniels Epelī no Lionas pašlaik dodas triecienuzbrukumā pēc dziļuma rekordiem, bet viņiem pa pēdām iet Zoržs Balandro un Mi- šels Letrons, kuriem uzdots pārlieku grūtais darbs — fiksēt visu to vietu topogrāfiju, pa kurām dodas šī partija.

*

* *

Piektdiena, 14. augusts, Marsela Lubēna nāves diena.

Haruns Taziefs, kas šajā laikā atrodas ģeoloģiskā ekspedīcijā Beļģijas Kongo, bet pagājušajā gadā no sākuma līdz beigām bija pie sava biedra viņa agonijas laikā, uzrakstījis dziļi izjustas rindas par viņa dzīves pēdējiem mirkļiem:

«Marsels izdvesa klusu vaidu, pirmo pēc tam, kad bija nokritis uz akmeņiem. Pēc tam otro, tad trešo. Smagā elpošana apstājās. Nežēlīgajai cīņai bija pienācis gals. Vēl viens, vēl klusāks vaids un… pēdējā nopūta…

Merejs noliecās pār viņu, pēc tam klusēdams piecēlās. Nekustīgi, ne vārda nerunādami, mēs raudzījāmies mūsu mirušajā draugā.

Ārsts noliecās atkal, izstiepa roku un saudzīgi aizvēra miruša acis. Zaks Labeiri sapurinājās, piegāja pie telefona un paņēma klausuli.

Viņa balss bija auksta.

—   Hallo, celtnis! Runā Labeirī.

—   Marsels Lubēns miris.

Jā, pirms piecām minūtēm Alarsels nomira.

Es paskatījos pulkstenī: 22 un 15 minūtes. Krišana notika pirms 36 stundām.»

Sēru mesu vienlaikus noturēja Mazercsā, Marsela dzimtajā ciemā, Sentengrasā, pēdējā ielejas ciemā (tur viņš mīlēja iegriezties baznīcā, lai, kā pats teica, «noskaitītu lūgšanu labajam Sentengrasas dievam»), un pie bezdibeņa malas, kur abats Atū teica ļoti izjustus vārdus.

Vēlāk mēs uzzinājām, ka priekšējā partija, kas šajā laikā bija sasniegusi bezdibeņa apakšu, apstājusies, lai ieturētu seru pilnu klusuma brīdi.

Nākošajā dienā, 15. augustā, kad mūsu nepacietība bija sakāpināta līdz galējībai un mūs sāka uztraukt biedru ilgā klusēšana, pulksten 15 un 10 minūtēs iezvanījās telefons no dziļuma. Tas bija Lepinē. Viņa ziņojums izplatījās kā zibens pa nometni, starp ganiem un sasniedza kaimiņu nometni, kur karabīnieri un mūsu Aizpireneju draugi gaidīja ekspedīcijas iznākumu.

Lepinē īsi pastāstīja, ka pēc divām lielos dziļumos pavadītām naktīm un vēl četru pa ceļam atrastu milzīgu zāļu šķērsošanas partija un tai sekojošie topogrāfi nogājuši pavisam 2600 metrus un sasnieguši bezdibeņa apakšu 656 metru dziļumā.

Nekompetentie jaunieši jautāja:

—   Un ko izsaka šie skaitļi?

—   Tie ir lieliski un reizē sagādā vilšanos.

—   Tas ir?

—   Tāpēc ka visdziļākais bezdibenis pasaulē Tru- dcglaza Izčrā ir 658 metrus29 dziļš un ka Pjersenmar- tēna beidzas 656 metru dziļumā.

Tomēr šos lieliskos rezultātus, kaut gan tie bija pievīluši mūsu cerības, vajadzēja reģistrēt, pienācīgi novērtējot topogrāfu Balandro un Letrona stingrību un pedantisko godīgumu — viņi nebija kļuvuši neuzticīgi savam pienākumam un nebija palielinājuši savus mērījumus par diviem vai trim metriem, lai Pjersenmar- tēnu dziļuma ziņā padarītu vienādu ar Trudeglazu vai pārspētu to.

Es domāju, te būs atļauts citēt īsu izrakstu no tā, ko atzīmējis savā piezīmju grāmatiņā Mišels Lctrons, kuram bija jāsāk savs karadienests nākošajā dienā pēc ekspedīcijas beigšanās, un viņam par lielu prieku, turklāt pilnīgi pareizi, viņš tika ieskaitīts ūdenslīdēju daļa.

Iepriekšējā vakarā, nostrādājuši visu dienu, Mišels un Žoržs beidzot bija uzstādījuši telti neticamā haosa vidū, kur viņi ļoti neērtos apstākļos pavadīja nemierīgu nakti.

*

* *

«Pamostos, jūtos nelādzīgi: mugura pārsalusi, esmu pilnīgi izmircis, mitrums iespiedies itin visur. Izbāžu roku. Kādas šausmas! Ārpusē vēl četrkārt drēgnāks. Raugos pulkstenī: deviņi — no rīta vai vakarā? Padomasim: ja 9 vakarā, tad esmu nogulējis gandrīz 24 stundas — tas ir par daudz. Tātad 9 no rīta. Jāceļas. Džo atver vienu aci un, redzēdams mani šauboties, saka bez žēlastības:

—  Pulkstenis deviņi no rīta, celsimies augšā un nodarbosimies ar topogrāfiju.

—  Atkal šis vārds, atkal tas pats no agra rīta. Kāda cūcība!

—   Neko darīt, veco zēn, vajag.

—   Labi, ceļos.

Uzvelku triko; es to velti biju mēģinājis izžāvēt dūn- vilnas guļammaisā; pēc tam uzģērbju slapju kombinezonu. Nekad man nav gadījies, pavadot nakti teltī, piedzīvot kaut ko nepatīkamāku. Kājas ātri iebāžu saišu zabakos, apsienu getras, apliek» siksnas un uzlieku kasku.

Džo jau piecēlies, slauka un sakārto karbīda lampu.

— Ieteicu tev darīt to pašu, — un viņš pasniedz «savu» kārbu ar karbīdu, — tavu saglabāsim līdz apakšai, — saka viņš ar viltīgu smaidu.

Gatavodamies uzvārīt kafiju, es ar nepatiku ieraugu, ka spirta lampiņa ir tukša. Izsaku pārmetumu Džo, un viņš, kaut gan nemaz nav vainīgs, pacietīgi uzklausa pārmetumu. Tagad trīs dienas mums nebūs nekā silta. Un tas pēc tam, kad esam atstiepuši šurp šo spirta lampu! Brokastīs ir kondensēts piens, gaļas konservi… auksti — un tas ir viss. Pārtikas nav visai daudz, un vajag taupīt.

Pulksten desmitos viss ir gatavs: pneimatiskie matrači un guļammaisi saritināti, telts salikta, maisi aizsieti, un mēs dodamies ceļā pretim nezināmajam. Kurp mēs ejam? Mēs neko nezinām un visādi izdomājamies, kāds gan būs gals: pieplūduši aka, sifons, aizkrāvums?

Un domas turpina vērpties: rāpšanās augšā, apstāšanās, vizēšana, piezīmju grāmatiņa, zīmulis, busole. Un atkal tas pats — akrobātika, apstāšanās, vizēšana lltt.»

*

* *

Zaks Teodors, kas stipri kliboja un bija ar bārdu apaudzis kā klaidonis, pirmais pacēlās zemes virsū un vispārējos vilcienos uzskicēja man bezdibeņa konfigurāciju, pēc kuras, izrādījās, mūsu draugi atklājuši un izpētījuši vēl četras grandiozas zāles, līdz sasnieguši pēdējo, galējo strupceļu, kur pavadījuši veselu dienu, velti meklēdami turpinājumu. Garām ejot redzējuši, bet laika trūkuma un noguruma dēļ atstājuši neapskatītus zāļu paplašinājumus un turpinājumus, kā arī tām blakusesošos vestibilus.

Vairāk nekas nebija vajadzīgs, lai es nolemtu nolaisties bezdibenī kopā ar Mereju un Levī, kurš šoreiz, būdams gandrīz jau brīvs no organizatoriskām rūpēm, varēja mūs pavadīt un veltīt kādu laiku pētīšanai.

Partiju «B» (Epelī) tāpēc nomainīja partija «C», kas nebija nekas cits kā daļa no partijas «A».

Maiņa notika bezdibeņa dziļumā, kur atradās telefons un kur bija gleznainā nekārtibā sakrājušies neredzēti materiālu un pārtikas blāķi.

Tad nāca ilgas skaidrošanas un komentāri, bezgalīgi aprakstījumi, visumā diezgan juceklīgi, jo daži vārda pilnā nozīmē krita gar zemi no miega. Nebija gala apsveikumiem un stāstiem. Ērto pastāstīja, kā viņš, palicis viens ar spānieti Asensu Lubēna un Elizabetes Kas- terē zālēs, apmaldījies un ilgi klejojis ar savu jauno ceļabiedru, kas pilnīgi zaudējis dūšu; jaunekli nervu lēkmē vajadzēja steidzīgi pacelt augšā.

Pats Ērto, kas jau devīto dienu atradās bezdibenī, bija apbrīnojams. Tiesa gan, iekritušie vaigi bija biezi noauguši ar bārdu, bet viņš visumā turējās brīnišķīgi. Ar smago akumulatoru bateriju pār pleciem Ērto nemitīgi grozīja lielos prožektorus, fotografēdams dažādus bezdibeņa skatus un ekspedīcijas dalībniekus dažādos stāvokļos.

Es vairs neatceros, kurš pastāstīja par notikumu ar Jansensu, kad tas nolaidies lielajā akā.

Izrādījās, ka mūsu biedrs Jansenss, nolaidies līdz balkonam «80 metri», pārkāpis pāri plāksnei, kuru es tur biju nolicis savas pirmās nolaišanās laikā, un sācis kādu, acīm redzot, sarežģītu darbu, jo augšā kļuvis dzirdams, kā viņš burkšķ un šņākā savā telefona klausulē.

—   Ko tu runā, un ko tu tur dari? — jautāja no augšas.

—   Cenšos nolaisties ar priekšpusi pret tukšumu.

—  Kādēļ tad tev katra ziņā vajag nolaisties ar priekšpusi pret tukšumu?

—   Nu tāpēc, ka tā uzrakstīts uz dēļa.

Tiešām — Lepinē, kas bija nozāģējis dēli un piešķīris tam vajadzīgo formu, uz vienas puses bija ar sarkanu krāsu uzrakstījis.«Face au vide»[11], lai es pareizi ieliktu dēli, kuram vajadzēja aizturēt akmeņus uz balkona.

Jansenss bija nodomājis, ka norādījums domāts viņam, un centies izpildīt to burtiski.

—   Bet vai notikumu ar mūļiem jūs zināt? — ņēmās stāstīt vēl kāds.

Kad Kastcrē reiz sēdēja bezdibeņa malā pie vinčas, kāds nesējs viņam teica, ka mūļu karavāna, ko toreiz nepacietīgi gaidīja, jau redzama un drīz ieradīsies augšējā nometnē. Ieejai bezdibenī bija telefona sakari ar šo nometni, kas atradās augstāk kalna nogāzē, un Kasterē tūdaļ paķēra klausuli:

—        Hallo, hallo! Vai mūļus esat pamanījuši? Nekavējoties noņemiet nastas no viņiem un tūlīt atsūtiet šurp no Po izsūtītās jaunās izpletņu siksnas.

—       Kādi mūļi? Mēs negaidām nekādus mūļus, — atbildēja balss.

—        Kādi mūļi? Nu mūļi, kas šodien izgājuši 110 Arc- tas ciema. Un, acīm redzot, viņi ir jau parādījušies. Vai jūs viņus neredzat?

—       Nē, nē, mēs neredzam nekādus mūļus 1111 būtu ļoti izbrīnījušies, ja viņi te parādītos.

—        Kādas blēņas, kas jums noticis — jukuši esat, vai? Kas pie telefona? — Kasterē zaudēja pacietību.

—   Te pie telefona? Lepinē.

Abi aparāti stāvēja blakus; Kasterē steigā bija paķēris bezdibenī ievilktā telefona klausuli un ar visiem spēkiem pūlējās pārliecināt 350 inetru dziļumā esošo Lepinē, ka viņam jāgaida mūļu transporta ierašanās.

Kā redzat, tikšanās bija jautra. Tomēr vajadzēja padomāt par nopietnām lietām un šķirties.

Partijai «B» bija jāatgriežas dienas gaismā, bet partija «C» atkal iegrims bezdibeņa dziļumā. Merejs, Levī un es jau bijām sākuši nokāpt pa Lepinē zāles nogruvuma nogāzi, kad mums uzsauca:

—   Ei jūs, vai lāpstu neaizmirsāt paņemt?

—   Lāpstu? Kādēļ to?

—   Lai padziļinatu bezdibeni!

Pēdējās smieklu šaltis un veiksmes novēlējumi…

*

* *

Vienā paņēmienā mēs šķērsojām Lepinē, Elizabetes Kasterē un Marsela Lubēna zāles. Pagājām garām tai vietai, kur pirms dažām dienām krāsojām strauta ūdeni ar fluoresceīnu; izgājām pa garo «Metro» koridoru, kur blakus varēja izbraukt desmit dzelzceļa vilcieni, un, beidzot, sasniedzām Lielo Barjeru, mūsu iepriekšējā maršruta galapunktu. Tur, izmantodams apstāšanos, es izsaiņoju smago aviācijas altimetru, kuru mums bija uzticējuši Po lidotāji. Es to rūpīgi noregulēju un novēroju kopš pašas pirmās dienas, bez gala regulēdams novirzes, pārbaudīdams jutīgumu un precizitāti līmeņos, kuru starpība bija zināma. Altimetrs mani pilnīgi apmierināja, un es biju pārliecināts, ka ar šo aparātu iegūšu precīzus un ļoti vērtīgus datus.

Tāpat kā mūsu pirmās rekognoscēšanas laikā, stāvējām Lielās Barjeras augšā, bet šodien mums jau bija tiesība nokāpt lejā līdz strautam, kas tek cauri zālei, kuras velves nebija uztaustāmas pat ar ļoti spēcīga elektriskā luktura gaismu.

Mūsu priekšgājēji bija parādījuši lielu uzmanību, veltīdami zāli tam, kuram viņi bija pateicību parādā par iespēju nolaisties bezdibenī (un pacelties augšā) bez nepatīkamiem atgadījumiem, — inženierim Kvefelekam. Šķērsodami Kvefeleka zāli, mēs arī ar pateicību pieminējam mūsu «lielo aku meistaru» un nevilcinādamies iegājām otrajā nefā30 — vēl plašākā un vēl haotiskākā — Adeles zālē, kura tā nosaukta, atceroties, ka pagājušo gadu Lepinē pavadījis brīvprātīgā ieslodzījumā tālajā Adeles Zemē.

Adeles zāles šķērsošanai bija vajadzīga nepārtraukta, nogurdinoša vingrošana, tāpat kā tāda paša mītiska haosa pārvarēšanai visās pārējās bezdibeņa zālēs. Cīnīdamies ar dieviem, giganti uzkrāva Pelionu uz Osu, lai uzkāptu Olimpā. Vai tikai te nav notikusi šī titānu cīņa? Nē, te titānus sauc par Tektoniku, Eroziju, Plai- sāšanu; šie dabas aģenti — hidroģeoloģiskās parādības izveidojušas arhitektūras, kuras pārsniedz cilvēka mērauklu robežas — kolosāla augstuma un platības nefus, no velvēm nokritušu milzīgu iežu bluķu nekārtīgus aiz- gruvumus.

Sie klinšu atlūžņu krāvumi, kas sasniedz 30 un 40 metru augstumu, piepilda zāles, sakrājas, tos nemitīgi pārvieto straumes ūdeņi, kas strauji izplatās, visu izskalo, visu pārbīda un visu pārnēsā. Parasti no alas apmeklēšanas paliek klusuma, nekustības un tūkstošiem gadu ilga miera iespaids, te turpretim iespaids ir pavisam citāds. Te nokļūsti zemes dobumā tad, kad tā evolūcija norit pilnā sparā un kad tas atrodas nepārtraukta satricinājuma stāvokli; nokļūsti alā, kas ir jauna, runājot ģeoloģiski, un «dzīva», kur dabas speķi aktīvi darbojas un cīnās. Uz sienām un velvēm (kad tās var saskatīt) redzamas lielas, svaigas rētas, kas palikušas pēc iežu masu atslāņošanās un atlūšanas, nogāžoties lejā tonnām akmeņu.31

Nekur nav redzams alas sākotnējais akmens klons; tas visur nomaskēts, apslēpts zem sagāztu bluķu kalniem, pār kuriem pāri var tikt ar pūlēm, virzoties uzmanīgi, jo viss te ir kustīgs. Dažos mājas lieluma klinšu atlūžņos redzamas sairšanas pēdas, kas pierāda, ka «tie darbojas». Turpretim citi, ne tik drausmīgi lieli, pārplīsuši un guļ līdzsvarā. Ja pieķeras ar roku aiz akmens bluķa un redz, ka tas sāk šķiebties, tūlīt jāatlaiž roka; ja iet pa plāksni un tā sāk šūpoties, vajag vai nu lēkt, vai ātri pāriet pāri. Un visur redzamas neskaitāmas, gluži svaigas zvaigžņveida pēdas, ko atstājuši no augšas nokritušie visdažādākā lieluma «šāviņi».

Tas viss kopā piešķir Pjersenmartēnas alai ārkārtīgas nedrošības un naidīguma atmosfēru, rada pastāvīgu briesmu un baiļu situāciju, no kuras, ticiet mums, neviens nevar izbēgt. Un pār visu to dominē uzmācīga doma par nopietna nelaimes gadījuma iespēju un glābšanas organizēšanu; par sīkumiem cenšamies nedomāt.

Šajā fantastiskajā ainavā gadījums lika mums iet garām no plakaniem akmeņiem saliktai piramīdiņai. Šī vienkāršā būve atgādināja, ka mūsu biedri te gājuši pirms vairākām dienām. Bet kādēļ šī zīme? Vai ar to parādīta tikai apstāšanās, nometnes vieta? Vai tā ir pazīšanas zīme, kas norāda virzienu — topogrāfu Ba- landro un Letrona ģeodēzista zīme?

Jā, te tiešām viņi stāvējuši; var saskatīt vietu, kur mēģinājuši nolīdzināt zemi, lai uzstādītu savu mazo telti, un blakus uz liela akmens ar nazi ieskrāpēts: «Topogrāfu nometne. G. B. M. L.» [12]

Dūšīgi puiši! Nevar teikt, ka viņu nometne būtu bijusi ļoti komfortabla. Mišela Letrona piezīmju grāmatiņā, kas pēc ekspedīcijas darba pabeigšanas kādu laiku atradās manās rokās, pastāstīts, kādos apstākļos viņi te nokļuvuši. No stāstījuma redzams, ka viņu darbs nav bijis viegls un nav ļāvis atlicināt laiku, lai jūsmotu par fantastiskajām ainavām.

Sniedzu īsu izrakstu no šās piezīmju grāmatiņas:

«Visu laiku ejam uz priekšu, kāpdami augšā, nokāpdami lejā … Zoržs iet pirmais, attīdams metrāžas lentu. Neredzēdams vairs manu gaismu, viņš apstājas un kliedz.

Viņa kliedziens, ko daļēji apslāpē dārdošā strauta troksnis, nozīmē: «Vari nākt šurp, vari vizēt, es nekustos.»

Uzstādu lielu trijkāji, ilgi taustu drošu vietu trešajai kājai — ai, šī trešā kāja! — pierikoju klinometru uz trijkāja un ilgi ar acīm meklēju tumsā Zorža luktura mazo, gaišo punktu.

Atradul Lieliski!

Zoržs nekustas; nostādu līmeni uz vietas, pārvirzu busoli; izņemu piezīmju grāmatiņu, zīmuli, noteicu leņķus un izdaru piezīmes. Tagad ielieku piezīmju grāmatiņu kombinezona labajā kabatā, klinometru kreisajā un zīmuli trešajā kabatā, satveru trijkāji un kliedzu savukārt.

Zoržs pārtulko: «Mišels beidzis uzņemt un tūlīt atnāks.» Atzīmēju metru skaitu, bet viņš satin lentu, kuru es turu aiz gala. Kamēr e5 uzņēmu, viņš bija skicējis galerijas formas.

Te nu bija, lenta aizķērusics! Jāiet atbrīvot. Gatavs!

Ka tu izčibētu, atkal aizķērusies!

Beidzot tā ir man rokā, un es piebiedrojos Zoržam. «47 metri,» viņš saka un iet līdz nākošajai stacijai, meklēdams sev ceļu starp bluķiem…

Pulkstenis 21. Uzņemam.

Pulkstenis 2t un 30 minūtes. Turpinām uzņemt.

Pulkstenis 22. Diezgan! Liksimies tepat gulēt.»

Mēs atrodamies lielajā zālē, ko priekšējā partija nosaukusi par Adeles zāli. Nekur nav nevienas līdzenas vietas.

Nevienas horizontālas vietas! — tāda ir Pjersenmartēnas alas raksturīga īpatnība, visur mēs to meklējām un nekur nevarējām atrast.

Drīz vien aiz topogrāfu nometnes mēs beidzot nonācām līdz Adeles zāles galam un iegājām vestibilā, kur sienas bija viena otrai tuvāk un velves pamazām pazeminājās, piešķirot zināmu mājīgumu, kas apakšzemes pasaulē ir ļoti reta: jūties drošs, kad ar vienu skatienu vari aptvert klonu, griestus un sienas.

Velns parāvis, arī šis vestibils pārvērties par šauru un zemu eju, kur vieta bija tikai strautam, kas mitējies lēkāt un izveidojis dziļu ezeru; lai to šķērsotu, vajadzīga pneimatiskā laiva, bet mums tās nebija. Tomēr «viņiem» tās ari nebija, un mēs, tāpat kā viņi, atradām šauru un neērtu karnīzi, kas karājās virs ūdens. Uzrāpties uz tās un noiet pa to ar inusu smagajiem tiroliešu maisiem bija ļoti grūti.

Iekrišanai ezerā varēja būt nopietnas sekas, un mēs visiem spēkiem centāmies 110 tā izvairīties.

Skatiens uz altimetru parādīja, ka esam nokāpuši pa klintīm 60 metrus zemāk par topogrāfu nometni, bet, ta kā pirms tam mums daudzkārt bija vajadzējis kāpt uz augšu, iekams sasniedzām šo dziļumu, tad galu galā tas viss bija kompensējies, 1111 es ar zināmu nepatiku konstatēju, ka mēs vispār atrodamies tikai 520 metru dziļumā.

Sis iespaids ātri beidzās un ātri aizmirsās, jo mēs atkal nokļuvām lielā paplašinājumā — zālē, kur viss pilnīgā tumsā. Trūcīgajā apgaismojumā redze tālu nesniedzās, toties dzirde droši informēja mūs par to, ka kaut kur ir strauts, kas tālumā rūca zem skanīgām, droši vien milzīgām velvēm.

Piemetušies uz krauja zemesraga, nolēmām aizdegt magnija lāpu, kas deg trīs minūtes, ja var ticēt etiķetei. Par spīti apžilbinošajai gaismai, ar kuru reizē parādījās arī dūmu vēdeklis, mēs neguvām nekādu priekšstatu par zāles lielumu. Gaisma apkārt gan izklīda, atkāpās; bet tikai atkāpās, neatklādama neko no vietas konfigurācijas. Zāle palika noslēpumaina, bet tā, bez šaubām, bija milzīga un, šķiet, ar slīpumu uz leju; strauta troksnis apklusa kaut kur dziļi lejā. Savā mūžā nebiju redzējis neko līdzīgu, neko tik kolosālu.

Tiešām — zāle izrādījās ļoti slīpa, un virzīšanās uz priekšu pa to bija pārsteidzoši līdzīga nokāpšanai no klints uz klinti kalnos, kad atstāta aiz muguras ļoti šķēršļota virsotne. Bet tur ir lielu augstieņu spilgtā gaisma, gaiss viegls, ozonizēts un ultravioletajiem stariem bagāts, turpretim te mēs kāpām arvien dziļāk apakšzemes apgabalu nakti, kur gaiss pilns ar zemes emanācijām un radioaktīviem izstarojumiem, ko izdala sākotnējie ieži.

Kad mana paša ķermeņa kustības un līdzsvara stāvoklis to ļāva, es uzjautrinājos, vērodams savu ceļabiedru alpīnistu stilu īpatnības. Ar pavisam atšķirīgiem paņēmieniem un pilnīgi dažādām kustībām viņiem tomēr izdodas neizšķirties, un viņi gan iet man pa pēdām, gan aiziet uz priekšu šajā gājienā pa bezdibeni, kur esam iemesti jau pirms daudzām stundām.

Uzjautrinos arī par to, ka mēs visi trīs nesam arhaiskus, neērtus un apgrūtinošus acetilēna lukturus, kas laupa iespēju izmantot vienu roku. Dažreiz liekam kustēties akmens bluķiem vai birdinām no kāju apakšas akmeņu lietu; kad notiek šīs nejaušības, mēs ļoti ātri cits citu brīdinām — gan ar jautriem uzsaucieniem, gan ar klusiem un reizēm ari skaļiem lāstiem atkarībā 110 tā, vai «kataklizma» bijusi nevainīga vai apdraudoša. Un iedomājieties tikai, ka «topo» te gājuši ar savu velna lentu, trijkāji un ar nebeidzamo uzņemšanu!

Bet te atkal jauna zīme, kas it kā parāda beigas — pašu tālāko un pašu zemāko grandiozās zāles daļu.

* Patiesībā tieši to arī bija gribējusi atzīmēt priekšējā partija pirms četrām dienām — kur beidzas Ševaljē zāle; kas tā nosaukta par godu mūsu draugam un kolēģim, franču speleologam, Francijas speleologu biedrības prezidentam un Trudeglazas bezdibeņa uzvarētājam. Iespējams, pat noteikti, Ševaljē vārds priekšējās partijas locekļiem bija ienācis prātā tāpēc, ka viņi, kā pašiem likās, bija tuvojušies 600 metru dziļumam vai sasnieguši to, un tas ir ļoti tuvs Trudeglazas 658 metru dziļumam.

Vēlāk mēs uzzinājām, ka tā bijusi oficiāla kristīšana ar «urā» saucieniem par godu Ševaljē un ar ruma izdalīšanu, lai sasildītu nosalušos ekspedīcijas locekļus un uzmundrinātu viņus darba turpināšanai.

Domāju, ka šī «ceļakāja» bijusi īsti vietā, jo mēs savukārt ievērojām, ka no šejienes grūtības vēl vairāk palielinājās, viss sarežģījās. Tālāk vajadzēja līst cauri ļoti šķēršļotam un līkumainam tunelim, kur strauts, kas aizņēma visu platumu un vietām gāzās pāri izciļņiem, spieda mūs lietot ļoti riskantus paņēmienus.

Un pēkšņi — apoteozc! Mēs beidzot bijām iznākuši ārā no šā vestibila un nokļuvuši uz balkona; stāvēdami uz tā, varējām tikai nojaust zemākesošo un tālumā aizejošo milzīgo tukšumu. Zem mūsu kājām strauts krīt ar kaskādi un aiztek melnā tumsā līdz dziļumam, kuru mēs nevarējām noteikt. Magnija lāpa sprēgā, apgaismo brīnišķīgo kupolveida plafonu, pret kuru paceļas bieza dūmu kolonna; pēc tam viss atkal iegrimst tumsā. Mēs neredzam neko, ko būtu gribējuši redzēt, tas ir, alas formu un apmērus.

Pagaidām izņemam no maisiem un nolaižam tukšumā 40 metrus kāpņu. Bet ar to bija par maz, lai nolaistos gar nepatīkamo slānekļa sienu, un mēs pabeidzām nolaišanos ar virvēm, nonakdarni pie kaskādes pakājes, kur strauts atjaunoja savu nekārtīgo tecējumu pa zāli, kas ar saviem apmēriem pārspēja visu, ko šaja dienā bijām redzējuši pazemē.

Iedami tālāk starp drausmīgi sablīvētiem milzīgiem akmens atlūžņiem, nokāpuši pa ļoti slīpu aizgruvumu, iznācām uz vienīgo alas horizontālo vietu — 40 metrus platu un 80 metrus garu pludmali, kas sastāvēja no milzīgiem noapaļotiem laukakmeņiem. Te strauts, izsū- cies caur savierņ paša aluviālajiem nogulumiem, aizplūda, izzuda galīgi, jo bezdibenis te izbeidzās.

Pludmales galā 100 metrus augsta kaļķakmens siena noslēdza milzīgu zāli, kur varētu novietot divas Parīzes Dievmātes katedrāles, — tās garums ir vairāk nekā 200 metru, platums — 120 un augstums — 100 metru.

Sī zāle nosaukta par «Verna zāli» — par godu Lionas skautiem, kas pieder pie Verna klana (pēc Verna grotas nosaukuma).

Mēs bijām izgājuši no nometnes Lepinē zālē pulksten 8 no rīta un nonācām līdz pēdējai sienai pulksten 17; nonācām nomocījušies, bet laimīgi.

Nogurums, kas gāza nost no kājām un brīžiem noveda līdz trulumam, izteiksmīgi atspoguļojās mūsu sejās — tas redzams arī lejā uzņemtajās fotogrāfijās.

Nogurums izpaudās dažādi: piemēram, kad Levī gribēja uzrakstīt uz sienas G.S. P.S.M. (Pjersenmartēnas speleoloģiskā grupa), tad uzrakstīja burtus otrādi un vienu burtu izlaida pavisam.

Tomēr bija, bez šaubām, arī apskaidrības brīži, un,

varat ticēt, ar altimetru mēs, protams, izdarījām pārbaudes visā nopietnībā un ar nepacietību. Jāsaka, mēs nebijām vienis pratis ar topogrāfu iegūtajiem skaitļiem, domadami, ka Ševaljē zāles galā viņi paši jau bija pa pusei aizmiguši no noguruma.

Vārdu sakot, vēlreiz izsaiņoju vērtīgo aparātu. Ak kungs, stikls pārplīsis, un plaisas stiepjas uz visām pusēm!

Bet izbīlis drīz vien pārgāja. No trieciena, kas laikam gan noticis, pēdējo-reizi nokāpjot pa kāpnēm, stikls bija tikai saplaisājis, bet adata nebija cietusi.

Es uzmanīgi lieku uz zemes aparātu, bet Levī pēkšņi iejaucas:

—     Jūs blēdāties!

—     Ko, kā tad es blēdos?

—    Jā, jūs blēdāties, jūs neliekat pašā zemākajā bezdibeņa vietā!

Un, viltīgi smaidīdams, viņš ar pirkstu rāda pie lielās sieijas pakājes metru dziļu bedri, kas neapstrīdami ir pats zemākais bezdibeņa punkts.

Ap altimetru sastājušies apkart, tam piedauza un nolasījumu izdara noniusā, tas ir, milimetra desmitdaļās; rezultāts — 729 metri, bez tam plus viens metrs bedrei pie sienas, kur ielikt aparātu nebija iespējams.

Tātad 730 metrus dziļais Pjersenmartēna bezdibenis ir pats dziļākais pasaulē.32

Tad es pamanu lēni lienam pa klinti daudzkāji, kaut ko līdzīgu izbalējušam, sniegbaltam tūkstoškājim. Paradu kukaini Merejam, grupas entomologam; viņš noķer daudzkāji un ieliek to stobriņā ar spirtu, teikdams: «Pats dziļākais kukainis pasaulē.»

Astoņpadsmitajā augustā pulksten 4 no rīta, tas ir, pēc 19 stundu nepārtrauktas iešanas, mēs bijām nogājuši 6 kilometrus (turp un atpakaļ kopā) fantastiskā apakšzemes haosā un atgriežamies Lepinē zālē. Tur ar nekādi neaptumšotu prieku atradām savas teltis un guļammaisus. Uzsveru, ar «neaptumšotu» prieku, jo, alkatīgi paraudzījušies uz altimetru, mēs redzējām, ka tas atgriezies atpakaļ pie sava sākotnējā rādījuma. Tātad loks noslēgts — kontrpārbaude to pierādījusi; tagad reģistrēto skaitļu pareizība vairs nerada šaubas, un mēs varam gulēt mierīgi.

Tomēr negulējām ilgi, jau pulksten 9 no rīta es izsaucu pa telefonu zemes virsu. Atbild Bidegēns. Viņš priecīgs, uzzinājis, ka esam atgriezušies dzīvi un veseli akas apakšā, un apjautājas par mūsu pētījumu rezultātiem koridoros, kurus bija pamanījusi priekšējā partija.

—     Ne mazāku vestibilu, ne alu sānu turpinājumu nav, — es saku drūmā balsī. — Tā ir bijusi ilūzija, kas ir gan pilnīgi normāla, ņemot vērā zā|u lielumu.

—     Vispār nekā jauna, — cerībās vilies Bidegēns secina.

—     Nē, ir; ir kāds sīkums, par kuru es arī gribēju jums paziņot. Lieta tāda, ka topogrāfi kļūdījušies, bezdibeņa dziļums nav 656 metri.

—     Ko jūs sakāt! — uztraucies izsaucas Bidegēns. — Bet jūs taču droši vien arī nokapāt līdz apakšai?

—     Protams, nokāpām un konstatējām, ka bezdibeņa dziļums ir nevis 656, bet gan 730 metri.

_ Uļ

Pēc dažām minūtēm telefons zvana atkal. Pie telefona tas pats Bidegēns, viņš līksmo un grib visu pateikt uzreiz, rezultātā dzirdama tikai šņirkstēšana un sprakšķēšana. Mans paziņojums augšā atstājis bumbas sprādziena iespaidu. Ķērušies pie topogrāfu skaitļiem un izdarījuši pārrēķinu, no jauna saskaitījuši vizēšanas leņķus uzmanīgāk nekā pirmo reizi. Inženieris Kvefeleks atcerējies, ka aizmirsis pieskaitīt kaut kādus leņķus!

—     Un vai jūs zināt, mans dārgais Kasterē, cik tas kopā sanāk? — pabeidza savus paskaidrojumus Bidegēns.

—     Cik tad?

—     728 metri.

—     Muy bien. Tā — tas ir kas cits!

Tagad viss noskaidrojies un iekļāvies noteiktā kārtībā. Un, tā kā topogrāfi bija atraduši 728 metrus ar klinometru, bet mēs 729 pēc altimetra (ar pēdējo bedri kopā 730), tad tika nolemts, ka galīgais un oficiālais skaitlis būs 728 metri.

Tikai šīs precizēšanas dēļ vien, nemaz nerunājot par citiem cēloņiem, bija labi, ka mēs bijām nokāpuši līdz pašai bezdibeņa apakšai.

*

* *

Kad bija beigušies savstarpējie jūsmīgie apsveikumi un vispārēja pacilātība mazliet pierimusi, Bidegēns iepazīstināja mūs ar stāvokli, kas bija licis viņam ne bez pamata bažīties. Kamēr mēs kāpām bezdibeņa dzijuma, tas ir, 24 stundu laikā, nebija izdevies nolaist trosi līdz akas apakšai. Tā spītīgi aizkavējās ceļā, iesprūda, nolaišana briesmīgi ieilga, un beidzot viss apstājās. Vajadzēja tomēr izmantot ļoti bīstamo paņēmienu, no kura mēs tā bijām centušies izvairīties, tas ir, sūtīt cilvēkus uz 80, 190 un 213 metru līmeņiem, lai atbrīvotu trosi un nolaistu to līdz mums. Tūlīt pēc tam Tretārs, Balandro, Letrons un Epelī ilgas stundas nomainīja cits citu šajos bīstamajos un mokoši neērtajos posteņos. Nebija nekādas citas iespējas tikt ārā no bezdibeņa, un tikai tādā veidā Levī un Merejs tika pacelti zemes virsu.

Palicis viens, es vēlreiz aizgaju pie Marsela Lubēna kapa, kur atstāju viņa vecāku fotogrāfiju un imortelu pušķīti, ko bija nodevis viņa tēvs mūsu tikšanas laikā. Pēc tam sagatavojos pacelšanai.

Nometnes vietā vēlreiz pārlaidu acis dažām lietām, kas bija atstātas uz nākošo gadu, un ilgi uzglabājamiem produktiem — konservu kārbām, kondensētajam pienam, armijas devām utt.

Es jau domās apsvēru, kā izveidosies 1954. gada ekspedīcija ar tās nopietno programmu. Sajā gadā mēs izdarījām pētījumus lejup pa strauta straumi Francijas teritorijā un galīgi neko nezinājām par to, kas ir tā augštecē, tas ir, zem lielajiem lapjē, jau Spānijas pusē; mūsu mēģinājumu izpētīt bezdibeni šajā virzienā bija pārtraucis nelaimes gadījums ar Mereju.

Telefona palīgvads, kas daļēji bija par cēloni troses iestrēgšanai, tika pacelts, un es paliku bez sakariem ar zemes virsu.

No turienes, no milzīga augstuma, sadzirdēju klusinātas svilpienu skaņas, dārdēja akmeņi, kas bieži gāzās uz lielu nogruvumu kaudzi, tie atlēca un ar rikošetu atsitās pret sienu, kura noderēja man par aizsegu.

Bet tad beidzot klāt ir ilgi gaidītā trose: tā šūpojas dažus metrus no klona, lēni nolaižoties ar 5 metru ātrumu minūtē.

Es jau laikus esmu aplicis visus apgrūtinošos piederumus un pieāķējis divus maisus ar materiāliem, kuri pienācās katram no mums.

Pievienoju savu telefona aparātu pie troses un pieāķēju pie tās pats sevi. Dodu signālu — Un lēnā, majestātiskā, svinīgā pacelšanās iesākusies. Pusviens naktī.

Kāpēc pacejoties esmu nolicis uz klona divas aizdegtas sveces? Varbūt instinktīva vēlēšanās izkliedēt tumsu? Vai arī aiz vienkāršas ziņkārības, lai redzētu, kā tās pamazām izzudīs skatienam, man paceļoties? Instinkts vai ziņkārība? Nezinu.

Paceļoties pret Lepinē zāles velvēm, es atrados zemāk par atmosfēras parādību, kura pēdējās dienās daudz reižu bija vērojama no nometnes; bet tagad es tajā esmu ieslīdējis un pazudis — tas ir miglas plīvurs, īsts apakšzemes mākonis, kas dažās dienās un stundās rodas īpašu meteoroloģisko apstākļu dēļ.

Pilnīgi dabiski, ka apakšzemes sistēmai, ko veido lielā vertikālā aka un zemākesošo lielo zāļu virkne, pa kuru tek strauts ar ļoti aukstu ūdeni, ir pašai savs klimats, īpašs temperatūras maiņas režīms, gaisa strāvas un kondensācijas īpatnības, kas dažreiz izpaužas ar nokrišņiem lietus veidā vai ar peldošu mākoni kā šodien. Bez tam šaurajā bezdibeņa ārējā caurumā dažreiz rodas gaisa kustība, kas notiek vai nu uz bezdibeņa iekšieni, vai ārā no tā un ko pavada spēcīga žēlabaina gaudošana zemā tonī. Sī skaņa rada nepatīkamu iespaidu.

Pašlaik es planēju un griežos miglas plīvuros, kas kļūst arvien biezāki un biezāki, un beidzot šūpojos īstā vatē, bet mans lukturis met uz priekšu gaišus konusus kā automobiļa lukturis miglā.

Pa telefonu es varu dalīties savos iespaidos un novērojumos ar Levī, kurš pat pēc pusnakts vēl arvien tup uz ceļiem pie telefona; viņš nevienam nav uzticējis pavadīt mani visā pacelšanās laikā.

Levī teica, ka viņš arī braucis cauri tādai pašai patiešām baismīgu apakšzemes mākoņu jūrai, bet mierināja ar to, ka augšā es atradīšot brīnišķīgu zvaigžņotu nakti.

Pēc miglas sākās lietus. Es nonācu neliela ūdenskrituma trajektorijā un vēlreiz saņēmu nepatīkamu dušu; tā mani apšļāc, aplej un aizmiglo briļļu stiklus, ko nepietiekoši aizsargā lielās bumbveidīgās kaskas ieapa- ļais nags.

Telefonā dzirdamajai Levī balsij sāk pievienoties balss, kas nāk jau it ka no ārpuses un vēl notālēm un man neskaidri kaut ko sauc. Tas ir patruļnieks, kas pieķēries uz šaura balkona bezdibeņa sienā 213 metru dziļumā.

Ar šā volontiera palīdzību man varēja atsūtīt troses galu, un ar to es patlaban paceļos. Kas viņš ir? Es nepazīstu balsi, kuru izkropļo un sarausta atbalss un pie- jaukušās skaņas.

Mirkli uzkavējos pie šaubīgas nokarcs 240 metru līmenī, tur, kur trose iestrēdz nejaukā izskalojumā un kur tā šajā gadā radījusi bīstamus akmeņu nobrukumus. Nonāku līdz līmenim, kur atrodas postenis — ēna, kas piesieta pie sienas aiz klinšu āķa kā liels, ļauns pērtiķis. Gleznains siluets skrandās, iespiestā kaskā, sadriskātā, ar telefona vadu apsietā kombinezonā — tas ir jautrais apakšzemes klaidonis Daniels Epelī; es nekad vēl nebiju redzējis viņu tik pinkainu un tik bārdainu. Uz viņa balkonu gāž lietus, viņš pilnīgi izmircis, bet, kā vienmēr, rosīgs un smaidīgs; un, kamēr es iekārtojos viņam blakus ar visiem piederumiem un drausmīgajiem sānu maisiem, viņš noliecas un uzmanīgi paņem kaut ko, kas atrodas starp zābakiem.

—   Ņemiet, izdzeriet, bet tikai uzmanīgi: ļoti karsts,— un viņš pasniedz man visai aizdomīgu samīcītu konservu kārbu, kas pilna ar ne mazāk aizdomīgu kūpošu šķidrumu.

Citos apstākļos un citā vietā es laikam gan nebūtu iedrošinājies nogaršot šo «megi», ko viņš speciāli man bija uzvārījis ar sauso spirtu, kuru bija paslēpis uz krūtīm, lai aizsargātu no lietus lāsēm. Bet te es ātri, ar pateicību un kāri noriju apdedzinošo buljonu, kas mani tūdaļ sasilda.

Kamēr es dzeru, Dans mani aplūko.

—   No jūsu puses tas bija lieliski, — viņš saka.

—   Kā? Pēc manām domām, ja kāds ir lielisks, tad tas esat jūs: pieķēries te un tādā vietā pamanījies man uzsildīt buljonu.

—       Nē, es zinu, ko runāju, no jūsu puses bija lieliski iekļaut mani priekšējā partijā. Tā bija pati skaistākā diena mana mūžā.

Es biju aizkustināts un pilnīgi atalgots par to, ka, aizvedis biedru pazemē, šajā šausmīgajā bezdibenī, es vēl saņemu par to tik siltu pateicību.

Tomēr pateicībām laiks vēl nebija pienācis.

Biju nolēmis nolaisties pirmais bezdibenī un pacelties no tā pēdējais principa un disciplīnas dēļ, kā arī tādēļ, lai būtu uz vietas vienmēr iespējamas nopietnas nelaimes gadījumā.

Būdams sev uzticīgs, pametu akas apakšu pēdējais, bet neparedzēti apstakļi radīja nepieciešamību nostādīt divus ekspedīcijas locekļus starpposteņos un līdz ar to piespieda mani pacelties agrāk par viņiem. Tomēr es biju pārliecināts, ka biedri mani par to nenosodīs!

Pametis Daniela Epelī balkonu apmēram pirms 15 minūtēm, atkal griežos un šūpojos 110 vienas puses uz otru pusi apmēram 50 metrus no tā, kad pēkšņi kustība uz augšu apstājas.

—   Hallo, Levī, kas nolicis?

—   Hallo, Kasierē! Nezinu precīzi, bet motors apstājies.

—   Ceru, ka jūs man nebūsiet inscenējuši apstāšanos benzīna trūkuma dēļ.

Pirmajās ekspedīcijas dienās, kad visi bija mundri un nenoguruši un kad mēs bijām tikai nelielajā akas dziļumā, pēkšņi nolika apstāšanās. «Kas tur pie jums notiek?» apjautājās speleologs, kas bija sācis uztraukties. «Galīgi nekas — benzīna nav. Tieši tagad ir laiks atvest to no Sentengrasas, tūlīt aizsūtīsim mūli.»

—   Nē, nē, — apgalvo Levī, — mums pašlaik pietrūktu nežēlības tik nejaukam jokam. Mēs zinām, ka jūs esat noguris, tāpat kā mēs visi. Pjērs Luī un Rosini apskata motoru, patlaban demontē sveces.

—   Ilm… demontē sveces. Nelādzīgi, — cs saku pats sev. — Parasti, kad demontē sveces, tas nozīmē, ka nezina, kāpēc notikusi apstāšanās. Pagaidīsim.

Lejā Daniels, nedzirdēdams vairs manus sāniskos grūdienus un neredzēdams mani aiz izciļņa, jautā, kas noticis.

—   Vareni. Viņi jūs pacienājuši ar «benzīna apstāšanos».

Un sāk atkal dziedāt, ko viņš var darīt stundām ilgi.

Levījautā:

—  Vai jūs tur svilpojāt?

—       Ai nē! Un man jums jāatzīstas, ka nav ne mazākās vēlēšanās to darīt. Visi šie krāmi neciešami velk uz leju, un gurnu siksnas griežas miesā.

Levī paliek pie sava:

—   Bet nupat taču, šajā brīdi jūs svilpojāt?

—       Nu nē! Bet pagaidiet… jā, protams, tas ir Daniels. Viņš pamīšus gan svilpo, gan dzied.

—   Bet es nemaz nedzirdu viņa balsi.

—       Tomēr viņš klaigā pilnā rīklē, un viņa dziedāšana ir daudz skaļāka par svilpošanu.

Vai tikai Levī nebija vienkārši atradis ieganstu, lai mani izklaidētu un uz laiku liktu aizmirst piespiedu apstāšanos? Bet viņš atkal neatlaidīgi lūdz mani pateikt Danielam, lai tas svilpotu un dziedātu pēc kārtas. Daniels izpilda uzdoto numuru, un atkal tas pats atzinums, ka kliedzienus un dziedāšanu Levī nedzird, kamēr svilpotās melodijas aizsniedz viņu caur manu telefona klausuli, kas cieši piespiesta pie mutes un atrodas 50 metru attālumā no Daniela.

So akustisko mīklu atrisināt at|ausim speciālistiem.

Kas attiecas uz mani, tad šī mīkla, lai gan ļoti interesanta, nepalīdzēja aizmirst nepatīkamo stāvokli, kas pamazām kļuva nepanesams.

Esmu pilnīgi saspiests zem smaguma, lenču un siksnu sagraizīts un lēni grozos te uz vienu, te uz otru pusi diemžēl tālu no vertikālajām sienām. Nav iespējams apstāties un kaut vai mazliet atvieglot savu stāvokli, pieķeroties ar pirkstiem aiz kaut kādas virsmas.

Lai novirzītu domas no grūtā stāvokļa, kas bija kļuvis mokošs, cenšos atkal atcerēties Agur Maria, gracias betliia.

—   Nē, nekas neiznāk — grūta ir basku valoda.

Mainīsim tematu. Parēķināsim. Izņemot īslaicīgo Ma-

zeresas apmeklēšanu, mana uzturēšanās bezdibenī būs bijusi desmit dienu un desmit nakšu ilga, ko pazemē var izteikt kā divdesmit naktis, jo nakts te ir mūžīga. Divdesmit naktis! Un tas varbūt vēl nav viss…

—   Hallo, Levī! Kādā dziļumā es atrodos?

Vinčai ir ciparnīca, uz kuras katru minūti var redzēt, kādā līmenī atrodas nolaižamais (vai paceļamais).

—   Jūs esat 170 metru dziļumā, tas ir, akas vidū.

—   Hallo, Levī, cik pulkstenis?

—   Pulkstenis ir divi naktī, nabadziņ!

—   Un kas par dienu?

—       Tagad jau divas stundas pie mums ir pirmdiena, 1953. gada 19. augusts.

Vienkāršais jautājums un ne mazāk vienkāršā atbilde pēkšņi lika man aizsvilties.

—        Hallo, Levī! Man ienāca prātā kaut kas gan pilnīgi normāls, tomēr diezgan ārkārtējs, katrā ziņā ar mani tas notiek ne biežāk kā vienu reizi gadā.

—   Kas tad tas tāds ir? — viņš ieinteresējās.

—   19. augusts ir mana dzimšanas diena.

—       Tad pateicieties šai avārijai. Ja jūs būtu jau ārā, tad jums būtu visbanālākā dzimšanas diena, turpretim tagad…

—       O jā! Protams, šī diena paliks atmiņā. Es ilgi atcerēšos savu piecdesmit sešu gadu jubileju, ko sagaidīju bezdibenī.

—   Un vēl kādā bezdibenī! — piebilda Levī.

šī avārija (piesērējušas sveces) ekspedīcijas laikā bija vienīgā; mehānisms visu laiku strādāja nevainojami. Apstāšanās nebija ilgāka par 30 minūtēm, bet šīs 30 minūtes bija ilgs un nežēlīgs pārbaudījums. Tāpēc sevišķi skaista likās zvaigznēm nosētā nakts debess zilgine un sevišķi augstu tika novērtētas ērtības telti, kura mums ar Levī bija kopēja un uz kuru mēs, klupdami un grīļodamies kā mēnessērdzīgi, devāmies starp pēdējām Pjersenmartēnas klintīm — šoreiz virszemes klintīm.

*

* *

Ekspedīcija neatmaksājas tikai ar interesantu piedzīvojumu, tīri sportisku rezultātu un iespaidīgu pasaules dziļuma rekordu vien.

Ja speleoloģija ir sports, tad tā ir arī zinātne, turklāt daudzpusīga un aizraujoša zinātne.

Pjersenmartēnas bezdibenī tika savākti daudzi paraugi, izdarīti ģeoloģiski un meteoroloģiski novērojumi un secinājumi. Izpētītas un reģistrētas fizikāli ķīmiskas un meteoroloģiskas parādības (erozija, temperatūra, gaisa strāvas, migla, kondensācija, jonizācija).

Mēs jau iepriekš zinājām, ka alas fauna būs ļoti trūcīga augstā novietojuma un alas zemās temperatūras dēļ un ka tā var sastāvēt tikai no dažiem mikroskopiskiem dzīvniekiem troglobijiem33 , kas pielāgojušies ļoti grūtajiem eksistences apstākļiem.

So apsvērumu gaismā mūsu kolekcija bija lieliska: astoņi dažādi pa daļai ūdens, pa daļai zemes troglo- biji, kuri gausi eksistēja bezdibenī.

Sie ir zemes virsū dzīvojušu un jau pirms miljoniem gadu no tās izzudušu būtņu relikti — dzīvas fosilijas, tāpat kā slavenā zivs coelacanthe. To pētīšana ir ļoti interesanta un var dot zināmu skaidrību par kontinentu un jūru konfigurāciju pagājušajos ģeoloģiskajos laikmetos. [13]

Un beidzot, mūsu galvenā uzmanība bija pievērsta hidroģeoloģijai.

Agrāk nezināma apakšzemes strauta atklāšana, ko veica Lubēns bezdibeņa dziļumā, bija notikums, kas ieinteresēja speciālistus un piešķīra vēlākajām ekspedīcijām alā ļoti lielu praktisku nozīmi no elektrorūpnie- cības viedokļa. Pjersenmartēnas bezdibenis turēja savu solījumu.

Mūsu lietotais strauta ūdens krāsošanas paņēmiens parādīja grifona atrašanās vietu 7 kilometrus no bezdibeņa un 1200 metrus zemāk Sentengrasas upes ielejā.

1953. gada darbi bija devuši iespēju izsekot strautam pazemē gandrīz 3 kilometru garumā un nokāpt 728 metru dziļumā.

Iekšējā topogrāfija, salīdzināta ar zemes virsas topogrāfiju, dos iespēju precizēt vietu, kur visērtāk izbūvēt kalna nogāzē horizontālu tuneli vairāku simtu metru garumā līdz pēdējai, Verna zālei. Tādējādi izdosies sagūstīt strautu, izvadīt to zemes virsū un no 600 metru augstuma pa caurulēm pievadīt centrālās hidroelektrostacijas turbīnām. Sā projekta realizēšana dos valstij miljoniem kilovatstundu gadā un it īpaši dos iespēju Sentengrasas ielejas iedzīvotājiem, kuriem vēl nav elektrības, iztikt bez petrolejas lampu gaismas.

So stāstu par Pjersenmartēnas bezdibeni, es domāju, ir atļauts noslēgt ar vārdiem, ka reti kad speleoloģiska ekspedīcija ir sadūrusies ar tik daudzām grūtībām un briesmām un reizē ar to beigusies ar tik labiem rezultātiem. Tā diemžēl maksāja dzīvību labākajam no mums. Tomēr mēģinājums bija jāizdara. Tā iznākums 1953. gadā mūs atalgoja, attaisnoja un atrieba par kritiku, par dzēlīgajiem jokiem un par absolūti nepatiesajiem vai apmelojošajiem ziņojumiem, kas trīs gadus, dzenoties pēc sensācijas, tika ievietoti dažos preses orgānos, kamēr mēs klusējām, jo strādājām un bijām pakļauti briesmām visdziļākajā pasaules bezdibeni.*

* Kad EDF izbūvēs tuneli līdz pēdējai bezdibeņa zālei, tad, balstoties uz Francijas nivelēšanas datiem, bus iespējams vēl precīzāk uzzināt bezdibeņa dzijumu.

OTRA DAĻA

SARAKSTĪTS PAZEMĒ

«Gaisma tumsa»

I nodaļa

KRISTĀLU VĀCĒJA ATMIŅAS

«Laimīgs tas, kuru uztur Iemīļotais darbs.»

B. Sovs

Apmēram 1910. gadā divpadsmit trīspadsmit gadu vecs zēns zagšus iznāca no kādas Pireneju grotas Senmartorī tuvumā Augšgaronnas departamentā. Svecītes gaismā jaunais speleologs iesācējs (kas neko nezināja par speleoloģiju un pat nezināja šo barbarisko vārdu) nupat bija izstaigājis vairākus simtus metru garo alu no viena gala līdz otram. Bērnam, kurš iegājis tālu pazemē, pastaiga bija spēcīgu iespaidu pilna.Tagad viņš iznāca zemes virsū, līzdams zem zemajiem griestiem četrrāpus, pareizāk sakot, uz «trim kājām», jo vienā rokā viņš nesa, pie krūtīm spiezdams, lielu saini.

Kādu dārgumu iznesa zēns no alas? Pēc kāda laupījuma šis jaunais Jazons bija devies pazemē?

Acīm redzot, nekā līdzīga «fabuleux metai c/ue Ci- pango murlt dans ces minēs lointaines» [14] , tomēr reizē ar to dārgums viņa acīs bija ārkārtīgi liels un viens no pirmajiem ieguldījumiem kolekcijā, kura vēl nebūs pilnīga pat pēc 40 gadiem un laikam gan netiks pabeigta nekad . — tik daudzveidīgi un tik neizsīkstoši ir tās objekti.

Reiz grotas dziļumā pēc ilgas iešanas, nolaišanās pa virvi no vertikāla izciļņa un rāpšanās pa stāvu, ma- lainu nogāzi es nonācu līdz nelielai zālei ar krauji slīpu pamatu, kur no griestiem nokarājās skaisti tievi un gari stalaktīti.

Sie tievie un garie Damokla šķēpi, kurus biju pamanījis kādā no iepriekšējiem apmeklējumiem vājā, nevienmērīgā sveces gaismā, šķita man tik krāšņi, ka baidījos tiem pieskarties.

Bet doma par šiem stalaktīliem nemitējās vajāt un kārdināt mani. Tāpēc dienā, kuru gribu aprakstīt, saņēmis dūšu, alkatības tirdīts, es atgriezos kā laupītājs, lai aiznestu vienu no šīm brīnišķīgajām baltajām kon- krēcijām.

Izvēlējies vienu no stalaktītiem, es sagrābu auksto lāsteku pie pamata, tur, kur tā bija piestiprināta pie griestiem. Ar īsu sprakšķi stalaktīts notrūka — un tad jau manā īpašumā ir akmens šķēps, kas vēl vibrē rokā.

Cik tas balts un tīrs! Un cik trauslam tam jābūt! Mani sāk mocīt sirdsapziņas pārmetumi, ka esmu norāvis kristāla šķēpu, kas vairāk piestāv ercenģeļa rokai nekā zēna rokām, kurš droši vien sadauzīs to, izdarot atceļā kādu neveiklu kustību.

Tagad jāiziet no alas ārā un nesadauzot jāaiznes laupījums līdz mājai.

Todien es spēru pirmos soļus, lai iegūtu iemaņas, kas nepieciešamas neiedomājamas piesardzības ievērošanai, pārnēsājot ārkārtīgi trauslus paraugus.

Rūpīgi ietinis stalaktītu, devos ceļā un pēc daudziem uztraukumiem un pūlēm, kuras nav grūti noģist, iznācu zem klajas debess un ar velosipēdu ātri aizbraucu līdz mājam.

Tur visas izlietotās pūles ar uzviju tika atalgotas, mani vecāki sajūsminājās par parauga krāšņumu, salīdzinādami to ar antīkajiem oniksiem un marmoriem.

Atmetis ikkatru kautrību, es triumfēju un uzstādīju stalaktītu goda vietā savā mazajā minerālu kolekcijā.

Ar kādu sirds drebēšanu izlasīju kādā ģeoloģijas mācību grāmatā stalaktītu veidošanās procesa aprakstu! Tolaik mani pilnīgi apmierināja elementārais un pavisam nepilnīgais izskaidrojums.

Vēlāk, daudz vēlāk es uzzināju, cik tas viss ir ļoti daudzveidīgi un sarežģīti.

Tolaik es, protams, nevarēju zināt, ka mana agrīnā bērna tieksme 1111 iedzimtā mīlestība uz tuvējām grotām

Zirga siluets Tibiranas alā

Ģipša ziedi no Sigaleras alas

Ģipša ziedi un pūkas

Zozefs Bidegēns palīdz Norbēram Kas- terē aplikt ietērpu

Apakšzemes ezers

Stalaktiti un stalagmiti

Ledus kolonna

Starp ledus kolonnām

Led us ala. Pie ledus kolonnas

Caurredzami Iedus veidojumi

Sikspārnis

Marija un Raimonds Kasterē, pilnīgi apraduši ar sikspārņiem, rotaļājas ar viņiem

kļūs par nepārvaramu dzinu, īstu aicinājumu un padarīs mani par dedzīgu speleologu, kas nekad nekļūs sev neuzticīgs. Turklāt kā gan es būtu varējis nojaust, ka šī pirmā zādzība pazemē bija pirmais posms alu stalaktītu un kristālu kolekcionāra garajā ceļā?

Bet tūlīt jāpiebilst, ka man vienmēr ir pieticis goda sajūtas, lai nekļūtu par kolonnu sistemātisku postītāju un apakšzemes krāšņumu zagli, kāds, piemēram, bija Bifons, kas licis veseliem vezumiem izves^Arsisirkiras grotu kolonnas, stalaktītus un stalagmītuī, lai tos uzstādītu gar Botāniskā dārza alejām.

Cik daudz gan «dabas apvainošanas» noziegumu pastrādāts, lai izdaiļotu baseinus un fontānus, lai attēlotu klinšainus stūrīšus un ierīkotu mākslīgas grotas parkos un sabiedriskos dārzos! Es personīgi zinu dabiskas alas, kas iekārtotas apmeklētājiem, izmantojot no citām alām ar kravas mašīnām atvestas kolonnas un konkrē- cijas… Tas ir vandalisms lielā mērogā, dabas bagātību izlaupīšana, kas pelna vislielāko nosodījumu.

Tāda masveidīga, dumja laupīšana nekad nav bijusi mūsu roku darbs.

Pretēji postītājiem, kas cērt alu kolonnu mežus, mēs vācām tikai to, kas mums sevišķi patika — minerālu puķes un skaistus kristālus.

Varam pat apgalvot lasītājam, ka vienmēr atstājām neskartus sevišķi skaistus stalaktītu pušķus, no kuriem kaut ko atņemot, neglābjami būtu sabojāts apakšzemes dekorāciju daiļums. Un tikai apslēptos, grūti pieejamos stūrīšos, dažu alu lielos dziļumos, kur bieži vien nokļuvām pirmie un kur varbūt neviens nekad vairs neieies, mēs visbiežāk vācām paraugus. Mūsu mīlestība uz apakšzemes daiļumiem nekad nebūtu samierinājusies ar sirdsapziņas pārmetumiem un atmiņām par apakšzemes brīnumu postīšanu (lielu vai mazu).

Es to uzsveru tādēļ, lai man nepārmestu, ka, pozēdams kā alu pasaules daiļumu aizstāvis, es pats butu bijis to iznīcinātājs.

Daudz gadu pagāja no tā laika, kad paņēmu savu pirmo stalaktītu, līdz tai dienai, kad es, negaidot uzgājis cita veida vienreizīgus veidojumus, nolēmu savākt kolekciju no dabiskiem mākslas darbiem, kurus dabai patīk radīt noslēpumainajās un tumšajās apakšzemes darbnīcās.

Todien es sāku Augšgaronnā pētīt Valješas jeb Ka- žiras grotu, ko nupat biju atklājis, iepriekš attīrījis zem lielu, ar sūnām apaugušu akmeņu kaudzes paslēptu ieejas caurumu.

Pēc ilgas, lēnas klaiņošanas pa līkumainiem koridoriem nonācu līdz zālei un apstājos, lai palūkotos uz interesantiem stalaktitiem, kas nokarājās no griestiem, un šī apstāšanās deva man iespēju sadzirdēt tekoša ūdens skaņu, pareizāk sakot, kaskādes dunoņu, ko pastiprināja alas rezonanse.

Ieinteresēts turpināju ceļu un drīz vien iegāju vestibilā, kas pacēlās uz augšu un kur pa akmeni plūda strautiņš. Visa apkārtne tā atgādināja Zila Verna aprakstu «Ce|ojumā uz Zemes ccntru», ka es neviļus salīdzināju sevi ar Akselu, kas pazudis zemeslodes dzīlēs un iet gar strautu, lai atgrieztos pie tēvoča profesora Lidenbroka un gida Hansa. Bet, paldies dievam, es nebiju apmaldījies! Un tomēr biju stiprā savas vientulības iespaida šajā nepazīstamajā alā, kur biju pirmais apmekletājs.

Pagājies gar strautu uz augšu, atradu nevis ūdenskritumu, bet gan tikai nelielu kaskādīti, kas krita lejup no plaisas velvē. Skaņas, kas cēlās no ūdens krišanas un tā izšļakstīšanās uz akmens klona, no tālienes radīja liela ūdenskrituma trokšņa ilūziju. Atkārtoju vēlreiz, ka pazemē viss liekas palielināts, viss pieviļ mūsu sajūtas: noietais attālums, šķēršļoto zāļu apmēri, skaņas …

Noguris, jo biju nopūlējies, paplašinādams ieeju, apsēdos atpūsties. Bet tūdaļ, liela uztraukuma pārņemts, pielēcu kājās. Raudzīdamies apkārt, biju mehāniski paskatījies uz ūdens strūklu, kas krita no griestiem, un pec tam uz mazo baseinu, kur ūdens sakrājās. Te es ieraudzīju to, ko ilgus gadus biju veltīgi meklējis, un jau biju sācis domāt, ka atrast to nav iespējams, — alu pērles!

Alkatīgi raugos uz konkrēcijām, kas kopš sendienām tiek uzskatītas par ārkārtīgu retumu un arī tagad ir ļoti retas, kaut gan alu pētījumi kļūst arvien biežāki. Metos

zem dušas strūklām, nepievērsdams tām uzmanību, un riekšavām sme|u ūdenskrātuvē gulošos dārgumus. To tur ir simtiem, visdažādākā lieluma — no baloža olas līdz kniepadatas galviņai; bet visiem tiem ir pilnīgi sfēriska forma, tie ir gludi nopulēti un sastāv no blīvas vielas dzintara krāsā. Izmeklēju pašus lielākos un, aizgājis tālā-k no līstošā ūdens, nosēžos, lai patīksminātos par savu atradumu.

Bet vispirms — kas ir alu pērles jeb pizolīti, kā tās dēvē mineralogi? Tas ir kalcija karbonāts, parastais kalcīts, tāpat kā visi alu stalagmīti. Bet alu pērļu rašanās un izveidošanās mehānisms ir pavisam savdabīgs un iespējams tikai ārkārtējas apstākļu sagadīšanās rezultātā.

Jāiedomājas kaskādīte, kas līdzīga te sastaptajai, tas ir, lai ūdens krišana nebūtu ne ļoti vāja, ne ļoti stipra un lai rezervuārā, kur ūdens krīt, rastos nelieli virpuļi. Ja baseinā nokļūst smilšu graudiņi, tie nepārtraukti griežas un tiek noapaļoti. Peldēdamas stipri kaļķotā ūdenī, kas bieži vien pārsātināts ar kaļķi, šīs mazās lodītes pamazām pārvelkas ar koncentriskām kalcīta kārtām. Visu laiku bangojošais ūdens peļķītē liek šim dražē nepārtraukti grozīties līdz tam laikam, kad pērle kļūst pārāk liela un smaga un vairs nevar griezties. Tad tā apstājas, piestiprinās pie baseina dibena vai pie savām kaimiņienēm, deformējas un pārvēršas par pauguriņu, kas kļūst arvien masīvāks un neregulārāks. Bet, kad konkrēcija ir apaļa un kustas brīvi, — tā ir pati interesantākā stadija; tieši šajā stadijā var atrast nevainojamas pērles.

Šajā gadījumā liktenis, kas labvēlīgs kolekcionāriem, bija izdarījis man labu pakalpojumu.

Pērļu vākšana Kažiras grotā (es no tām izgatavoju brīnum jauku kaklarotu, kas tika sakomplektēta pēc pērļu lieluma ar pašu lielāko vidū) pamodināja manu kaislību uz konkrēcijām un padarīja mani par apakšzemes kristālu vācēju. Agrāk visi mani pētījumi koncentrējās uz mūsu aizvēsturisko senču atstāto sienu gravējumu un gleznojumu meklēšanu, uz sikspārņu novērošanu un citiem pētīšanas priekšmetiem, bet kopš tā laika es uzmanīgi pētīju arī velves, lai atrastu interesantas konkrēcijas, kuras varētu iznest no alas kolekcijas papildināšanai. Manos apakšzemes ce|ojumos labvēlīgu gadījumu netrūka.

Ne visas grotas ir skaistas — tas ir fakts. Ne visi dobumi ir feju pilis un ne visi tie slēpj sevī «Arābu pasaku» krāšņumu. Daudzās alās nemirdz «tūkstošiem dārgakmeņu» un «dimantu ugunis», ka lasāms senos, ļoti fantastiskos aprakstos.

Agrākie autori — ar retiem izņēmumiem — neprata saskatīt alās neko citu kā tikai uz sienām esošo veidojumu tīri ārējo, dekoratīvo pusi, naivi piedēvēdami šos veidojumus kaut kādai fantastiskai «minerālu veģetācijai». Tas viņus atbrīvoja no visiem tālākiem, īstiem izskaidrojumiem; tiesa gan, izskaidrojums ne vienmēr ir iespējams, un dažreiz mīkla paliek mīkla.

Kaut gan mēs dedzīgi cienām apakšzemes pasaules ainavas un rotājumus, kas bieži vien ir neparasti daudzveidīgi un apbrīnojami pēc izskata, tomēr atzīstam, ka pareizi jānovērtē būtībā maznozīmīgie stalaktīti, kurus kopš sendienām ļoti bieži apraksta māksloti svinīgā, puķainā un pārspīlētā tonī.

Martelam — alu zinātnes radītājam un popularizētājam par godu jāsaka: viņam izdevās nobremzēt šo pārspīlēšanas tendenci. Kā objektīvs novērotājs ģeologs viņš klasificēja un apzīmēja pēc ģenētiskās pazīmes konkrēcijas un kristāliskos veidojumus un izteicās, ka «tās ir tikai skaistas detaļas, kurām autori pievērsuši pārāk daudz uzmanības alām veltītajos darbos un kuru aprakstījums lielākoties ir poetizēts».

Šoreiz, tāpat kā daudzos citos gadījumos, grūti izšķirties starp parastā skatītāja (kas jūtīgi tikai pret skaistumu un formu) tiešo un paviršo sajūsmu un zinātnes cilvēkiem, kas ieinteresēti tikai zinātniskā izskaidrojumā. Tas ir mūžīgais konflikts starp dzejnieku un tehniķi, starp bērnu, ko saista zieda krāsa un skaistā forma, un botāniķi sistemātiķi, kas redz zieda tikai tā fizioloģiju un klasifikāciju.

kā vienmēr, taisnībai jābūt kaut kur vidū.

Bet sākumā, pienācīgi novērtēdami zinātni, pateiksim dažus nepieciešamus vārdus par konkrēcijam, lai turpmāk veltītu vairāk uzmanības citam tematam, kas nav tik zinātnisks un labāk atbilst vienkāršajam nodaļas nosaukumam «Kristālu vācēja atmiņas».

Nosaukumi «stalakiīti» un «stalagmiti» nebūt nav labskanīgi (vācu vārds «Tropfstein» — pilienakmens — ir daudz labāks ar savu vienkāršību un izteiksmību). Dažreiz, pat diezgan bieži, rodas šaubas, vai pareizi tie pieskaitīti sieviešu dzimtei [15] , un, izņemot to, ka šie vārdi cēlušies no grieķu valodas, ne katrs noteikti zina, vai stalaktīts nokarājas no griestiem un stalagmīts paceļas uz grīdas vai otrādi. Pastāv gan ērts mnemonisks paņēmiens iegaumēšanai: «tit» — krītošais un «mit» — uz augšu kāpjošais. [16]

Vēl vairāk mulsina ļoti dīvainas starpformas, īstas kristalogrāfijas mīklas, kurām dots ekscentrisko stalaktītu nosaukums (jo tiem nav vertikālās ass), turklāt tos dēvē par ekscentriskiem arī tādā nozīmē, ka šie veidojumi tiešām ir pārsteidzoši un neparasti.

Ilgu laiku nebija zināms, kā rodas un izveidojas stalaktīti, un tāpēc pastāvēja visdažādākās un pasakainākās hipotēzes. Tagad labi zināms, kā tie rodas un kādi ir to veidošanās procesi, vismaz vispārīgos vilcienos, kaut gan vēl ir dažas mīklas. Ūdens piliens, krizdams caur atmosfēru, kā arī iespiezdamies augsnes humusā, piesātinās ar ogļskābo gāzi un veido vāji skābu šķīdumu; šis šķīdums, nonākdams kontaktā ar kaļķa iiezi, kurā tas cirkulē, izšķīdina bezgalīgi mazu ieža daļu.

Piliens iekļūst plaisās, izsūcas, izfiltrējas caur iežu slāņkopu un, beidzot, paliek pie alas griestiem.

Te sākas tā iztvaikošana, kas koncentrē tajā esošo kalcija karbonāta šķīdumu34 , un pēc tam piliens aiz smaguma nokrīt no griestiem, atstādams daļu kalcija karbonāta pie ieža, kur tas kristalizējas kalcīta formā. Krizdams uz alas klona, piliens izšļakstās un atstāj vietā, kur tas saskāries ar klonu, otru savu kalcija karbonāta daļu. Nemitīgā gadiem, simtiem gadu vai tūkstošiem gadu ilgā pilēšana liek veidoties stalaktī- tiem un stalagmītiem atkarībā no tā, vai tie nokarājas no augšas vai paceļas no apakšas.

Stalaktīti parasti ir tievi un smaili un atgādina ledus lāstekas, kas ziemu atkušņa laikā nokarājas no jumtu malām. Stalagmiti, kas zemei pieplakuši un mazāk regulāri, ir līdzīgi ķegļiem.

Pamazām palielinādamies, stalaktīti un stalagmīti, kas atrodas cits citam pretim, galu galā savienojas un izveido kolonnas, kuras paceļas no alas klona līdz griestiem.

Stalaktītu un kolonnu lielāki vai mazāki apmēri nedod iespēju, kā to uzskatīja agrāk, pat aptuveni noteikt to vecumu. Augšanas lielā nevienmērība, kas atkarīga no dažādiem ļoti mainīgiem faktoriem, padara veltīgu ikkatru mēģinājumu hronoloģiski novērtēt šos veidojumus, pamatojoties uz to augšanas ilgumu un ātrumu.35 Un tomēr gandrīz droši var teikt, ka lieli monumentāli stalagmīti, kādus daudz var redzēt pazemē, ir radušies tūkstošiem gadu ilgā laika posmā.

Kaut gan būtu ārkārtīgi grūti un arī nevajadzīgi mēģināt šos dabas skaistumus klasificēt pēc to apmēriem, tomēr minēsim, ka paši grandiozākie, paši augstākie stalagmīti atrodas Avenarmānas alās (Lozērā) un Avendorņakas alās (Ardešā), kur tie grupējas valdzinošos, pasakainos ansambļos, kas sastāv no simtiem zvīņainu stabu, dažreiz 20—25 metru augstumā. «Nav iespējams,» raksta Martels par Avenarmānu, «aprakstīt šos kalcīta kokus, īstas akmens cipreses, kuru ansambli, kas nosaukts par «Mūžamežu», var uzskatīt par alu apoteozi. Nevienā alā pasaulē nav nekā līdzīga. Tas ir viens no pašiem apbrīnojamākiem apakšzemes atradumiem.»

Bez citām lieliskām kaļķa būvēm vēl jāmin šādas: Kauņodelasgufiosas alā (Arjēžā) «Monuments», kas sasniedz 25 metru augstumu; Agtelekas grotā (Ceho- slovakijā) 36 «Astronomiskais tornis» 20 metru augstumā; Dargiiānas grotā (Lozērā) «Zvans» — 18 metru; «Kuģis» un «Milzu stabi», kā arī «Ērģeles» Avendor- ņakā (Ardešā), «Kareklis» Padirakā (Lotā) utt.

Stalaktīti un stalagmīti un vispār visas kalcīta nogulas no apakšzemes ūdens alu dzīlēs, pieņemdamas visdažādākās formas, veido visdīvainākā izskata dabiskās būves, rada dīvainus, bieži vien ļoti gleznainus, dažreiz mīklainus veidojumus, piešķirot dažām alām pasakainu izskatu.

Visos laikos cilvēka iztēli pārsteidzis šo visdrosmīgāko sapņu cienīgo rotājumu krāšņums un spožums. Cilvēka fantāzija nometināja alās pasaku būtnes, saskatot to formas un siluetus vairāk vai mazāk gleznainos veidojumos, kas piepilda alas.

Mēs nerunāsim par bieži vien cits citam līdzīgām dabas dīvainībām — lusus naturae, pie kurām pieder: minareti, kapakmeņi, baldahīni, zvani, sēnes, pagodas, dažādas statujas un dzīvnieki; ar nedaudziem izņēmumiem būtu pavisam aplam un nevajadzīgi tos uzskaitīt un atkārtot tūristu pavadoņu komentārus alās.

Tomēr jāpakavējas pie dažām grotām, kurās ir nevis parastās kalcīta konkrēcijas, kādu ir daudz arī citās alās, bet gan daudz retāki veidojumi, tik ļoti nedabiskas un tik lielā mērā ar smaguma likumiem nesaskanošas formas, ka tās nosauktas (kā jau teikts) par ekscentriskajiem37 stalaktītiem. Tiešām, viss ārkārtīgi drosmīgais, maksimāli fantastiskais raksturo šos apbrīnojamos kristāliskos veidojumus, kas spēj iedzīt strupceļā. Parasti ļoti tievi, gandrīz pavedienveidīgi tie svēr- teniski nokarājas 110 griestiem, pēc tam saliecas, turpinās zem taisna leņķa vai spirāles veidā, izlaiž taustekļus dažādos virzienos, dodas pie blakusesošiem stalaktītiem, saplūst ar tiem, pēc tam atdalās atkal, nozarojas uz dažādām pusēm, bet dažreiz atgriežas pie alas velves, no kurienes tie sākušies.

Tādus stalaktitus var redzēt Francijā dažās apmeklētājiem atvērtās alās; ar tiem sevišķi bagāta ir Tarnas departamentā esošā Kurniū (jeb Devēzas) grota, ko atklājis Montaņnuāra (Melnā kalna) Spelcologu klubs un kas nodota apskatīšanai tūristiem.

Granrokas grota Eizī (Dordoņā) ir ļoti neliela, bet to brīnišķīgi rotā vesels dzintara krāsas vai gluži caurspīdīgu ekscentru biezoknis. Augšpirenejos brīnum jaukai grotai ar apakšzemes upi, ko sauc par Medū, ir lejasdaļā viena siena, kura nosaukta par «Orhideju dārzu» un kuru nevar nosaukt citādi kā par brīnumu.

Bet ir arī vēl jaukākas: divas Pireneju alas, kuras man bija laime un gods personīgi atklat, — tās ir Sigalēras grota (Arjēžā) un Esparosas bezdibenis (Augšpirenejos).

Par šīm alām stāstīts nodaļā «Skatiens pagātnē», tāpēc es pie tām nepakavēšos, bet ieminos tikai tādēļ, lai vēlreiz pateiktu un uzsvērtu, ka tajas atrodas viskrāšņākās un visbrīnišķīgākās kristalizācijas formas, kadas vien var redzēt pazeme.

Tur var tīksmināties ap dīvaino, brīnišķīgo «minerālo veģetāciju»: pūciņas it kā no gulbja dunam, spalvu pušķi un sultāni sniega baltuma un tik plāni un ar tik daiļu uzbūvi, ka tiem nevar līdzināties neviens zieds. Bez tam «ģipša puķu» košumdārzi un mūri, kā mēs tos iedēvējam, pēc savas minerālās dabas ir nemainīgi. Sīs puķes nepazīst novītumu un nāvi kā to augu valsts māsas. Alu «ģipša puķēm» nav dzīvības, gaismas un siltuma, tās nolemtas mūžīgai tumsai, bet visa ta vietā vienmēr paliek svaigas, nevainojami baltas un mirdzošas. Tās ir nemirstīgas puķes.

Citas alas arī atklāja musu acīm savu brīnum skaisto apakšzemes rotu, bet tās mēs neuzskaitīsim: baidāmies no alkatības, nepārvaramas vēlēšanās iegūt, ko izraisa šie brīnišķīgie ziedi. Un, ja mums izdevies savākt kolekciju, ko speciālisti uzskata par unikālu, tad mēs zinām, ar kadam grūtībām un ar kādu neticamu piesardzību vajadzēja savākt šīs greznumlietiņas, lai iznestu tās laimīgi no alām.

Saprātīgs un godprātīgs kolekcionārs apzinās, ka daži stalaktīti nekad neatradīsies viņa kolekcijā: tie ir pārāk trausli, tos nedrīkst pārnest un pat nedrīkst aiztikt. Tiem japaliek apakšzemes ietvaros, kur tie saista uzmanību, kur ap tiem ilgi pūlējusies daba, lai priecinātu aci tiem retajiem, ļoti retajiem privileģētajiem, kuriem palaimēsies ap tiem tīksmināties. Jāsaņem visi spēki, lai pretotos kārdinājumam aiztikt tos un aiznest no alas. Mazākā pieskaršanās ir fatāla tiem, un zaglis, ko pārņēmušas šausmas, redz, cik pilnīgu un neizlabojamu postījumu viņš izdarījis. Kristāliska šķindoņa, pa klonu izkaisījušās drumslas — tas ir viss, kas paliks pēc mazākā mēģinājuma iegūt kadu no tādiem šedevriem; jāapmierinās ar to uzmanīgu, godbijīgu vērošanu, apvaldot savas tieksmes un aizturot elpu.

Lai paņemtu kolekcijai vienu ekscentrisko ģipša puķi, kas spētu izturēt pārnēsāšanu, bieži vien tās pamats jāietin kabatas lakatiņā un jacenšas paraugs tā atdalīt, lai tas nesāktu vibrēt un nesairtu. Dažreiz jāzāģē ar metāla zāģīti ļoti lēni, ļoti saudzīgi, lai no trīcēšanas nenobirtu atzarojumi, pavedieni un adatas, kas klāj stalaktīta ķermeni.

Atdalīt trauslo paraugu vienmēr ir pa spēkam prasmīgam speleologam, ja viņam uz to «ir nags»; bet, kad paraugs ir atdalīts, tieši tad neuzmanīgajam, kura rokās nokļuvis pārak vārīgais paraugs, sākas īstās grūtības un mocības. Par tā iesaiņošanu — pat vatē— nevar būt ne runas: daži veidi neiztur ne mazāko kontaktu, lai cik liegs tas būtu.

Mēs zinām, ar kādām pūlēm jāsamaksā par vienu no alas iznestu tīmekļveidigu stalaktītu!

Tikai tad, kad tāds zirnekļa pavediens ir jūsu pirkstos, jūs sākat saprast, kādu bezprātību esat izdarījis, nolemdams aiznest to mājās.

Ka gan nokļūt ar to līdz zemes virsai cauri sarežģītiem apakšzemes labirintiem, kas ir stipri šķēršļoti, dažreiz kraujaini?

Jārāpjas augšā, jākāpj lejā, jālīkumo, jālien ar visiem iespējamiem paņēmieniem, visos iespējamos stāvokļos ar vienu vienīgu domu, ar vienu mērķi: par katru cenu izvairīties no mazākā trieciena, mazākās saskaršanās, nekur nepieskarties ar ārkārtīgi neērto, trauslo paraugu — nesveramo kristālu pušķīti, brīnišķīgo ģipša puķi, kas krampjaini sažņaugta rokā, vai arī paglābt zariņu, tikpat skaistu — ko gan es runāju! — daudz skaistāku nekā nosarmojis priedes zariņš un daudz trauslāku. Es atceros, reiz mums ienāca prātā piekārt paraugu pie vilnas pavediena, lai tas netrīcētu un negrieztos, un tā to nest. Bet kas tā bija par pastaigu! Es trīcu, atcerēdamies to. Kilometru garajā apakšzemes ceļa es nespēru nevienu soli bez drebēšanas, bez cenšanās neļaut bīstami sašūpoties manam apgrūtinošajam un nesveramajam kristālam, bet vajadzēja rāpties uz augšu pa klinšu sablīvējumu, nokāpt pa mālainu nogāzi, kas bija slidena kā ziepes, līst pa šauru eju…

Grūtību apoteoze bija rāpšanās pa virvju kāpnēm, ko es veicu, turēdams vilnas pavedienu zobos un noliecis galvu cik vien var uz sāniem, lai kristāla zariņš nekādā ziņā nepieskatros kāpņu pakāpieniem vai manām krūtīm. Kamēr es veicu šos žongliera vai ekvilibrista vingrojumus, kas atgādināja ārprātīgā krampjus, sieva man rādīja gaismu, palīdzēja, lika uz pakāpieniem manas kājas, bīdīja, vilka. Viņai vienai pašai vajadzēja uzvilkt kāpnes, satīt tās un nest…

Iznākuši bez katastrofas zemes virsū, mēs ar ārkārtīgu piesardzību piekārām dārgo paraugu pie koka zara, un es varēju atliekties un atpūsties. Pēc tam vajadzēja iet pa mežu, izvairoties no zaru jūkļa, lai nokļūtu līdz mašīnai, kas bija atstāta uz ļoti slikta ceļa.

Sieva nosēdās pie stūres un vadīja mašīnu ļoti lēni, ļoti uzmanīgi, cenzdamās izvairīties no grūdieniem, bet es pieliku visas pūles, lai mazinātu mana dārguma šūpošanos.

Todien es devu sev vārdu neielaisties vairs tādās avantūrās. Tādus zvērestus esmu devis daudzkārt! Bet pēc pūlēm nāca atalgojums, un mēs atkārtojām to pašu, tiklīdz nolādētais un dārgais paraugs bija ieņēmis savu vietu vitrīnā, kur tas uz laiku aizēnoja citus dārgumus, jo, pats par sevi saprotams, kaut arī bijām zvērējuši, tieši tāda pati procedūra atkārtojās atkal un atkal.

Citu reizi tā bija plāna daiļa kalcīta arabeska, līdzīga filigrānai stikla greznumlietiņai. Es to turēju zobos, bet lūpas noderēja par amortizatoru. Es nesmēķēju, un tāpēc man nav paraduma turēt kaut ko zobos, un šī trauslā un reizē smagā «pīpe» mani pilnīgi nomocīja. «Bet kāpēc gan šis savādnieks neturēja to pirkstos?» jūs jautāsiet. Tiesa gan, tas būtu bijis iespējams, ja es vienā rokā nebūtu turējis lukturi, bet otrā — vēl vienu stalaktītu, tik skaistu, ka nebija iespējams savaldīties un nepaķert to pa ceļam līdzi!

Līdzko sāk stāstīt par šiem pārnēsājumiem, kas veikti ar nebeidzamām grūtībām un visneērtākajos stāvokļos, tūdaļ uzplūst atmiņu vilnis. Kā lai aizmirst starp daudziem citiem gadījumiem to reizi, kad mēs ar sievu saderējām, kurš no mums iznesīs veselu sevišķi trauslu paraugu. Mums tiešām bija vajadzīgs stimuls, jo dabūt ārā no Sigalēras grotas dziļuma viņai apburošu ja- pāņu dārziņu un man elegantu stalaktītu, kas nosēts ar nevainojamām kalcīta adatiņām, bija drausmīgs pasākums. Mačs alas haosā, dažreiz ūdenī un uz slidenām nogāzēm bija ilgs, patiešām nomokošs un reizē interesants. Bet tad jau sāka likties, ka mūsu mocībām tuvojas beigas — vāja gaisma priekšā vēstīja, ka tur ala beidzas. Mēs divkāršojām modrību, veiklību un uzmanību. Acīm redzot, mūsu pūles vaiņagojas ar panākumiem un vakarā mēs novietosim ieguvumu drošā vietā, tas ir, stalaktītu vitrīnā! Vēl daži soļi horizontālā koridorā, kas pilnīgi brīvs no šķēršļiem un iziet tieši dienas gaismā, — un darbs būs padarīts līdz galam.

Elsodami mēs iznācām ax aequo (ar vienādu triumfu) zem portika, kur spilgtā gaisma ļāva aplūkot mūsu dārgumu krāšņumu. Sajā brīdi mana ceļabiedrene paklupa, nokrita, izstiepdamās visā augumā, un izlaida no rokām savu nesamo, kas, protams, sašķīda druskās. Instinktīvi viņa pagriezās uz manu pusi, lai redzētu manu triumfu. Diemžēl es sāku kratīties nevaldāmos smieklos, un satricinājums norāva galviņu manam brīnišķīgajam stalaktītam, tas arī nokrita, sašķīzdams sīkos gabaliņos. Rokā man palika tikai īss galiņš, tik niecīgs, ka es to tūlīt nosviedu pie iznīcinātajiem dārgumiem.

Kad paraugu raksturs to ļāva, mēs tos ielikām ar vati piepildītās kastītēs un iebāzām mugursomas. Tad, protams, nest bija vieglāk, kaut arī vajadzēja izvairīties no triecieniem un grūdieniem. Bet uztraukums vēl bija priekšā un tika atlikts līdz tam brīdim, kad vakarā kastītes tika atvērtas un kļuva redzami dažreiz brīnišķīgi, pilnīgi veseli muzeja eksponāti, bet dažreiz pilnīgi un nelabojami sabojāti priekšmeti. Visi iesaiņošanas paņēmieni, visi materiāli tika izmēģināti cits pēc cita.

Reiz kopā ar draugu Zermēnu Gatē un palīgu Marselu Ponu staigājām pa Esparosas bezdibeņa apakšstāvu, meklēdami stalaktītus.

Gatē ieraudzīja skaistus citrondzeltenus, caurspīdīgus kristālus, kas bija pārsteidzoši līdzīgi tuksneša smilšu rozēm.38 Tie bija piestiprinājušies pie akmens klona ar īsu kājiņu, kuru mans draugs atsita ar vieglu veserīša sitienu. Bez kaislības uz fotografēšanu pazemē Gatē vēl bija arī kaislība uz retām konkrēcijām. Kā ļoti metodisks cilvēks viņš vienmēr ņēma sev līdzi divas somas — vienu ar aparātu, otru ar nelielu tērauda griežņu komplektu un savākto kristālu iesaiņošanai domātām skarda kārbām un metāla futrāļiem. Saja otrajā, tā sakot, stalaktītu somā atrodas arī vates paketes un saites. Tās, protams, var noderet arī tad, ja kādu ievaino, bet Gatē ņem tas līdz tādēļ, lai iesaiņotu un sakravātu pārāk trauslus paraugus, kuri tādā veidā sasniedz paredzēto vietu nebojāti. Gulēdams vai tupēdams uz ceļiem, kolekcionārs rūpīgi ietin savu ieguvumu, sakravā to kastītēs, sasprādzē somu, pieceļas un dodas tālāk meklēt citus kristālus vai citus interesantus objektus.

Pons, kas bezmērķīgi čāpoja aiz mums, noliecās tajā vietā, kur Gatē nupat bija savācis kristālus (laikam gan, lai paskatītos, vai viņš nav aizmirsis kādu no tiem), un pēkšņi piecelās, vēcinādams kādu no grīdas paceltu priekšmetu: «Skatieties, sikspārņa spalva!» Mēs piegājām, neticīgi un zobgalīgi smaidīdami, bet viņš triumfējoši piebāza mums pie deguna sīku zīdainu putna spalviņu, turēdams to savos resnajos pirkstos. Tad mums spruka vaļā tādi smiekli, kādus laikam gan nekad nebija dzirdējušas šās alas velves. Pons aizvainots un samulsis apgalvoja: «Es jūs nekrāpju, es tiešām pacēlu to no zemes,» — visiem spēkiem cenzdamies mūs pārliecināt par fakta realitāti.

Beidzot mēs nomierinājāmies un mēģinājām viņam iestāstīt dažus pamatjēdzienus par sikspārņu klasifikāciju un pierādīt, ka sikspārnis no fabulas nekaunīgi melojis zebiekstei [17] , lai uzdotos par putnu. Tomēr tas viss ne mazākā mērā neizskaidroja dīvaino faktu, ka milzīgas alas dziļumā atrasta putna spalva, kuras piederību es velti mēģināju noteikt. Pēdējo vārdu pateica Zermēns, kas bija atminējis mīklu. Vienmēr cenzdamies cik vien mīksti iespējams iesaiņot trauslos stalaktītus, viņš todien bija paņēmis šim nolūkam dūnas, un šis jauninājums bija par cēloni tam, ka Pons pacēla no. grīdas «sikspārņa spalvu».

Pamazām mana kolekcija kļuva bagātāka ar izmeklētiem paraugiem un sāka zināmās aprindās kļūt kaut cik populāra. Reiz, 1936. gadā, mani apmeklēja Parīzes — Orleanas dzelzceļa kompānijas inspektors, kuram bija uzdots noorganizēt speleoloģisku izstādi. So izstādi, kuras nolūks bija iepazīstināt ar grotāin Pirenejos un

Perigorā, ko apkalpoja kompānija, vajadzēja atklāt Parīzē lielaja Orsejas stacijas zālē.

Sajūsminats par manas kolekcijas bagātību, inspektors sāka pārliecināt mani izstādīt pašus labākos paraugus. Tomēr jau doma vien par pārvadāšanu lika man šausmas noraidīt priekšlikumu. Beigu beigās, piekāpdamies apmeklētāja neatlaidīgajai pierunāšanai, es piekritu, tomēr ar noteikumu, ka aizvedīšu uz Parīzi nevis pašus labākos, tas ir, pašus trauslākos paraugus, bet gan, gluži otrādi, tos, kurus var pārvadāt, kaut gan, protams, arī ļoti trauslus. Tika norunāts, ka manā rīcībā nodos pirmās klases kupeju, un noteiktajā dienā es uzmanīgi noliku divus čemodānus uz Lišonas — Parīzes ātrvilciena mīkstā dīvāna. Blakus čemodāniem iekārtojos es pats; tā bija vienīgā reize mūžā, kad ceļoju luksusvagona kupejā, kas bija nodota manā vien- personīgā lietošanā.

Pēc vilciena pienākšanas Parīzē nesēji, kurus bija pievilinājis uzraksts «rezervēts», apsēda manu kupeju, un man vajadzēja gandrīz vai kauties, lai saglabātu dārgo bagāžu.

Kad pasažieru straume bija apsīkusi, es izkāpu, nesdams čemodānus uz priekšu izstieptās rokās, un saku iet vienmērīgiem soļiem. Tas bija nepieciešams, lai nesaplēstu paraugus, kaut gan tie bija rūpīgi iesaiņoti. Protams, neviens nevarēja nojaust, ko es nesu, un pasažieri, kas bija aizkavējušies uz platformas un stacijas zālē, laikam gan sev jautāja: «Kas tas par savādnieku? Kas viņam tāds ir čemodānos, kāpēc viņš tik svinīgi soļo un kādēļ nes tos ar izstieptām rokām kā svētas relikvijas?»

Noteiktajā dienā ministrs atklāja izstādi. Bija runas, pēc tam oficiālu personu procesija nodefilēja gar stendiem ar dažādu — tūristu apmeklējumiem pielāgotu Perigoras, Kersī, Kosu un Pireneju grotu maketiem. Centrā uz paaugstinājuma bija izstādīta saliekama brezenta laiva, kurā Martels bija izpētījis Padirakas apakšzemes upi. Tur figurēja arī vienvietīgā gumijas laiviņa, kurā es biju devies savos apakšzemes braucienos Pireneju un Atlasa kalnu alās.

Man bija piešķirta skaista, tikai no stikla izgatavota vitrīna, kur es varēju izstādīt kristālus, palmas, zariņus un stalaktītus. Paraugi, kurus spilgti apgaismoja apslēptās elektriskās caurules ar niķeļa reflektoriem, mirdzēja, dzirkstīja un nekad nebija šķituši man tik brīnum skaisti.

Oficiālajā grupā, kas kavējās manas vitrīnas priekšā, bija dzirdama čukstēšana un pat izbrīna saucieni. Ar- māns Virē, vecākais no speleologiem, Martela pavadonis viņa pētījumos, pat skaļi izpauda savu sajūsmu, teikdams, ka viņš nekad mūžā neesot redzējis tik lieliskus ekscentriskos stalaktītus. Un kāpēc gan es tajā pašā laikā izdzirdu to, ko teica citi? Noliecies pār vitrīnu, kur bija izstādītas divas brīnišķīgas konkrēcijas, ko vara sāļi bija nokrāsojuši bāli zaļā krāsā, kāds apmeklētājs teica savam kaimiņam: «Neapmierinādamies ar to, ka viltojis savu stalaktītu lielāko daļu, šis eksponents nav kaunējies nokrāsot divus no tiem zaļā krāsā. Tas nav pieļaujams, un tas nevienu nevar pievilt …»

Es, protams, atstāju piezīmi bez atbildes — kopš tā laika esmu dzirdējis daudzas arī citas līdzīgas piezīmes, — bet es atcerējos kādu ļoti labu aforismu: «Visvairāk muļķību dzird gleznas muzejos un vispār viss, ko izstāda pūļa apskatei.»

Speleoloģiskā izstāde Orsejas stacijas zālē bija man tikai starpbrīdis, īsa intermēdija, un tūlīt pēc tās es atkal atjaunoju savus arheoloģiskos, paleontoloģiskos un bioloģiskos pētījumus un visu pārējo, kas vilināja mani uz pazemi. Tomēr diezgan ilgi nostāvēju savas vitrīnas tuvumā, lai dabūtu dzirdēt arī citus prātojumus, mazāk naivus, mazāk nejēdzīgus neka to, ka es esot nokrāsojis kristālus.

Vispārējais izbrīns un sajūsma mani pārliecināja, ka man pieder paraugu kolekcija, kuras eksistenci neviens nebija nojautis, vienreizīga kristālisko veidojumu izlase, turklāt pašus neparastākos, pašus smalkākos no tiem nevarēja atvest un izstādīt.

Un es nenoguris turpināju ložņāt pa alām, bezdibeņiem un apakšzemes upēm, nekad nepārsātinādamies. Pastāv daudz ļoti parastu tukšumu, kas neinformētam cilvēkam var likties neinteresanti; bet kompetentam un dedzīgi aizrautīgam cilvēkam tajos vienmer atradīsies kaut kas pamācošs, gadīsies kaut kāds apstiprinājums, atklāsies kaut kas jauns, lai cik mazs tas būtu, kā teica Renāns: «Patiesi filozofiskam prātam viss ir vienādā mērā vērts, lai to zinātu,» un piebildīsim: vērts, lai to redzētu, salīdzinātu un saprastu.

Ir arī tādas grotas, kur veltīgi būtu meklēt kaut vienu stalaktītu. Esmu apmeklējis un izpētījis daudz tādu grotu, kur akmens ir absolūti kails un uz tā grubuļainās virsmas nav izveidojušās nekādas nogulas. Tas sevišķi attiecas uz Mirmonas grotu Dordoņā, vienu 110 vislielākajām un sazarotākajām Francijas grotām. Un, lai gan te nav lāseņu veidojumu, tas nav nekas dīvains, ja paskaidrojam, ka šī grota izveidojusies krītā (baltais senona krīts).39 Tieši no tā, kāds raksturs ir kaļķakmenim, kas ne vienmēr ir šķīstošs un tātad ne vienmēr atbrīvo kalcītu, atkarīgs stalaktītu bagātīgums vai nabadzīgums.

Kaļķakmeņi veidojušies no kaļķa nogulām jūru dibenā visos ģeoloģiskajos laikmetos, un to dažādība ir |oti liela. Var arī notikt tā, ka virs kaļķakmens guļošais ūdeni necaurlaidīgais slānis (māla slānis) aizšķērso ceļu ūdeņiem un neļauj tiem izsūkties cauri kaļķakmeņiem, un tādos gadījumos pie alu velvēm nemaz nav stalaktītu.

Kaļķakmens slāņa biezumam alas velvē, acīm redzot, nav nekāda sakara ar apakšzemes konkrēciju lielumu un daudzumu alās. Tā, piemēram, Avenarmānas alā (Lozērā), kur atrodas visaugstākās no zināmajām stalaktītu kolonnām (25—30 metri), ka|ķakinens slāņa biezums starp zemes virsu un velvju augšu ir samērā neliels; turpretim dažās alās, kuras atrodas zem kalniem un virs kurām ir vairāku simtu metru biezs kaļķakmens slānis, nav milzīgu stalaktītu un stalagmītu.

Kādu laiku es domāju, ka paleozoja ēras devona sistēmas kaļķakmeņi veido vistīrākos, visbaltākos, gandrīz caurspīdīgus stalaktītus, kādus var ar labpatiku aplūkot Karniū grotā (Ero departamentā) un Sigalēras alā (Arjēžā). Bet, kad beigu beigās tika atklātas brīnišķīgas konkrēcijas Esparosas bezdibenī (Augšpirene- jos) mezozoja ēras urgona un apta40 kaļķakmeņos un Granrokā (Dordoņā), es zaudēju pārliecību, ka tas būtu paleozoja kaļķakmeņu monopols.

Nekļūsim pārmērīgi zinātniski (jo te tiek rakstītas tikai stalaktītu cienītāja atmiņas) un pametīsim neizskaidrotus par ekscentriskajiem stalaktītiem dēvētos veidojumus. Turklāt no ša jautājuma rodas vairākas ārkārtīgi sarežģītas problēmas. Mēs tikai minēsim te domas, kādas izteikusi vislielākā autoritāte — Alfrēds Lakruā, Francijas Zinātņu akadēmijas loceklis un pastāvīgais sekretārs, Parīzes Dabaszinātniskā muzeja profesors. Aptuveni 1931. gadā es atļāvos viņam aizrakstīt, ka Sigalēras alā Arjēžā atklati patiešām pārsteidzoši veidojumi.

Uzskaitīju un aprakstīju visu, ko biju redzējis šajā alā. «Simtiem grotu, ko esmu apmeklējis līdz šim laikam,» es rakstīju, «apraksti par pašām interesantākajām un apbrīnojamākajām no tām un to fotoattēli nebija sagatavojuši mani šim brīnumam. Stalaktītu un mirdzošo kristālu bagātība, baltums un fantastiskās formas nav aprakstāmas. Atrodies it kā žeodas iekšienē, kristāla pilī…» Un tā uz divām lappusēm!

Kas pazinis profesoru Lakruā, var iedomāties, kādu iespaidu manai pārspīlēti svinīgajai un pārāk puķainajai vēstulei vajadzēja atstāt uz attiecībās vēso un zinātnē dedzīgo zinātnieku.

Viņš man atbildēja īsi un saprātīgi, ka šādā gadījumā varot spriest tikai tad, ja rokās ir paraugs (un, protams, viņam bija pilnīga taisnība). Bet vēstulē bija vēl mazs pieraksts, kas stipri aizskāra manu patmīlību In cauda venenum[18]. slavenais profesors bija piebildis: «Sengodena, no kurienes jūs man rakstāt, atrodas pie Garonnas; tātad jūs esat mazliet gaskonietis?»

Jā gan, esmu gaskonietis (bet lielību man būtu vajadzējis aizņemties, kā cits būtu teicis! [19] ), tomēr sigalēras grota pastāv ne tikai manā iztēlē vien, nevis miglā, kas paceļas virs Garonnas! Tāpēc es nozvērējos, ja man gadīsies uzturēties Parīzē, — aiziet uz muzeju ar pierādījumiem rokās vai, pareizāk sakot, kārklu groziņā un ietītiem vatē.

Un tad vienreiz es ar bezgalīgu piesardzību izsaiņoju un izvietoju uz profesora galda visu to, ko viņam biju aprakstījis: puķes, jautājuma zīmes, izlocījumus un spi

rāles liliju baltumā, pūciņas un pat plānas lentas. Un visam tam vēl pieliku klāt seklā kārba starp divām vates kārtām guļošu nesveramu adatu 22 centimetru garumā, tievāku -par pašu tievāko šujamadatu.

Akadēmiķa reakcija bija mans apbalvojums: «Tas viss ir ģipsis,» viņš teica, «bet es nekad mūžā neesmu redzējis neko līdzīgu.» Un viņš iegrima klusā vērošanā, kas bija daudz izteiksmīgāka neka garas runas, turklāt vēl šādam vienkāršam tāda zinātnieka izteikumam jau bija liels svars.

1950. gadā manā spelcologa karjerā gadījās kāds notikums, kam pašam par sevi nebija nekādas sevišķas nozīmes, ja neuzskata to par simbolisku (es gandrīz uzrakstīju — skaitlisku).

Iegājis kādā diezgan parastā grotā, izdarīju novērojumu, kas lika man iegrimt dziļās domās. Es nupat biju apgredzcnojis sikspārni un pierakstīju gredzena matrikulu savā grāmatiņā. Pierakstīju ari grotas nosaukumu, lai tas ieņemtu savu pēc kārtas numurēto vietu manās kartotēkās, un ielūkojos iepriekšējā lappusē, kur figurēja pašas pēdējas apmeklētās grotas nosaukums un numurs. Izrādījās, ka pēdēja grota ierakstīta ar 999. numuru. Tātad tā ala, kurā es atrados, bija tūkstošā.

Aiz tīrās nejaušības šī ala Savas upes aizās netālu no Lespigas ciema (Augšgaronna) atrodas mazāk neka putna lidojuma kilometra attālumā no Bakurānas grotas, kura es iegāju pirms 48 gadiem, tas ir, 1902. gadā, un kura bija mana pati pirmā grota.

Tātad Harpūnu grota (to ta nosaucis grāfs dc Sen- pjērs, kas tur ap 1920. gadu izdarīja sekmīgus izrakumus), kur es toreiz biju, izrādījās mana tūkstošā grota.

Nemaz netiekdamies pēc skaitļu fetišisma un «rekorda» kulta, nevaru domās neatgriezties atpakaļ un nepa- ccnsties apjaust, kas bija mums visas šīs alas, bezdibeņi un apakšzemes upes. Es gribētu šajā brīdī savu acu priekšā redzēt šo tūkstoš pazemju pilnīgu sarakstu, lai lēnām to izlasītu un atcerētos katru no tām atsevišķi.

Un tovakar kabineta klusumā es sastādīju tādu sarakstu. Neviens nosaukums nebija izzudis no atmiņas, katrs no tiem izraisīja iztēlē ainavu, skatu, situāciju, kaut kādu gadījumu, daudz atmiņu …

Nevi|us ienāca prātā jautājums, ko man reiz uzdeva kāds žurnālists. Viņš gribēja zināt, cik stundu esmu pavadījis pazemē, tāpat kā lidotājs, kas zina, cik stundu viņš pavadījis gaisā, un var to pateikt. Viņš arī gribēja, lai es saskaitītu, cik kilometru esmu nostaigājis pazemē apakšzemes labirintos; cik daudz metru uzkāpis un nokāpis pa virvju kāpnēm, un cik lielu attālumu pavisam norāpojis! Es pilnīgi atsakos arī tagad nosaukt kaut kādus, kaut vai aptuvenus skaitļus; varu tikai teikt, ka no tūkstoš alām dažas esmu apmeklējis daudz reižu, pastāvīgi atgriezdamies tajās, dažreiz aiz patikas, dažreiz tādēļ, lai izdarītu novērojumus un izdarītu visdažādākos pierakstus.

Tas ievērojami palielina apakšzemes apmeklējumu skaitu pāri tūkstotim. Rūpīgās atzīmes piezīmju grāmatiņās varētu precizēt šo skaitli. Bet kāpēc gan nodoties nekam nevajadzīgiem aprēķiniem?

Vārdu sakot, šī neaizmirstamā diena, kad es apmeklēju savu tūkstošo alu, bija pelnījusi, lai to īpaši atzīmētu ar «ballu akmeni» vai šajā gadījumā ar baltu stalaktītu. Bet tādas izdevības nebija, jo Harpūnu grotā (ko grāfs de Senpjērs tā nosaucis pēc alā atrastajām Madlēnas perioda ziemeļbrieža raga harpūnām) nav nevienas konkrēcijas. Nejaušības ironijai

1950. gadā es atradu citā Pireneju alā divus milzīgus kristālus, kas bija prāva šķīvja lielumā un līdzīgi visdzidrākajiem kalnu kristāliem, tikai heksagonālas formas. Kaut arī man bija liela pieredze, un es būtu varējis rīkoties bezgala piesardzīgi, lai iesaiņotu un iznestu no alas kādu kristālu, man atlika tikai jūsmot un nofotografēt tos uz vietas. Tie bija ledus kristāli, kas tika atrasti gandrīz 3000 metru augstumā Marborē ledus grotā.

Šiem sasaluša ūdens kristāliem, kas laikam gan bija ļoti veci (tika pat izteikta hipotēze, ka tas ir fosilais ledus), bija tik pārsteidzoša un noslēpumaina struktūra, ka, ieraudzījis tos nofotografētus, kāds angļu glaciologs piedāvājās apgādāt mani ar vajadzīgā lieluma termosa kasti, lai es piegādātu viņam vienu no šiem kristāliem; pats viņš domaja glabāt un novērot to ledus skapī. Atzīstos, man pietrūka apņēmības uzņemties šādu pārvadāšanu, kas, pēc manām domām, bija lemta neveiksmei. Tas ir viens kristalizācijas paraugs, kura nekad nebūs manā kolekcijā. Tajā paša sasalušaja alā es kopā ar savām meitām Modu un Žilbertu izdarīju vēl vienu ārkārtīgi retu atklājumu: uzgāju azbesta atradni.

Tātad gadu no gada kolekcija auga, kļuva bagātāka, izveidojoties par krājumu, ko visi atzīst par savā ziņa vienīgo un kas izstādīts piemērotā vietā, kur valda alu atgādinoša pustumsa… Tur akvāriju kastēm līdzīgas 20 vitrīnas klāj sienas, kas kailas kā grotu sienas. Iekšpusē kastes ir blāvi melnas, bet apslēptas neona caurules met spilgtu gaismu, parādot visu neaptraipīto baltumu un krāsaino paraugu maigos toņus. Ansamblis rada apburošu iespaidu, bet uzskaitīt un aprakstīt vitrīnu saturu būtu nepateicīgs darbs. Nevar aprakstīt neaprakstāmo, un katrs aprakstījums būtu īstenību tikai parādījis mazvērtīgāku un apmelojis. Neapraksta taču uguņošanu un dargakmeņu izstādi!

Sai izstādei var pārmest vienīgi to, ka tā iecerēta un noorganizēta, nerūpējoties par zinātnisko viedokli. Tas ir tiesa: viss tika izvietots un orientēts tā, lai atstātu iespaidu ar pievilcību un krāšņumu, lai būtu tīkami acīm. Nav nekādu uzrakstu vai paskaidrojumu, kas attiektos uz visu šo ekstravaganto minerālo bagātību veidošanās procesiem. Te, pirmkārt, domāts nevis radīt laboratoriju vai izveidot zinātnisku kolekciju, bet gan tikai izstādi, kas ar savu skaistumu varētu pievilkt ziņkārīgos. Otrais cēlonis ir tas, ka izstādītas galvenokārt formas, kuras dēvē par ekscentriskajām; to skaistums, smalkums, izmeklētais daiļums un krāsas tīrība ir tikpat pārsteidzoša, cik mīklaina ir to izcelšanās.41

Pašreizējā mineraloģijas zinātnes līmenī vēl nav iespejarns apgaismot noslēpumu, kurā tīti šo kristālisko formu rašanās procesi, ar kuriem pārkāpti fizikas un ķīmijas likumi. Šīs ļoti dekoratīvās anomālijas izveidojušās kādos sevišķos un pagaidām vēl nezināmos apstākļos. Un, kaut gan šo problēmu jau sen risina augsti kvalificētas autoritates, jāatzīst, ka noslēpums tā arī paliek noslēpums.

Tā kā izskaidrojuma nav, tad atliek tikai jūsmot par krāšņumiem, ko daba apslēpusi zemes dziļumos, un atzīt, ka tie nekādi nav mazāki par tiem krāšņumiem, kas rotā zemes virsu.

Zinātniekiem un speciālistiem kolekcija ir brīvi pieejama jebkurā laikā, un viņi var to pētīt, lai atrisinātu vēl neatminētas miklas.

Tomēr atkārtojam, ka kolekcija, kas izstādīta iekārtojumā, kurš cik vien iespējams rekonstruē alas atmosfēru, vienlaikus ir arī tīkama acīm ar savu mākslinie- ciskumu un reizē uzskatāmi parada, cik apbrīnojami var būt dabas objekti.

Atzīstu, ka viss iepriekšējais iztirzājums nedod neko jaunu zinātnei, atkārtoju, ka šeit, kā virsraksts vēsta, ir tikai, iespējams, mazliet egocentriskas un juku jukām pārstāstītas vienkārša kolekcionāra atmiņas. Bet kolekcija, kas tagad galīgi noorganizēta un tiek glabāta un apsargāta, te, savās vitrīnās, ir viegli pieejama pētīšanai un salīdzināšanai. Ziņkārīgajiem tā ir skaistas, retas un krāšņas «mākslas» parādība. Zinātniekiem tā ir pētīšanas un, cerēsim, sekmīgas pētīšanas priekšmets.

Mums kolekcija ir trīsdesmit gadu ilgas vairāk nekā tūkstoš alu, bezdibeņu un apakšzemes upju pētīšanas attēlojums. Tā atsauc atmiņā izlietotās pulēs, patērēto enerģiju, piedzīvotās briesmas un, protams, brūces, zilumus un punus! Bet pretstatā tiem — cik daudz saviļņojošu stundu, cik daudz neaizmirstamu sajūsmas pilnu brīžu! Tādus brīžus, ja tas būtu iespējams, mēs gribētu pārdzīvot no jauna, atkārtojot — tikai attiecinot uz alām — grāfa Rusela, virsotņu cilvēka, vārdus, kurus viņš uzrakstījis savās «Alpīnista atmiņās»: «Lai trīskārt svētītas stundas un gadi, kas pavadīti šajos mierpilnajos novados, no kurienes vienmēr atgriežas skaidrāks un laimīgāks.»

II n o d a | a

«NOTIKUMI», KAS SAISTĪTI AR TIBIRANAS GROTU

«Es runāšu nevis tādēļ, lai pamācītu, bet gan ar nolūku likt padomal un varbūt arī pasapņot.»

Astronoms Saris Nordmanis

Centrālo Pireneju priekšējo kalnu grēdu nozarojumi pie Augšgaronnas un Augšpireneju departamentu robežas ir paugurainas mežainu priekškaļņu krokas, kas bagātas ar alām, grotām, bezdibeņiem un apakšzemes strautiem. Tie ir Augškominži, pats bagātākais Francijas rajons 110 speleoloģijas un arheoloģijas viedokļa.

So kroku kalpu alas, kas izveidojušās juras un krīta formāciju kaļķakmeņos, lielākoties tūkstošiem gadu ilgi bija aizvēsturiskā cilvēka mājoklis. Sajā īstajā speleo- loģiskajā un aizvēsturiskajā paradīzē izvērsās gandrīz pilnīgi viss mūsu darbs. Tieši tur atrodas milzīgie Mar- tela un Henmortas bezdibeņi, noslēpumainas apakšzemes upes, liels skaits milzīgu alu, no kurām daudzām ir arheoloģijas annālēs slaveni nosaukumi.

Tur atrodas Oriņakas grota, kas devusi nosaukumu aizvēsturiskam periodam (Oriņakas periodam); Mar- sula, kur 1897. gadā pirmoreiz Pirenejos tika atrasti aizvēsturiskie sienu gleznojumi; Turasa, kas kadu laiku bija eponīms42 svarīgam arheoloģiskam periodam (vēlāk to nosauca par Azilas periodu pēc kaimiņos esošās slavenās Masdazilas grotas nosaukuma); Tikdobuēras ala, kur atrodas Madlēnas perioda skulptūras šedevrs — māla bizoni, kurus 1912. gadā atrada grāfs Begujēns un viņa dēli; Truafrēras grota ar tās trīssimt aizvēsturiskiem zīmējumiem, kuru skaitā ir slavenais Dejojošais burvis maskā — vēl viens no izcilajiem Begujēnu ģimenes atradumiem. Gurdānas un Lortē grotas, kas pazīstamas pēc Eduarda Pjeta izrakumiem; Gargasa ar trīssimt sakropļotu roku nospiedumiem; Montespaņa un tās bezgalvainais māla lācis; Labas- tīda, kur tika atrasti akmenī izkalti zirgi un rēcoša lauvas galva.

Dažas no šīm slavenajām alām mums izdevās atklāt, un visas tās jau aprakstītas iepriekšējos darbos.43

Šodien atļausimics izvilkt no neziņas tumsas kādu vienkāršu grotu; to nevar salīdzināt ar nupat uzskaitītajām, 1111 tomēr tā mums ir sevišķi dārga. Ar to nav saistīts nekāds jau zināms notikums, un piedzīvojumos, par kuriem gatavojamies stāstīt, nav nekā izcila vai sensacionāla, tie tikai parāda, ka ikvienā, pat nelielā grotā vienmēr ir kaut kas interesants.

Tibirānas grota, kurai savu vārdu devis Tibirānas ciems Senbertrandekominžas tuvumā, atrodas tajā pašā kalnā, kur Gargasas ala, kas ar pilnām tiesībām ir slavena ar tajā esošajiem aizvēsturiskajiem sakropļotu roku nospiedumiem un ar savu galeriju garumu. Tas fakts, ka netālajā Tibirānas alā netika atklats nekas līdzīgs, kā arī tās mazie apmēri atstāja to ēnā, tomēr gribam sagādāt slavu tieši šai vienkāršajai alai.

Tibirānas alā nav atrasts nekas tāds, kas liecinātu, ka aizvēsturiskais cilvēks būtu to apmeklējis. Un tikai tuvums Gargasas alai ļauj domāt, ka pirmatnējie mednieki to pazinuši. Bet ļoti maz ticams, ka grota būtu bijusi apdzīvota, jo tā stiepjas ar krauju slīpumu no pašas ieejas, tai ir tikai viena tumša, drēgna istaba ar bīstamām vertikālām dabiskām akām, kuru apakšā tek strauts. Ļoti slīpais ieejas koridors un zāle bez izejas lejasdaļā būtu ļoti neērta patvēruma vieta, kur alas iedzīvotāji iekļūtu lamatās, ja tiem uzbruktu cilvēki vai savvaļas dzīvnieki. Tomēr mums ir pierādījumi, un turpmāk to parādīsim, ka reiz, aizvēsturiskos laikos, viens cilvēks iekļuvis Tibirānas alā.

Zvēru ādās tērpies, ka to prasīja ledus laikmeta klimats, šis cilvēks piegāja pie alas ieejas. Tur viņš droši vien uz brīdi nolika savu ieroci zemē, pietupās un aizdedzināja paegļa lāpu vai eļļas gaismekli. Daudz ko varētu atdot par to, lai kaut īsu brīdi paskatītos uz vienu 110 senākajiem senčiem, pavērotu viņa kustības, žestus…

Arheologs Einils Karlailaks bieži sacīja, ka viņš ziedotu desmit mūža gadus, lai nodzīvotu dienu vai divas dienas kādas aizvēsturiskas cilts vidū!

Var pieņemt, ka šis mednieks, kurš ar lāpu rokā iegāja Tibirānas grotā, bija atnācis no netālās Garga- sas alas, kas neapšaubāmi bija apdzīvota, spriežot pēc izrakumiem. Pilnīgi droši var pieņemt, ka šim cilvēkam rokas bija sakropļotas, jo daudzie dīvainie roku nospiedumi Gargasas alā liecina, ka tolaik bijusi izplatīta nežēlīga rituāla ieraža — nogriezt pirkstus saskaņā ar solījumu.44

Vientuļais un noslēpumainais apmeklētājs palika vairākas stundas Tibirānas alā un iznāca no tās tikpat slepeni kā bija iegājis. Pēc tam iztraucētās hiēnas atkal ieņēma savu patvēruma vietu, un viņas vairs neviens netraucēja, neviens cilvēks nepārkāpa pār slieksni Tibirānas alā, kas uz 15 000 gadu atkal iegrima tukšumā un klusuma.

Sā 150 gadsimtus ilgā starplaika beigās (šis skaitlis ir grūti apjēdzams un grūti uztverams mums, cilvēkiem, kas savā ērā neesam vēl sasnieguši pat divus tūkstošus gadu) cits cilvēks pārkāpa par Tibirānas gro- tas milzīgo slieksni.

Apkārtne bija mainījusies, tāpat kā jaunā atnācēja ārējais izskats.

Madlēnas perioda ainavu bija nomainījis vecs, majestātisks Gallijas mežs, un zvēru adās tērptā un pa ledus laikmeta sniegaino līdzenumu staigājošā mednieka vietā cauri mežam spraucās baskājains cilvēks, kuru tikko apsedza Romas valsts gailu verga tunika. Un tiešām — tas bija izbēdzis vergs, kurš, izgājis cauri mežam, gatavojās paslēpties alā, lai izbēgtu no vajātājiem.

Pēc 15000 gadiem viņš arī nometas ceļos uz alas sliekšņa, lai aizdedzinātu lāpu, pēc tam iegāja dziļāk pazemē, nesdams rupji apdarītu māla podu ar kādu ēdamo, kas ļaus viņam nodzīvot alā vairākas dienas, kamēr ilgs meklēšana.

Sis bēglis, šis izstumtais ir brālis verdzenei, bēdīgajai Sabinulai, kurai licis dzīvot dzejnieks Erediā soneta «Trimdiniece» un kura sapņoja par bēgšanu tajās pašās vietās un tajā pašā laikmetā.

Visi šie ārpus likuma pasludinātie, vajātie bēgļi gadu simtiem ilgi instinktīvi atjaunoja aizvēsturisko tradīciju. Pēc gadu tūkstošiem viņi atgriezās alās, kas bija devušas patvērumu viņu senčiem — Iedus laikmeta cilvēkiem; bez alām cilvēku dzimums nebūtu pārdzīvojis bezgalīgi ilgās ledus kundzības šausmas.45

Izbēgušais vergs, kas vairākas dienas bija slēpies Tibirānas grotā, iznāca no tās vēl nemanāmāk, vēl noslēpumaināk, vēl vairāk zagšus nekā viņa priekštecis Madlēnas periodā. Viņš atstāja alā tukšo podu, kas vairs nebija vajadzīgs; to aizskaloja ūdens vai apgāza lapsa, kas to bija apošņājusi un aplaizījusi, pods novēlās no akmeņainās nogāzes un saplīsa, bet pēc diviem tūkstošiem gadu es atradu tā lauskas. Protams, mēs nevaram apgalvot, ka laika posmā starp slepeno Madlenas perioda mednieka apmeklējumu un tikpat slepeno izbēgušā verga apmeklējumu neviens nebūtu iegājis alā, bet tas šķiet pilnīgi ticams.

Atliek tikai piebilst, ka netālajā Gargasas grotā bez aizvēsturiskiem zīmējumiem atrodam arī sienās iecirstas ļoti arhaiskas hrismas [20] , ko laikam gan atstājuši pašu pirmo gadsimtu kristīgie, kā arī XV gadsimtā veidolus attēlus, kuros parādīti šaujamie stopi ar kāpslīti.

Mūsu tagadējā laikmetā trešais cilvēks gatavojās iekļūt Tibirānas grotā. Viņa apmeklējumā nebija nekā noslēpumaina, viņa nolūka nebija nekā okulta, un ko slēpt viņam nebija nekā … Gluži otrādi, viņš rikojās gaišā dienas laikā — ja tā var teikt — un gribēja, lai visi zinātu, ko gatavojas darīt grotā, vēl vairāk, viņš pat sapņoja par apmeklētājiem.

Kādu laiku (stāsts attiecas uz 1860. gadu) netālā . Gargasas grola bija slēgta un iznomāta. Tai bija pie- rīkotas durvis, un speciāls ceļvedis rādīja grotu dabas pētniekiem un ceļotājiem — mūsdienu tūristu priekštečiem. Sajā laikmetā Martels, nākošais speleoloģijas nodibinātājs un propagandētājs, tolaik septiņus gadus vecs, apmeklēja grotu ar savu tēvu.

1888. gadā, kad Martcla vecāki ieradās Senbertran- dekominžā (Augšgaronnā), bija daudz valodu par izrakumiem, kurus Garigū un Sastenjē izdarījuši Gar- gasas ala, un par viņu atrastajiem baismīgajiem izmirušu savvaļas dzīvnieku skeletiem.

Martela tēvs, izglītots un zinātkārs cilvēks, ieinteresējies par izrakumiem, nolēma apmeklēt šo «Noāsa laika» dzīvnieku atradni, kā toreiz vēl izteicās. Viņš noīrēja karieti un pa Nestas upes ieleju devās uz grotu. Tolaik īsta braucamā ceļa vēl nebija, tikai 60 gadus vēlāk automobiļi sāka braukt līdz pašai alai. Vajadzēja atstāt ratus Tibirānas ciemā (nosaukums, kas cieši saistīts ar romiešu okupāciju) un pēdējos kilometrus iet kājām pa stāvu meža taciņu, izmantojot par pavadoņiem tuvākā ciematiņa bērnus, kas saņēma par pūlēm no viena līdz trim sū atkarībā no tūrista devības.

Dienā, kad Martelu ģimene apmeklēja grotu, tiklīdz visi bija izkāpuši no karietes, gids stājās viesu rīcībā. Tas bija kāds no pirenejiešiem (kas saglabājušies līdz šim brīdim un, protams gan, dzīvoja tajā laikā), kuri lepni uz to, ka cilvēki interesējas par retumiem viņu zemes stūrītī, un jūtas glaimoti, ka smalki kungi un dāmas no Parīzes tīšām brauc šurp, lai tos aplukotu. Kamēr gāja pa taciņu, Manzass (tā sauca gidu) runāja bez apstājas. Neveiklajā vietējā valodā, kur balsieni grūžas un triecas cits citam virsū kā akmeņi netālās Garonnas ātrajā straumē, oficiālais Gargasas gids rādīja savas zināšanas; viņš visvairāk runāja par apmeklējamo grotu un par izrakumiem, kas tajā tiek izdarīti.

Mēs nepazinām Manzasu, bet iepazināmies ar vienu no viņa pēctečiem — Remu, kurš iedvesmas un aprakstu tēlainības ziņā laikam gan neatpalika no viņa. Ceremonija bija vienmēr nemainīga tāpat kā pārmērīgā slavēšana tā laika romantiskajā manierē (mums gadījās to dzirdēt). Tiklīdz sveces bija aizdedzinātas un izdalītas apmeklētājiem, gids pirmais iegāja grotā, nesdams padusē lielu krājumu salmu lāpu, ar kurām bija paredzēts apgaismot (pareizāk sakot, apdūmot) alu visinteresantākajās vietās. Tūristi, kurus vēl apžilbina nupat pamestā dienas gaisma, taustīdamies tenterē tumsā, kur viņus apgrūtina dejojošā, vairāk traucējošā nekā spīdošā liesma, un pa ceļam iepazīstas ar karstiem vaska pilieniem, kas veido zvaigznājus uz viņu apģērba.

Aizgājis līdz vidum ieejas zālē, ko sauc par «Lāča zāli», gids apstājas un sāk deklamet vietas aprakstu pārspīlēti svinīgā un monotonā, varētu teikt «aizkapa» balsī. Runa, protams, no galvas iekalta, un tur visdrosmīgākās un visnegaidītākās hipotēzes par alas izcelšanos un veidošanos savijas ar šausmu stāstiem un interesantām leģendām.

Apskate turpinās kā rituāls no zāles zālē gida deklamācijas pavadījumā, ko tikai dažreiz pārtrauc trūcīgā, bet efektīgā salmu lāpas liesma, kas met sarkanīgus atspulgus uz Dantes dekorāciju — uz akmens bluķu sakrāvumiem un neskaidrajām noslēpumaino velvju perspektīvam. Bet neciešamie dūmi spiež paātrināt soļus un iet tālāk uz priekšu, kalna dzīlēs, līdz tai vietai, kur velve noslīgst līdz klonam, atstādama tikai zemu un ļoti šauru eju, no kurienes pūš gaisa straume. Te gids kļūst par sevi pašu un, atgriezies pie sava normālā «Beržeraka» akcenta, paskaidro, ka pēc ilgas un grūtas līšanas.caur šauro spraugu var nonākt citā alā, kas ir vēl plašaka un skaistāka …

Tikai daži pārliecināti arheologi vai zinātkāri un drosmīgi dabas pētnieki bija uzdrošinājušies līst šajā šaurajā, neērtajā un netīrajā ejā. Bet Manzass bija labs propagandists un neatlaidīgi jautāja apmeklētājiem, vai viņi nevēlas līst spraugā. Par atbildi viņš bija pārliecināts: dāmas, jau mazliet izbiedētas, ka iekļuvušas tik tālu pazemē, vienmēr gribēja tūdaļ atgriezties. Vīrieši pamatoti pierādīja, ka negrib bojāt drēbes, un, tā kā te alas apskate beidzās, parasti atgriezās zemes virsū. Viegli iedomāties, ka, nonācis līdz «satiksmes ejas» caurumam, mesjē Martels, manierīgais jurists, ģērbies pēc tālaika modes garos svārkos un cilindrā, noraidīja ceļveža viltīgo priekšlikumu.

Bet cik gan interesanti būtu bijis uzzināt, ko juta un domāja zēns Eduards Alfrēds (tā sauca nākošo slaveno speleologu) savu apakšzemes kristību dienā, kad viņš stāvēja Gargasas alā pie šaurās spraugas — retas un varbūt viņa mūžā arī vienīgās, no kuras viņš tika atkāpies.

Gargasas grotas slava neļāva mierīgj gulēt kādam vietējam zemniekam, kurš bija ieņēmis prātā izmantot savā labā Tibirānas grotu, kas atrodas ceļā uz Gargasas alu, bet tuvāk ciemam. Sis «trešais» cilvēks tad nu kādā jaukā dienā piegāja (viņam drīz būs simt gadu [21] ) pie tibirānas alas ieejas. Viņš aizdedzināja sveci, iegāja alā, paņēmis lāpstu un cērti, un sāka izcirst pakāpienus no augšas līdz apakšai stāvajā un slidenajā nogāzē. Pēc tam viņš aizžogoja ieeju ar sienu, ierīkoja tajā durvis, piekāra pie durvīm slēdzeni un sāka gaidīt viesus.

Ciema bērni, atalgojuma iekārdināti un jaunā Tibirānas uzņēmēja iebiedēti, sāka tūristus, kas ieradās apskatīt Gargasas alu, vest uz Tibirānu! Nelikumīga un mazapskaužama konkurence; rupja krapšana, jo alā bija maz pievilcības. Pēc dedzīgiem strīdiem un Gargasas alas sargātāja protestiem nekaunīgajam Tibirānas grotas «īpašniekam» bija jāatsakās no sava neveiksmīgā pasākuma, 110 kura saglabājušies tikai pussagru- vuši žogi un pamazām ar sūnām aizauguši un drūpoši iekšējie pakāpieni.

1880. gadā grota tika atkal apgaismota, tiesa gan, uz ļoti īsu laiku. Paleontologs un arheologs Fēlikss Renjo, kas sekmīgi bija izrakņājis Gargasas alu un izvilcis no alas klona un sevišķi no slavenā «akmens maisa» dibena veselus lāču, lauvu, hiēnu un vilku skeletus, pamē- ģinaja ar zemes racēju pulciņu izdarīt izrakumus Tibirānas grotā, tomēr nebūt ne ar tādiem pašiem panākumiem kā Gargasā.

*

* *

1920. gadā kāds jauns cilvēks klejoja meža biezoknī Tibirānas grotas tuvumā, meklēdams ieeju tajā.

Starp augstajiem kokiem cieši kopā auga kazeņu krūmi un milzīgi buksusi. Taciņa uz grotu jau sen bija izzudusi, un jaunais speleologs ilgi maldījās visos virzienos. Bet viņam bija iemaņa tādos meklējumos, un beigu beigās viņš tomēr atrada alas caurumu; nolaida pie tās zemē savu kalnos kāpēja mugursomu, nometās uz ceļiem kā kādreiz Madlēnas perioda sencis un Romas valsts gailu vergs un aizdedzināja acetilēna lampu. Viņš pirmo reizi gatavojās ieiet šajā grotā.

Trīsdesmit gadus vēlāk, brīdī, kad tiek rakstītas šīs rindas, viņš atkal gatavojas ieiet Tibirānas alā.

Sājos trīsdesmit gados es bieži esmu apmeklējis šo grotu. Pirmo iebrukumu laikā vajadzēja apstāties divu vertikālu dabisko šahtu priekšā, bet nelikos mierā, līdz biju tas izpētījis. Vienas akas dibenā tek apakšzemes strauts zem ļoti zemiem griestiem, un es neatceros, ka man kaut kur citur vēl būtu vajadzējis ar tādām pūlēm līst pa applūdušu eju.

Kails kā slieka, locīdamies ūdenī un staignajās dūņās ka rāpulis, novedu savu pētījumu līdz iespējamā robežām, tā ari neizsekojis apakšzemes straumei visā tās garumā.

Tas notika pirms_ 1923. gada, tas ir, pirms tam, kad atklāju sienu gravējumus un aizvēsturiskos modelējumus netalajā Montespaņas alā. Atklājums uzvedināja mani uz domām, ka arī citās šā rajona alās var but zīmējumi. Tāpēc es bieži apciemoju Tibirānas grotu un rūpīgi apskatīju tas akmens sienas, tomēr diemžēl hez rezultātiem.

Pēc tam kopš 1938. gada, kad sāku gredzenot sikspārņus, Tibirānas ala redzēja mani biežāk nekā jebkad, jo ziemu tajā apmetas sikspārņu pakavdeguņu kolonija, es viņus pētu un gadu no gada vedu viņu uzskaiti.

Sī grota ir neliela un viegli pieejama, tāpēc bieži vien ņēmu līdz savus bērnus un viņu mazos draugus. Dažas no šīm ekskursijām kļuva leģendāras, kā, piemēram, tā, kurā mēs medījam upi.

Todien paņēmu līdz dēlu Raulu, kuram tad bija apmēram vienpadsmit gadu, un vairākus viņa biedrus, tada paša vecuma bērnus. Ekspedīcijā piedalījās arī suns (Pireneju aitu suns) Kamera; suni paņēmu līdz tādēļ, lai viņš ķertu man sikspārņus gredzenošanai.

Es zināju, ka netālu no ieejas alas akmens sienā ir padziļinājums, kurā dzīvo ūpis; bieži vien, atnakdams dienu, kad putns gulēja, es viņu izbiedēju, un viņš vienmēr bez trokšņa aizlaidās.

Paņēmis šoreiz līdzi bērnus, nodomāju viņus uzjautrināt, sarīkojot upja «medības».

Galveno atklājumu karte

Zēnu piedalīšanās medībās ierobežojās tikai ar to, ka viņiem bija jāgaida, līdz es sasniegšu aliņu un izņemšu no tās ūpi. Apgādājies ar lielu audekla maisu, ko parasti paredzēju saķertiem sikspārņiem, sāku rausties augšā pa slīpumu. Bet, tiklīdz biju sācis kāpt, ūpis izpleta lielos spārnus, izlidoja no ligzdas un aizšāvās pāri uztrauktajiem zēniem, kuri vienā balsī iekliedzās: «Redz, kur ūpis! Aizlaidās, aizlaidās!»

Bet es apgriezos, pielicis pirkstu pie lūpām, un pusbalsī brīdināju bērnus: «Klusāk, netrokšņojiet! Tā ir mātīte, kas aizlidoja, bet tēviņš — tas ir daudz lielāks, milzīgs! — izlido tikai naktī, un es viņu pacentīšos noķert.»

Absolūtā dramatiskā klusumā raušos augšā, lienu, aiz manis rāpjas Kamera, un tad jau es gramstos pa alu.

Pēc dažiem mirkļiem zēni, degunus uz augšu pacēluši un trīcēdami no uztraukuma, negaidot izdzird pēkšņi pamodinātā ūpja šausmīgos brēcienus; viņi arī dzird niknu plaukšķināšanu ar spārniem un manus enerģiskos izsaucienus: «Ņem ciet viņu! Kod! Iekod!» — un kā atbildi uz tiem sirdīgo Kameras riešanu. Cīņa, «karsta un šausmīga», turpinās ar tādu niknumu, ka pārsteigtie jaunie skatītāji redz, kā no alas lido ārā putekļu mākonis …

Beidzot es parādos viņu priekšā ar izspūrušiem matiem, vilkdams maisu, kurā spārdās ne bez pūlēm noķertais ūpis.

—   Nu te viņš ir, — es saku elsdams. — Nekad neesmu redzējis tik lielu ūpi! Par laimi, es viņu pārsteidzu guļošu, citādi viņš man būtu izskrāpējis acis!

To sacīdams, neveikli izmetu maisu no rokām uz slīpuma, pa kuru biju sācis rāpties lejā. Maiss, kas viss kustas no putna niknajiem grūdieniem, veļas lejup.

—   Ātrāk aiztaisiet maisu! — es kliedzu. — Ja ūpim izdosies izkulties ārā, viņš aizlidos!

Zēni grūstīdamies sarindojas plašā lokā ap maisu, kas vēl aizvien griežas un kustas, bet pēkšņi gūsteknim izdodas atbrīvoties, un uz skatuves parādās Kamera, kas priecīgi sprauslā un luncina asti: uzticīgajam sunim notikums laikam gan bija šķitis ļoti jautrs! Tas bija viņš, kas atļāva man tēlot varoni un simulēt cīņu aci pret aci ar «milzīgu tēviņu, kas izlido tikai naktī».

Lai ilūzija būtu pilnīga, es brēcu kā pūce un.vēcināju ar maisu, atdarinādams putna spārnu vēzienus. Uz maniem saucieniem: «Ņem ciet! Kod!» — suns sāka riet. Un, beidzot, lai pastiprinātu iespaidu, es sviedu uz izejas pusi pilnas riekšavas putekļu. Vispār aina bija iznākusi patiesa un dinamiska!

Sīs «medības» notika 1938. gada 6. februārī. Ja šī diena tā iespiedusies atmiņā, tad tāpēc, ka tā atzīmēta ar vēl vienu neaizmirstamu orientieri.

Atgriezies no «medībām», kad es uzjautrinājos, mistificēdams bērnu baru, atradu savu māju lielā satraukumā, un pēc divdesmit minūtēm piedzima meitenīte, ko nosaucām par Raimondu.

Tajā pašā 1938. gada 6. februārī (es neko neizdomāju, bez tam manus vārdus apstiprina Dabaszinātniskā muzeja reģistratūra Parīzē) pēc sikspārņu ķeršanas seansa, kas notika pēc ūpja medībām, es apgredzenoju apmēram trīsdesmit pakavdeguņus, un vienam no tiem bija lemts kļūt par neparasta piedzīvojuma varoni.

Tiešām, nākošā gada 6. martā šo sikspārni noķēra Eskanekrabas ciemā (Augšgaronnā), tas ir putna lidojuma 40 kilometru attālumā uz ziemeļiem no Tibirānas grotas.

Kāds mūrnieks vārdā Bonmezons, izdarīdams remontu, atrada to mērijas sienas plaisā. Pamanījis, ka dzīvniekam pie spārna piestiprināts alumīnija gredzentiņš, viņš to noņēma un izlasīja «Muzejs, Parīze N. 149».

Bonmezons palaida dzīvnieku vaļā un aizrakstīja uz Parīzi, ka noķēris no muzeja izbēgušu sikspārni. Tas deva iespēju Gredzenošanas dienestam uzmeklēt ierakstu reģistrā un konstatēt, ka sikspārni esmu apgredze- nojis es 1938. gada 6. februārī.

Bet 1944. gada 24. janvārī, izdarīdams savu parasto ikgadējo ķeršanu Tibirānā, es atradu starp noķertajiem sikspārņiem pakavdeguni N. 149, kas bija atgriezies no Eskanekrabas.

Tomēr pats interesantākais ir tas, ka 1944. gada 5. aprīlī tas pats mūrnieks, kas šoreiz strādāja tā paša ciema baznīcā, atkal atrada pakavdeguni N. 149. Bet diemžēl šoreiz dzīvnieks bija beigts, un mesjē Bonmezons (ar kuru cs biju pastāvīgā kontaktā pēc viņa pirmā atraduma) atsūtīja man par apstiprinājumu gredzentiņu. No tā redzams, ka mazais dzīvnieks cirkulējis starp Tibirānas grotu, kur viņš pavadījis ziemu, un savu vasaras rezidenci — Eskanekrabas ciemu. Pēc vairākiem ziemas letarģiskās guļas mēnešiem alas tumsā viņš siltajā sezonā izraudzījās par savu mitekli gan mēriju, gan baznīcu. Kā gan bez gredzenošanas metodes varētu kaut ko uzzināt par sikspārņa dzīvi? Jāatzīst, ka aiz sagadīšanās, kas robežojas gandrīz ar brīnumu, viens un tas pats cilvēks pēc vairaku gadu starplaika bija atradis vienu un to pašu apgredzenoto indivīdu.

*

Nodaļa par «notikumiem», kas saistīti ar Tibirānas grotu, nebūt nebeidzas ar nupat izstāstīto.

Tik liela ir alu burvība tam, kurš pazīst tās, un tik liela ir šās burvības vara, kas veidojas no daudziem iespaidiem un atmiņām. Un, ja jau esam sākuši stāstīt notikumus, tad kāpēc gan lai nepastāstītu vēl vienu, kurā galvenais gan ir tikai bērna aizrādījums.

Kadā no neaizmirstamajiem Tibirānas grotas apmeklējumiem paņēmu līdz savu mazo četrus gadus veco meitiņu Mariju. Mēs atbraucām ar velosipēdu — meitene sēdēja uz bagāžnieka — un atvedām līdz brokastis un visu, kas vajadzīgs gredzentiņu aplikšanai ap sikspārņu spārniem (ķeramo tīkliņu no drūbes un stienīti, uz kura uzvērti gredzentiņi). Mums vajadzēja medīt ne tikai Tibirānā, bet arī netālajās Gargasas un Tiņaistas grolās.

Marijai tas bija pirmais grotas apmeklējums — viņas «alu kristības», kas bija atliktas vairākas reizes aiz dažādiem apstākļiem (tas notika 1944. gadā, vācu okupācijas laika). Atstājuši velosipēdu, nonācām pa pļavām un mežu tuvu pie alas, kas bija nomaskēta ar lieliem kokiem. Alas ieejas priekšā auga liels ozols, ko nesen bija saspēris zibens. Es bieži zem tā brokastoju un labi pazinu šo skaisto koku; tagad tā stumbrs bija sašķelts, un milzīgie žuburainie zari samudžinājušies nokarājās līdz zemei. Nāvīgi ievainotais koks uzskatāmi liecināja par to, kādu speķu dažreiz sasniedz zibens spērieni. Bet mani visvairāk pārsteidza tas, ka koks atradās tieši pretim alas ieejai. Tas bija labs materiāls manam sen iesāktajam pētījumam par zibens spērienu biežumu grotu un bezdibeņu tuvumā.

Es prātoju, meitene laikam arī par kaut ko domāja, un, iztraucējusi manas apceres, viņa paņēma mani aiz rokas un pastāstīja savu pārdomu rezultātus: «Es domāju, tēt, ka šo tu gan vairs neizlabosi!» Te, zibens sasperta koka priekšā, mana četrus gadus vecā meitiņa, kas līdz šim bija nešaubīgi ticējusi manai visvarenībai, nonāca pie secinājuma, ka tētis tomēr visu nevar!

Pēc kāda brītiņa mēs bijām dziļi grotā, kur es konstatēju, ka pakavdeguņu kolonija, kas sastāvēja apmēram no 60 indivīdiem, guļ dziļā miegā savā parastajā vietā, tas ir, tur, kur velves augstums bija 6—7 metri. Sikspārņu ķeršanai piestiprināju garas kārts galā ķeramo tīkliņu; šo kārti es vienmēr atstāju alā. Bet nūja bija tā satrunējusi no mitruma, ka lietot to vairs nebija iespējams. Vajadzēja iziet no grotas ārā un nogriezt mežā jaunu kārti, un es izmantoju gadījumu, lai pārbaudītu savu meitu un dotu viņai īstas apakšzemes kristības. Paskaidroju kā visparastāko lietu, ka viņa paliek viena grotā un gaidīs mani atgriežamies ar jauno nūju; piekodināju neaiztikt acetilēna lampu, kas stāvēja uz zemes, un neiet klāt pie dažus soļus attālā bezdibeņa malas. Lai meitenei būtu kāds laika kavēklis, devu padomu taisīt no māla lodītes, turklāt labi daudz un, lai viņu mazliet uzmundrinātu, pateicu, ka neviens no viņas brāļiem un māsām viņas vecumā nekad nav palicis viens pats alā. Un tad nesteigdamies aizgāju.

Bērns pirmo reizi bija pazemē, un pārbaudījums bija smags, bet viņai nekad netika stāstīts ne par vilkiem, ne par bubuli, ne par citām tādām muļķībām, un es vienmēr centos bērnus pieradināt pie tumsas. Vārdu sakot, izgāju no grotas, nogriezu garu kastaņa rīksti un pēc apmēram desmit minūšu prombūtnes atgriezos bez steigas, it kā viss būtu tā, kā tam arī vajadzēja būt. Pārbaude izrādījās sekmīga, meitene nebija nobijusies, kaut gan iespaids laikam bija spēcīgs. Bet man bija izdevies pārliecināt viņu, ka nav ko baidīties, un viņa tam dziļi noticēja. Es viņu atradu notupušos tajā vietā, kur atstāju, bet pie trim māla lodītēm, kuras pats saviļāju, nebija pievienojusies neviena. Acīm redzot, viņa tomēr nebija jutusies tik viegli, lai kavētu sev laiku, un, kamēr rociņas stāvējušas dīkā, iztēle bija darbojusies. Tiešām, kad es tuvojos, viņa piecēlās un teica man mazliet drebošā balstiņā:

—   Bet es dzirdēju sikspārņus.

—   Tu man stāsti brīnumus, viņi cieši guļ šajā gadalaikā, tu laikam gan esi maldījusies.

—   Nē, es dzirdēju sikspārņus, visu laiku dzirdēju.

—   Un ko viņi darīja?

—   Viņi darīja «tak, tak, tak, tak…»

Arī es savukārt klusumā izdzirdēju «tak, tak», tie bija neatlaidīgie, steidzīgie ūdens pilieni, kas no velves krita mazā peļķītē.

Pievedu meiteni pie peļķītes, izskaidroju viņas kļūdu, un mēs tūlīt sākām ķert sikspārņus, kas šoreiz tiešām brēca un pīkstēja par lielu prieku manai mazajai ceļa- biedrenei. Drošsirdības pārbaude un dabas izzināšanas stunda ar uzskates līdzekļiem bija derīga bērnam, un meitene to nekad neaizmirsa.

*

* *

Neilgi pirms tam Tibirānas grota kļuva par liecinieci šausmīgam piedzīvojumam; tā varoņi bija mazi zēni, patiesību sakot, ne ļoti varonīgi, tomēr jāatzīst, ka arī apstākļi bija vainu mīkstinoši.

1941. gada augustā Sengodensas pilsētas (Augšga- ronnā) franču skautu Laperīnas pulciņš bija apmeties nometnē Nestas upes krastā, netālu no slavenās Gargasas grotas.

Reiz, izejot no nometnes, pulciņa atsevišķās kopas saņēma rīkojumu izklīst dažādos virzienos un norādījumu līdz vakaram neuzplēst aploksnes ar slepenu instrukciju, kas bija uzticēta grupas priekšniekam.

«Bezdelīgu» grupai mana dēla Raula vadībā vajadzēja iet pa netālo mežu Gargasas grotas virzienā. Krēslā skauti apstājās dziļi mežā, lai pagatavotu vakariņas; pēc vakariņām tika atvērta aploksne un izlasīta

šada pavcle: ««Bezdelīgu» kopa apmetisies nometne Tibirānas grota un pavadīs tajā nakti.»

Kopas locekļi, divpadsmit trīspadsmit gadus veci zēni (vienīgi kopniekam bija četrpadsmit gadu), nobijās par tādu programmu. Pavadīt nakti alā! Brr!… Bet zēnam, vai nu viņš ir, vai arī nav skauts, turklāt vēl kopā ar citiem nav ko baidīties.

Sāka birt jautājumi:

—   Saki, kopniek, kur ir šī grota?

—  Vai tā liela?

—   Vai tajā drēgni?

Un tiešām, tikai K. (kopnieks) zināja alu. Tās ieeja, apslēpta netālu biezoknī, bija tumšs, ļoti romantisks portiks.

Vakariņas tika ātri paēstas, un zēni, atstājuši ārpusē tagad nevajadzīgās un tikai traucējošās nūjas, iegrima Tibirānas grotā. «Iegrima» — tas nav tikai gleznains izteiciens vien, jo no pašas ieejas klons tiešām ir ļoti slīps, netīrs un slidens, zēni grima tajā visā nokāpšanas laikā līdz apaļajai zālei, kur rēgojās diezgan dziļa dabiskā aka.

Uzmanīgi apgājuši apkārt šim bezdibenim, zēni uzmeklēja līdzenāku un sausāku*vietu, kur varētu pārlaist nakti. Pēkšņi, kad katrs atsevišķi taustījās, meklēdams, kur ērtāk apmesties, atskanēja saucieni. Kādā kaktā, kas veidoja nišu, divi skauti bija atraduši guļas vietu uz gluži sausām papardēm, un uz tās atradās divas vilnas segas, veca samta jaka un smagu saišu zābaku pāris. Uz sienas izciļņa piestiprinātā svecīte, papirosu gali un dažādi atkritumi izteiksmīgi liecināja par to, ka kāds cilvēks izraudzījies par savu mitekli grotu, kur, acīm redzot, nāca pārnakšņot. Jaka sāka pāriet no rokas rokā, un, kad tā nonāca pie kopnieka, tas uzņēmās inventarizēt jakas kabatas. Cits pēc cita gaismā parādījās aizdomīgs kabatas lakatiņš, liels mednieka nazis, maks ar sīknaudu, nožēlojams netīrs kabatas portfelis, bet tajā bija tikai vēstule, uzrakstīta uz skolas burtnīcas rūtiņpapīra. Mirgojošā svecīšu' gaismā K. izlasīja ar ortogrāfiskām kļūdām izrotātu vēstījumu, un tā diezgan neparastais saturs pārsteidza skautus un reizē ar to atvēra viņiem acis.

Vēstules autors ziņoja kādam savam draugam, ka viņš pagaidām dzīvojot grotā, tuvu pie skautu nometnes, kur viņam jau esot izdevies nozagt divus velosipēdus, segas un dažādus produktus. Zaglis pabeidza savu vēstuli ar priekšlikumu piebiedroties viņam un plānveidīgi «apcirpt» nometni.

Kā jau varēja gaidīt, lasīšana radīja sensāciju. Skautiem tiešām bija nozagtas vēstulē minētās mantas, un te laimīgas nejaušības dēj viņi bija atklājuši vietu, kur slēpās zaglis.

Zēni uztraucās, visi sāka runāt reizē, katrs deva padomus… Bet visi bija par to, ka jāatstāj grota, kamēr bandīts nav atgriezies tur gulēt, jo laiks jau bija vēls, un jāiet brīdināt žandarmu. Jau daži sāka vākt mantas, gatavodamies atstāt alu, kad atskanēja kopnieka balss. Vēcinādams nupat mežā atplēsto pavēli, viņš atgādināja bēgļiem, ka rīkojums ir svēts un ka disciplīna un tradīcija ir skauta gods un prasa precīzi un bez ierunām izpildīt rīkojumu, kurā teikts, ka kopai jāpavada nakts Tibirānas grotā, un nakti grotā viņi pavadīs, neviens neizies no tās līdz rītam!

—   Bet ja viņš atgriezīsies? — atskanēja kāda nedroša balss…

—   Ja šis tips atgriezīsies šonakt, mēs metīsimies viņam virsū, sasiesim viņu ar savu laso un rīt nodosim žandarmērijā.

Tāda bija noteiktā un enerģiskā atbilde satrauktajiem zēniem, kas tomēr prata pārvarēt savas bailes un droši iet pretim ļaunajam liktenim. Bet apņemšanos nebija viegli izpildīt, un nakts pagāja nemierīgi. Tomēr viss beidzās bez incidentiem — klaidonis neieradās. Bet, kad agri no rīta skauti beidzot iznāca no alas, viņu uzmanību saistīja papīra gabaliņš, kas bija ar kniepadatu piesprausts pie vienas no alas ieejas priekšā atstātajām nūjām.

«Nolādētie salašņas,» bija teikts zīmītē, «eju pēc palīgspēkiem! Redzēsim, vai es esmu vai neesmu saimnieks savās mājās.»

Tātad cilvēks bija atgriezies naktī, bet, ieraudzījis, ka viņa patvēruma vieta aizņemta, aizgājis.

Zīmīte lika skautiem nodrebēt, pa daļai no bailēm, pa daļai no lepnuma, bet lielībnieki sadūšojušies sāka gari un plaši stāstīt, kā viņi būtu metušies virsū velosipēdu un segu zaglim, ja tas būtu bijis tik neuzmanīgs ajn ienācis alā.

'Pēc dienas programmas «Bezdelīgām» bija jāsatiekas •ar «Panteru» kopu kopīgai spēlei, un jaunie kaķu dzim- Uas pārstāvji tika iepazīstināti ar nakts piedzīvojumu pazemē.

Vakarā «Bezdelīgu» kopnieks nostājās «Panteru» priekšgalā, un kopas izšķīrās. Pēc saulrieta «Panteri» apmetās tuksnešainā klajumā, un pēc aukstām vakariņām kopnieks izņēma no kabatas slepeno rīkojumu, kas viņam bija nodots dienā, un skaļi izlasīja: «Pēc «Bezdelīgu» kopas «Panteru» kopa pavadīs nakti Tibirānas grotā.»

Ziņa satrieca zēnus kā pērkons. Pēc tam kad viņi tiku tikām bija izsmējušies par citas kopas biedru uztraukumu un piedzīvojumu, tagad pašiem jāiet nakšņot nemājīgajā alā ar izredzēm sastapt klaidoni un piedzīvot uzbrukumu. Jā, tagad «Panteri» vairs neizturējās lepni un drīzāk bija līdzīgi aitu baram, ko dzen uz kautuvi. Tomēr instrukcija ir instrukcija, un pulksten 10 vakarā kopa, sadrūzmējusies ap savu kopnieku, uzmanīgi iegāja Tibirānas grotā.

«Bezdelīgas» bija iepazinušās tikai ar gaidīšanas satraukumu un nemierīgu nakti, turpretim «Panteriem» vajadzēja tūlīt sākt rīkoties. Tiklīdz skauti bija iegājuši apaļajā zālē, viņi ieraudzīja kaktā gaišu punktu — svecīti, kas dega pie paparžu guļvietas galvgaļa. Segā ietinies cilvēks pamodās, uzcēlās sēdus un sāka neganti lamāt nelūgtos viesus. Apjukušie zēni apstājās, nezinādami, ko darīt, un skatījās apaša niknajā sejā — tas bija neskuvies čigāns ar žokejcepuri dziļi uz pieres. Tad klaidonis nometa segu un sakustējās, it kā gribētu piecelties, bet kopnieks droši klupa viņam virsū, saukdams:

— Pie manis, Panteri!

Redzēdami negaidīto uzbrukumu un paklausīdami pavēlei, divi zēni no deviņiem metās biedram palīgā un no visa spēka uzklupa pārsteigtajam pretiniekam, kas cīnījās ar neparastu enerģiju. Kopnieks Rauls sagrāba bandītu pie rīkles, kamēr viens zēns turēja viņu aiz vidukļa, bet otrs centās neļaut viņam strādāt ar kājām …

Pēc ilgas, niknas cīņas kopnieka balss, pārkliedzot troksni, iesaucās:

— Mēs viņu turam! Dodiet drīzāk laso, lai viņu sasietu!

No sešiem sastingušiem lieciniekiem, kas neko nebija darījuši un nebija parādījuši nekādu iniciatīvu, tikai viens metās uz izeju pēc virves, kas bija atstāta ārpusē ar nūjām. Bet pēkšņi — negaidīts atrisinājums!

Augšā, zem ieejas portika, parādījās siluets un atskanēja skaļa balss, ko pastiprināja velves. Kāds cilvēks nokāpa pie skautiem ar spēcīgu elektrisko lukturi vienā rokā, bet otrā — ar lielkalibra revolveri.

Jaunatnācējs bija zābakos, ādas jakā un uz acīm uzmauktā filca cepurē. Viņš izgrūstīja trīcošos skautus, izrāva savu kompanjonu no triju zēnu rokām, kas to turēja, un draudēdams nobrauca ar revolveri gar izbiedēto zēnu deguniem. Pēc tam abi bandīti aizgāja no alas, apsolīdami, ka tas esot tikai sākums, ka viņi atgriezīšoties un tad tiem parādīšot…

Nevar teikt, ka šajā brīdī mazajā kopā būtu valdījis viegls bezrūpības gars. Nevar noklusēt arī to, ka kļuva dzirdamas žēlabas un pat skaņas, kas vairāk bija līdzīgas savu māti pazaudējuša teļa žēlabainai īdēšanai nekā jauna pantera draudīgai rēkšanai! Tomēr jāatzīst, ka divpadsmit trīspadsmit gadus vecajiem bērniem stāvoklis nebija viegls. Daudzi bija par to, lai visi kopā izietu no grotas un skrietu cauri mežam, bet kopnieks, drošsirdis un pienākuma cilvēks, saņēma pārējos rokās un, pabiedēdams ar sodu un kaunu, panāca, ka tie paklausa. Tika nolemts palikt alā. Turklāt būtu vēl bīstamāk iziet no alas naktī un nokļūt vilka zobos nekā gaidīt notikumus, kas bija koncentrējušies grotas dziļumā.

Nesāksim sīki stāstīt par satrauktās gaidās pazemē pavadīto nakti, varam saderēt, ka tonakt bērni būtu gribējuši atrasties citā vietā. Pēc bezmiega nakts «Panteri» ar tūkstoškārtēju piesardzību un bailēm izgāja no sava midzeņa, riskēja ieiet mežā un līdz ar pirmajiem saules stariem skriešus metās uz sapulcēšanās vietu, kur šajā trešajā lauka kampaņas dienā vajadzēja sanākt kopā visām pārējām pulciņa daļām.

Klajumā, kur ap uguni sēdēja vadītāji un instruktori, skautus gaidīja pēdējais apstulbinošais pārsteigums: štāba locek]u vidū tupēja čigāns žokcjcepurē un cilvēks ādas jakā, sūca godīgi nopelnīto vīnu un labsirdīgi raudzījās uz pienākušajiem nakts «ienaidniekiem»!

Nabaga «Bezdelīgas», nabaga nevainīgie maziņie «Panteri», ar ko jūs samaksājāt par to, lai uzzinātu, kas ir «Lielā skautu spēle», un pa kaklu pa galvu ieskrējāt tīklos, ko prasmīgi un viltīgi jums bija izlikuši jūsu lielie priekšnieki, piedaloties ceļa strādniekiem bandītu lomā un jūsu pašu kopniekam, kas ar baudu bija izpildījis savu lomu!

*

* *

Kā jau teikts, mēs apmeklējām Tibirānas alu ne mazāk kā reizi gadā, lai pārbaudītu tajā pa ziemu dzīvojošo sikspārņu kontingentu; viņi tad guļ ciešā miegā, un viņus viegli var noķert.

1951. gada otrajā janvārī es atnācu te ar meitām Raimondu — to pašu meiteni, kura bija piedzimusi 1938. gadā ūpja medību dienā, — un Mariju, kura bija saņēmusi jau aprakstītās alu kristības četru gadu vecumā; tagad viņai bija desmit, bet Raimondai divpadsmit gadu.

Šoreiz sikspārņu kolonija bija ļoti maza — tikai 24 indivīdi. Viņu uzskaite izrādījās ļoti interesanta, jo noskaidrojās, ka trim sikspārņiem bija gredzeni, kas aplikti šajā pašā grotā 1937. gadā. So dzīvnieku ilgais mūžs, par kuru pirms maniem eksperimentiem nekas nebija zināms, jāatzīst par garaku nekā trīspadsmit gadi. Bet, tā kā dzīvnieku apskate neparādīja nekādas vecuma pēdas, sevišķi viņu zobi bija ļoti asi, tad no tā var spriest, ka sikspārņa mūža ilgums viegli var sasniegt divdesmit gadus.

Nekad nepalaizdams garām izdevību parādīt bērniem, cik nekaitīgi ir sikspārni, es uzsāku diezgan oriģinālu fotografēšanu. Nostādījis Mariju cieši pie sienas, es apliku viņu ar sikspārņiem: piecus nosēdināju uz galvas, tieši uz matiem, kādus piecpadsmit piekarināju uz pleciem un uz krūtīm. Kamēr meitene tā pozēja smiedamās un šķobīdamās, kad sikspārņi viegli skrāpēja viņas pieri ar nadziņiem, es uzstādīju savu kodaku uz statīva un sagatavoju magnija uzliesmojumu; to aizdedzināt bija Raimondas pienākums. Pēc manas pavēles viņa aizdedzināja degli; pazibēja gaisma, bet stiprā eksplozija apgāza acetilēna lampu, kas stāvēja netālu no slīpā klona. Lampa sāka velties, bet tik nelaimīgi, ka ievēlās plaisā, un bija dzirdams, kā tā nodārdēja vismaz 10—12 metru dziļumā. Nepatīkams incidents! Vajadzēja iedegt elektrisko lukturi, kas, par laimi, bija kārtībā. Neslēpšu, ka biju ļoti sapīcis par šo pilnīgi neparedzēto epizodi, bet reizē ar to vairākas todien notikušas apstākļu sagadīšanās noveda pie negaidīta un interesanta atklājuma.

Nekad paruna «nav ļaunuma bez labuma» nav labāk apstiprinājusies kā šajā gadījumā; te «ļaunums» izpaudās magnija eksplozijā, kas apgāza lukturi.

Bet nesteigsimies notikumiem priekšā. Pa virvi, ko piestiprināju pie smaila akmens izciļņa, es nolaidos plaisā un kādu desmit metru dziļumā atradu viegli iespiestu, uz sāniem nokritušu lampu. Ūdens no tās bija iztecējis, bet darboties tā vēl varēja; tāpēc vispirms vajadzēja parūpēties, lai to atkal piepildītu ar ūdeni. Uzrāpos atpakaļ pie meitenēm; noliekušās pār plaisu, viņas palīdzēja glābt lampu, un elektriskā luktura gaismā mēs visi kopā devāmies alas dziļumā, kur agrāk biju pamanījis ūdens peļķīti. Ar pūlēm izspraucāmies zem ļoti zemajiem griestiem un iegājām tādā kā mazā istabiņā, kur bija neliels, ar ūdeni piepildīts baseiniņš. Iebriduši ūdenī, mēs pietupāmies, un drīz vien lampa guldzēdama piepildījās; pēc mirkļa tā bija aizdedzināta un apgaismoja kluso stūrīti, kuru daba bija radījusi vistālākajā, visslepenākajā alas galā.

Nav šaubu, ka cilvēkam, kurš slimo ar klostrofobiju [22] , šī vieta liktos briesmīga un nejauka. Turpretim mums tā bija sevišķas burvības pilna; tās noslēpumainība un vientulīgums mums bija savā ziņā «luogo d'incante» (apburta vieta), par kuru runā dzejnieks.

Sāku uzmanīgi aplūkot ūdens peļķi, meklēdams alās dzīvojošus mikroorganismus. Diemžēl mūsu saviļņotajā baseina kristāltīrajā ūdenī dzīvu būtņu nebija. «Bet pietiek meklēt, sapņot un atcerēties,» es sev teicu, «mēs neesam troglodīti kā mūsu aizvēsturiskie senči, laiks aiziet no tumsas un atgriezties pie dienas gaismas.»

Tomēr, iekams dot atgriešanās signālu un atkal rāpus spraukties zem zemajiem griestiem, es, pakļauda- mies alu gleznojumu (vienmēr iespējamu) meklētāja refleksam, pacēlu lukturi un sāku aplūkot akmens sienu, meklēdams noslēpumainos un valdzinošos pirmatnējos mākslas darbus, kas tik daudz reižu ar saviļņojumu atklāti dažās alās. Bet vai es jau sen daudz reižu velti nebiju aplūkojis šās alas sienas?! Tomēr, līdzko pacēlu acis pret klinšaino sienu, man paspruka izbrīna un sašutuma sauciens. Tur pusotra metra augstumā no grīdas melniem burtiem bija uzrakstīts tajā apvidū sastopams uzvārds. Kāds apmeklētājs, kas, acīm redzot, piederēja pie rupju nejēgu kategorijas, bija noķēpājis neskarto sienu, uzzīmēdams burtus ar savu kvēpošo lampu. Fakts diemžēl gan visparastākais, bet te, šajā vietā, šajā vientulībā profanācija šķita man sevišķi apvainojoša, līdzīga svētuma apgānīšanai. Es nolēmu tūdaļ iznīcināt apakšzemes krāšņumu apgānītāja roku darbu; viņš laikam gan būtu ļoti izbrīnījies par manu sašutumu; paņēmu no klona mitru mālu sauju un sāku ar treknu kārtu aizsmērēt uzrakstu. Māla okera krāsa saskanēja ar ieža krāsu, un aizsmērējums deva ideālus rezultātus: vārds bija pazudis nebūtībā …

Apmierināts aplūkoju savu roku darbu un pārlaidu acis pār sienu, kas atkal bija palikusi bez vārda, kad pēkšņi man it kā kāds būtu iesitis — redzes un prāta šoks, ko tik labi pazīst katrs speleologs. Sekundes daļa uz nespodrās saplaisājušās sienas, tieši zem nodzēstā uzvārda, saskatīju tievu, līkumainu līniju — ar asu griežņi izgrieztus dzīvnieka krustus un pakaļkājas. Acumirklī aptvēru visu pārējo attēla daļu: no gadsimtu dzīlēm manā priekšā nostājās pilnīgi viss aizvēsturiskais gravējums, kas attēloja zirgu, — tik skaidrs un ass, ka priekam piejaucās kauna sajūta, jo nebiju to pamanījis agrāk.

Brīdi es ar baudu nododos dziļai sajūtai, kas nekad nezaudē savu asumu un vienmēr pārņem, atrodot pirmatnējā cilvēka pēdas, un pēc tam saku: «Vai jūs, bērni, zināt, ko esmu atradis?» Tādu jautājumu es uzdevu meitenītēm, kuras stāvēja piespiedušās pie manis. Viņas mierīgi un vienaldzīgi skatījās uz sienu, acīm redzot, vēl nesaprazdamas, kas noticis.

Es vēl vienu sekundi baudu kuriozo situāciju, tieši tik ilgi, lai atcerētos kādu vietu no Lamenē darbiem: «Visa pasaule skatās uz to, uz ko skatos es, bet neviens neredz to, ko es redzu,» — pēc tam pabeidzu agrāk iesākto frāzi: «Te uz sienas ir aizvēsturiskais zirgs,» — un, skardams ar pirkstu klinti, apvelku viņa kontūras. Tad bērnu sejas atdzīvojas, acis sāk mirdzēt, atskan izsaucieni.

Ja lieliskais animālists — Madlēnas perioda mākslinieks, šā zīmējuma autors, redzētu mūsu jūsmošanu, viņš laikam gan lepotos ar to, ka pēc divsimt gadsimtiem izraisījis tādu sajūsmu; tomēr padomājuši mēs nospriežam, ka viņa reakcija būtu pretēja, jo te nav vis vienkārša amatiera darbs — tas ir siluets, kas attēlots burvja seansa laikā, kam vajadzīgs noslēpums, un tāpēc tam jāpaliek slepenībā.

Tomēr, lai kā tas būtu, nevarēja nejūsmot par izpildīšanas prasmi un attēlotā dzīvnieka reālismu.

Galva ar viegli izliektu purna vidējo daļu un pareizi novietotu apaļu aci; iezīmētas nāsis un mute, krēpes stāvus kā suka. Skausts un mugurkauls attēloti harmoniski, mugura nedaudz ieliekta. Kāju novietojums rāda, ka dzīvnieks stāv. Aste rada izbrīnu ar savu garumu un sevišķi ar to, ka tā līdz ceļiem ir gluda — bez spalvām. Tomēr jātic vienmēr pedantiski precīzajam akmens laikmeta māksliniekam: ja tā dažreiz attēlota zirga aste, tad aste tāda arī bijusi.

Zirgs Tibirānas alā ir ne tikai iegravēts, bet arī izdalīts ar melnu krāsu: visa viņa priekšdaļa, krusti un sāni notriepti ar mangānu; tas vienlaikus ir gan gravējums, gan glezna. Bez tam vēl viena interesanta detaļa, kas būtībā ir aizvēsturiskās mākslās neskaitāmo paraugu vadmotīvs: dzīvnieks ievainots; precīza, taisna svītra stiepjas no viņa sāniem un karājas kā zobens. Tas, ka šī svītra attēlo metamo šķēpu vai bultu, vai vienkārši no brūces tekošas asinis, nerada nekādas šaubas; mednieks gribējis apburt zirgu. Viņš to prasmīgi un slepeni uzskicējis, izgriezis un izkrāsojis viņam vien zināmā alas kaktiņā un līdz ar to dzīvnieku «noskaudis» attēlā. Pēc viņa ticējuma šai burvestībai jāatnes laime — veiksme medībās.

Apskatījuši zirgu, mēs sākām meklēt, vai alā nav arī citu attēlu. Kaut ko mums izdevās saskatīt, bet visi pārējie zīmējumi bija tik sabojāti, kļuvuši tik veci ūdens notecēšanas un ieža sadrupšanas rezultātā, ka praktiski tos nevarēja pazīt.

Un tikai viens zīmējums, kurš šķita sevišķi mīklains, atklāja mums savu noslēpumu. Sajā attēlā bija lietots, acīm redzot, starp pirmatnējiem meistariem plaši izplatītais paņēmiens — izmantot kādu dabisku akmens nelīdzenumu par noteiktu detaļu un, izejot no tās, izveidot visa dzīvnieka kontūras. Es nemaz nerēķinu neskaitāmos piemērus, kad šķautnaini izciļņi akmenī izmantoti par mugurkaulu. Kādā vietā sienas izliekums, kas atgādina bizona kupri, noderējis par pamatu šā dzīvnieka silueta attēlam; dažreiz stalaktīti vai vertikālas rieviņas figurē kā dzīvnieku kājas. Atceros, Montespa- ņas grotā atradu ļoti izteiksmīgu ķirzakas galvu profilā, kur par aci bija ovāls olis, kas ieslēgts griestu konglomerātā.

Te, Tibirānā, klinšains bumbierveida izcilnis, kas ļoti atgādina lāča galvas apveidu, bija izejas punkts silueta attēlā, kas, acīm redzot, kādreiz bijis vesels, bet tagad laika zoba stipri bojāts. Tas, kas no tā palicis — kakla līnija, skausts, mugura, ļoti apaļīgie krusti un masīvās kājas, — lieliski attēlo smago, drukno apveidu, kāds ir lācim ar noliektu galvu. Acīm redzot, nošķeltais akmens konuss — lāča galva — sākumā bijis pārāk garš un pārāk tievs; ar akmens rīku tas izveicīgi apskaldīts līdz vajadzīgajam garumam, un šis prasmīgais un aprēķi- natais labojums mainījis visu mākslas darbu, piešķirot tam ejoša un zemi ošņājošā lāča izskatu.

Lācis atrodas tieši blakus zirgam, tomēr zālēdāja tuvums, kā redzams, nemaz neuztrauc gaļēdāju, un, gluži otrādi, viņi tīšām pagriezuši viens otram muguru!

Kas attiecas uz iegravēto un izkrāsoto zirgu — labāko attēlu alā, tad ari tas nemaz neduras acīs, tāpēc neviens to nebija pamanījis, un mēs paši, daudz reižu apskatīdami šo sienu, arī bijām atstājuši to neievērotu.

Te pie reizes pieminēšu, ka daži no aizvēsturiskajiem zīmējumiem tika atklāti ļoti vēlu, kaut ari ļoti labi pazīstamās un bieži apmeklētās grotās. Tā, piemēram, slavenos Marsulas un Nio grotu zīmējumus bija sašvīkā- juši ar parakstiem, iniciāļiem, datumiem un «grafiku» apmeklētāji, kuriem par tiem nebija bijis ne jausmas un kuri nebija redzējuši neko, tikai kaut kādus smērējumus un neskaidras svītras tur, kur tomēr bija lieliski bizonu, lauvu, ziemeļbriežu, zirgu un citu dzīvnieku silueti…

Atļausimies izteikt vēl vienu apsvērumu sakarā ar šiem mākslas darbiem un ieminēties par to, cik liela atšķirība ir starp aizvēsturisko gleznu apskati reģistrētā, iekārtotā, ar elektrību apgaismotā grotā, kur tās rāda un komentē ceļvedis, un neizmērojami vairāk saviļņojošu to atklāšanu personīgi kaut kādas «mežonīgas» alas slēptuvēs.

Man šķiet, ka atšķirība ir tāda pati, ja ne lielāka, kā starp staigāšanu no gleznas pie gleznas muzejā (kam bieži vien seko pārsātinājums) un savu paša atradumu, kad uziets kaut kur bēniņos aizmirsts Rembrants.

Tādas bija mūsu domas un jūtas, kad beidzot ar nožēlu devāmies uz Tibirānas grotas izeju; ar to mums tagad saistīts tik daudz atmiņu, notikumu un visdažādāko atgadījumu! Tas viss, man šķiet, tikai apstiprina, ka alas, kuras bieži vien uzskata par drūmām, bēdīgām un nedzīvām, gluži otrādi, ir vietas, kas pilnas noslēpuma, vietas, kas pacilā pratu, saviļņo dvēseli, — vārdu sakot, vietas, kur jaušams dzīvs gars.

Par visu teikto esmu jau ne reizi vien rakstījis un dziļi to izjutis visā savā alu cienītāja dzīves ceļā, tomēr šīs domas un jūtas izveidojās un tika formulētas sevišķi skaidri reiz par visām reizēm tieši tolaik, kad nācām ārā no Tibirānas alas. Kad mēs jau gatavojāmies atkal rāpus spraukties pa zemās velves apakšu, ar izbrīnu ieraudzīju, ka viena no manām meitenēm ar bērna tiešumu pēkšņi noskūpsta zirga attēlu. Šis desmit gadus vecā bērna skūpsts likās man ļoti aizkustinošs un daudz izteiksmīgāks nekā visi manis paša secinājumi. Man šķiet, tikai bērns varēja tik vienkārši, neliekuļoti, bez afektācijas, tik mīļi un dziļi izjusti apstiprināt ar simbolisku zīmogu sakaru starp gadsimtu tumsu un tagadni.

Pēc brīža mēs jau bijām pie alas izejas.

Liela meža klusumā, dziļajā ziemas dienas krēslā viss klusēja, bet klusums pēc alā pārdzīvotā šķita svinīgs un bargs. Mūs arvien vēl turēja savā varā tālā, sensenā pagātne, kad kāds tāls mūsu sencis varēja tāpat iznākt no tās pašas alas.

Divdesmit gadu tūkstošus pirms mums arī viņš par- kāpa pār Tibirānas grotas klinšaino slieksni, kurp viņu sauca pirmatnējie ticējumi, lai dziļumā izdarītu maģiskās burvestības, un varbūt arī vēla vakarā.

III nodaļa

DĪVAINA MAZĀ SIKSPĀRŅU PASAULĪTE

«Es domāju, ka meklētājs vienmēr iet taustīdamies — neteikšu, ka pilnīgā tumsā, tomēr pustumsā, kas, neraugoties uz visu zinātnes progresu, ietin dabas noslēpumus.»

Lui Broljl «Zinātnieki un atklājumi»

Pētīšanai paredzēto objektu milzīgajā dažādībā sevišķa vieta jāierāda zināšanām par apakšzemes faunas dzīves apstākļiem un izturēšanos, un sevišķi par sikspārņu dzīves veidu un paradumiem. Bezdibeņu un alu biežā apmeklēšana deva mums iespēju iepazīties ar šiem mazajiem dzīvniekiem, par kuriem ir tik daudz leģendu un tik daudz aplamu priekšstatu. Bet, kā bieži gadās, īstenība ir daudz neparastāka un aizraujošāka nekā tas viss, ko var radīt iztēle; šajā nodaļā arī esam nodomājuši iepazīstināt lasītāju ar šo dīvaino rnazo pasaulīti.

Turpmāk runa būs tikai par Francijas sikspārņiem (kaut gan sikspārņi izplatīti pa visu pasauli, pat aiz Ziemeļu polārā loka), tāpēc īsi pieminēsim, ka no vairāk nekā divdesmit mūsu zemes sugām dažas ir gandrīz nometnieku sugas, dzīvo vienā rajonā, turpretim citas ir lielas ceļotājas un izdara sezonas migrācijas (par kurām gan vēl maz zināms) ļoti lielos attālumos.

Tas jaunais, ko mums izdevies atklāt un kas tiks turpmāk iztirzāts, attiecas uz vienu no tādam migrējošām sugām, kuru mēs ilgu laiku pētījām kāda Augšpirencju grotā.

Sī grota, ko sauc par Tiņaistu (vietējā dialektā: Sikspārņu grota), ir tukša no septembra līdz aprīlim; šajā laikā veltīgi mēģināt sameklēt tajā kaut vai vienu sikspārni.

Bet ar pirmajām aprīļa dienām (bieži vien pat ar 25. martu) tajā ātri iemitinās un atrod patvērumu liela sikspārņu kolonija; tie dzīvo cieši saspiedušies kopā. Katru gadu viņi piepilda grotu un karājas pieķērušies pie augstās velves vienmēr vienā un tajā pašā vietā. Un tā, acīm redzot, kopš neatminamiem laikiem, jo zem šās vietas zemi klāj bieza gvano kārta.

1936. gadā es nolēmu periodiski apmeklēt šo grotu un nodarboties ar sikspārņu pētīšanu. Vidēji kolonijā bija līdz 10 000 indivīdu (tas šiem dzīvniekiem nav daudz), bet pieskaitīt viņus pie vienas vai otras sugas bija diezgan grūti, jo, kad nav zināšanu par šo dzīvnieku atsevišķām varietātērn, atšķirt tās ir ļoti grūti. Pēc mazas mācību grāmatiņas (ieteicu visiem, kas sāk pētīt sikspārņus) «Francijas dabas mācība», ko sarakstījis doktors Trusārs 1884. gadā, es iemācījos atšķirt Tiņaistas iemītniekus. Tie bija Vespertilio murinus (Vespertilio mijotis) 46 . Sie sikspārņi ir mūsu zemē vislielākie, viņu spārnu vēziens sasniedz 40—43 centimetrus. Galva viņiem ir koniska, ar smailu purniņu, kas padara viņus mazliet līdzīgus lapsām. Ausis lielas, ovālas, tikpat garas kā galva; spalvas krāsa sarkanīga, uz muguras variē no gaišsarkanas līdz brūnai, ar dūmainu nokrāsu, kamēr vēderiņš ir mazliet netīrā baltumā.

Reiz, 1936. gadā, es iegāju alā, kas sastāvēja no divām zālēm apmēram 20 metru diametrā; tās savienoja zema eja, pa kuru vajadzēja līst rāpus. Tieši otro pilnīgā tumsā iegrimušo telpu arī bija izraudzījuši sikspārņi par savu mitekli. Paliku tur diezgan ilgi, vērodams pie griestiem piekārušos ņudzošo baru, no kura atskanēja pīkstoņa un arvien biežāki griezīgi brēcieni. Acīm redzot, mana ierašanās viņus bija iztraucējusi. Tomēr vairāk nekā mana klātbūtne dienas snauduļus, kas atpūtās pēc nakts lidojuma grotas ankārtnē, uzbudināja un traucēja lampas gaisma. Daži no viņiem jau sāka atšķirties, atdalīties no bara, vēcināt spārnus un, protams, nekavēsies aizlidot; nezaudējot laiku, vajadzēja sākt paredzēto masveida ķeršanu. Tāds bija todien mans grotas apmeklējuma mērķis.

Izņemu no mugursomas lielu drēbes ķeramo tiklu, piestiprinu to pie līdzpaņemtas kastaņa nūjas un, pacēlis primitīvo ierīci (kas izrādījās pilnīgi efektīva), izlieku savu pirmo sikspārņu mednieka tīklu. Vairākas reizes ķerama tīkla caurumu, kam apvilkta dzelzs stieple, novelku pa velvei pieķērušos dzīvnieku mīksto masu. Ķeramā tīkla pieskaršanās atdala vairākus no viņiem, un sikspārņi krīt pie manam kājām; daži — kā nogatavojušies augļi, citi reflektoriski paplēš spārnus un krizdami griežas kā sausas lapas, bet viņu kritienu mīkstina gvano kārta. Ķeramais tīkls kļūst arvien smagāks, garais mitrā koka kāts liecas zem smaguma, un es dodos uz izeju. Atgriezies zem grotas portika, nosēžos spilgtajā gaismā, turēdams starp kājām maisu, kur pīkst un kārpās mani gūstekņi (kā saskaitot izrādījās, es biju noķēris 225 sikspārņus); nolieku uz grīdas kaut ko līdzīgu lielai spraužamadatai, kura izgatavota no dzelzs stieples un uz kuras uzvērti niecīgi alumīnija gredzentiņi. Tādus gareniski pāršķeltus cilindriņus sīko putnu gredzenošanai Parīzes Dabaszinātniskā muzeja Centrālā putnu migrācijas pētīšanas stacija izsniedz personām, kas nodarbojas ar putnu gredzenošanu, un tagad arī tiem, kas gredzeno sikspārņus.

So ārkārtīgi plāno gredzentiņu šķēlums dod iespēju aplikt gredzentiņu ap sikspārņa apakšdelmu; pēc tam to viegli saspiež, lai mazliet tuvinātu galus. Tagad dzīvnieks ir apgredzenots un pie tam nejūt nekādu ierobežojumu: ja desmit tādus gredzentiņus uzliek uz pasta svariem, tad to mēlīte paliek nekustīga. Beidzot, svarīga detaļa: uz katra gredzena ar ļoti sīkiem burtiem uzrakstīts «Muzejs Parīze» un pēc tam sērijas burts un matrikula.

Kopš kāda laika es biju apgādājies ar visiem šiem piederumiem un nevarēju vien sagaidīt, kad varēšu aplikt gredzentiņus saviem naktssikspārņiem, jo, kā man šķita, šī procedūra dos iespēju izdarīt interesantus novērojumus.

Un tiešām, rezultāti bija ļoti pamācoši; 1936. gadā es biju pirmais, kas bija apgredzenojis sikspārņus, bet līdz ar to tika likti pamati veselai skolai, un 1955. gadā mēs bijām jau 75 gredzenotāji, tomēr neaizsteigsimies priekšā notikumiem. Todien apliku 165 gredzenus, gan saņemdams daudzus kodienus, jo gredzenot vienam ir ļoti neērti, turklāt es vēl nebiju paspējis izstrādāt vajadzīgos paņēmienus. Neapgredzenotos sikspārņus es vienkārši palaidu atpakaļ alā, bet apgredzenotos aiznesu līdz uz māju un pulksten 9 vakarā viņus atbrīvoju

savā kabinetā, kur logi bija atvērti. Vienā mirkli tic aizlidoja už visām pusēm. Viņiem vajadzēja nolidot tikai 16 kilometrus, lai sasniegtu savu patvēruma vietu — Tiņaistas alu. Vai viņi spēj veikt šo ce|u un vai atradīs alu? šādus jautājumus cs sev uzdevu un tādēļ biju izdarījis šo eksperimentu. Tāpēc jau nāko- šaja dienā, nepacietībā degdams, devos uz alu, lai uzzinātu rezultātus. Jau ar pirmo ķeramā tīkla vēzienu saķēru dzīvniekus. Daudzi no viņiem bija apgredzenoti. Tātad eksperimentu varēja uzskatīt par izdevušos: sikspārņi ir apveltīti ar virziena sajūtu. Nākošais uzdevums bija noskaidrot, kādā mērā viņi spējīgi orientēties un cik tālu var viņus aizvest.

Secīgiem eksperimentiem ar pakāpenisku attāluma palielināšanu jāatbild uz šo jautājumu.

Es sāku ķert citus Tiņaistas naktssikspārņus un pārnēsāt vai nosūtīt viņus arvien tālāk un tālāk. Sākumā uz Sanmartorī (Augšgaronnas departamenta), putna lidojuma 36 kilometru attālumā, pēc tam uz Tulūzu (100 km), Ažēnu (120 km), Karkasonu (150 km), uz Senžaridelizu (180 km), uz Moljēplažu (200 km), uz Setu (265 km), uz Monpeljē (280 km) un uz Angulēmu (300 km).

Un tam tūdaļ vienmēr sekoja efektīga un pārliecinošā atgriešanās. Sikspārņi, pārlidojuši pari pieciem sešiem departamentiem, neapstādamies pie upēm, strautiem, pauguriem un kalniem, pilnīgi droši atrada mežā paslēpušos savas pastāvīgās patvēruma vietas — Tiņaistas grotas mazo caurumu.

Un tikai eksperimenti ar lielākiem attālumiem — Puatjē (400 km), Tūra (420 km) un Parīze (700 km) — nedeva rezultātus vai vismaz man neizdevās atrast kolonijā indivīdus, kas bija palaisti vaļā šajās trijās pilsētās. Acīm redzot, attālums bija pārāk liels vai arī mans ķeramais tīkls nekalpoja, kā nākas. Tas ir iespējams, jo Puatjē, Tūrai un Parīzei es operēju ar ļoti mazu skaitu, tikai ar 25 sikspārņiem, kas padarīja ļoti problemātisku viņu noķeršanu tāda lielā kolonijā.

Vārdu sakot, visu šo sensacionālo atgriešanās lidojumu rezultātā tika konstatēts, ka sikspārņi (vismaz lielie naktssikspārņi) apveltīti ar ļoti smalku virziena sajūtu. Pie reizes pētīju sikspārņu nakts lidojumus.

Apmeties pēc saulrieta zem Tiņaistas alas ieejas portika un pavadīdams nakti vērošanā, es daudzu nakšu laikā konstatēju ļoti interesantu īpatnību sikspārņu lidojumā, kad viņi izlido no sava dienas mitekļa, lai ķertu spārnainos nakts kukaiņus — viņu vienīgo barību.

Pieaugošais un pēc tam atslābstošais ritms, kas raksturīgs sikspārņu lidojumam, kad tie atstāj alu, ir ļoti interesants un neizskaidrojams (tas ir, pagaidām nav izskaidrots) un nezin kāpēc atbilst līknei, ko metrologi sauc par «zvana līkni» jeb Gausa līkni. Visas šo eksperimentu un novērojumu detaļas jau sīki aprakstītas manas grāmatas «Mes cavernes» («Manas alas») nodaļā.

Tajā pašā darbā minēts, ka Tiņaistas alas kolonijas «personālajā sastāvā», kurā ietilpst līdz 1000 indivīdu, bija vienīgi mātītes, kuras pirmajās jūnija dienās dzemdē katra vienu mazuli (reti divus), un tie visumā starp vīriešu un sieviešu dzimumu sadalās gandrīz vienādi. Kad šī jaunā audze sasniedz divarpus līdz trīs mēnešu vecumu, itin visi sikspārņi aizlido no alas, dodamies kaut kur, acīm redzot, ļoti tālu, — izsekot viņiem mēs nevarējām. Nākošajā pavasarī, kad nakts- sikspārņi atgriežas, starp viņiem nav neviena alā piedzimuša tēviņa; tajā, atkārtojam, dzīvo tikai mātītes vien. Mātītes atlido šurp uz vasaru jau apaugļotas un pavada alā visu inkubācijas periodu un pēc tam mazuļu barošanas periodu. Viņu gadskārtējais migrācijas cikls noslēdzas, nepiedaloties tēviņiem, kuri, kā mēs domājam, dzīvo visu gadu kādā no Pircnejiem ļoti tālā rajonā — varbūt Āfrikā.

Tas viss un sevišķi tas fakts, ka sikspārņi var veikt tālus lidojumus, jau konstatēts un pierādīts. Tomēr daži jautājumi pagaidām paliek bez atbildes. Kāpēc dažas sikspārņu varietātes migrē, kamēr citas paliek vienā vietā? Kā viņi orientējas tad, kad notiek dabiskā migrācija un mākslīga pārvietošana simtiem kilometru attālumā? Par to arī nekas nav zināms, tāpat kā par pasta baložiem un par visiem gājputniem vispār.

Kā sikspārņi, kas pavada dienu dziļi grotās — dažreiz ļoti tālu 110 ieejas, zina, ka ārpusē līst lietus, jo tad viņi ncizlido un nepakustas nakti, dažreiz vairākas naktis pēc kārtas, tas ir, kamēr vien ir slikts laiks? Par to mums nav nekāda priekšstata.

Bet, no otras puses, tika izdarīts sensacionāls atklājums, kas parādīja, pēc kā vadās sikspārņi savā lidojuma naktī un pat dziļu alu pilnīgā tumsā.

Vienmēr ir radījis izbrīnu tas, ka sikspārņi, kuriem ir tikko saskatāmas actiņas, var lidot spilgtā saulē un naktī, izvairoties no visiem šķēršļiem, un, pilnā sparā lidodami, medīt tādus mazus kukainīšus, kādi ir moskīti un odi.

Sī mīkla, kas bija intriģējusi vairākas zinātnieku un dabas pētnieku paaudzes, beidzot tika atminēta 1940. gadā.

Itāliešu dabas pētnieks Spalancāni XVIII gadsimta beigās nodarbojās ar sikspārņu maņu orgānu izslēgšanas eksperimentiem. Secīgi viņš sikspārņiem aizlipināja acis, pārklāja ar laku spārnus, nogrieza mēli, aizbaza degunu un ļāva viņiem lidot ar šķēršļiem pieblīvētā istabā. Šie dzīvnieki turpināja lidot, neatsizdamies ne pret sienām, ne pret mēbelēm un neskardami visos virzienos izvilktus zīda diegus; bet, tiklīdz viņš tiem aizbāza ausis, dzīvnieki zaudēja spēju izvairīties no šķēršļiem.

Šveices zinātnieks 2irins, kas izdarīja tādus pašus eksperimentus, guva arī tādus pašus rezultātus. Diemžēl Kivjē ne tikai atspēkoja, bet pat tā izsmēja šos viņa novērojumus, ka pusotra simta gadu laikā tie tika pilnīgi aizmirsti. Lai atkratītos no šā uzdevuma, nosprieda, ka sikspārņiem esot kāda noslēpumaina sestā sajūta, kas palīdzot viņiem nemaldīgi orientēties.

Un tomēr Spalancāni un 2irins bija atradušies uz pareiza ceļa.

Un tikai 1920. gadā profesors Hartridžs Oksfordas universitātē izteica domu, ka sikspārņi, lidodami tumsā, spēj izdot ultraskaņas, kuras reflektējas no šķēršļiem, tiek uztvertas dzīvnieka ausī un brīdina viņu. Šai hipotēzei panākumu nebija vairāk kā visām pārējām agrāk ieteiktajām.

1940. gadā, pamatojoties uz eksperimentāliem datiem, tika kategoriski un neatspēkojami pierādīta Spalancāni un Žirina secinājumu pareizība un ģenialitāte un Hartri- dža zinātniskais paredzējums.

1940. gadā divi Harvarda universitātes fiziķi, Grifits un Galamboss, atkārtoja vecos Spalancāni eksperimentus, kas apstiprinājās visos punktos, izmantodami modernos fizikālās pētīšanas līdzekļus, viņi izdarīja eksperimentus, lietojot elektronu aparātu, ko sauc par ultraskaņu analizatoru. Ar šo aparātu viņi atrada un parādīja, ka sikspārņi lidojuma izdod ultraskaņas ar svārstību frekvenci 50 000 vienā sekundē, un katrs tāds «kliedziens» ilgst mazliet mazāk par divām simtdaļām sekundes.

Samērā platā un ar spēcīgiem muskuļiem apgādātā sikspārņa balsene rada šo ārkārtīgi augsta toņa skaņu, kas nav dzirdama cilvēka ausij. No otras puses, viņa auss reģistrē atbalsi, kas nupat rcflektējusies no šķēršļa un atgriežas atpakaļ, un tādējādi brīdinātais dzīvnieks instinktīvi un momentāni izvairās no tā. Tātad mūsu sikspārņi apmēram 60 miljonus gadu lieto vienu no jaunākajiem izgudrojumiem, ar kuru sevišķi lepojas cilvēks, — radiolokatoru (radaru). Sikspārnis, bez šaubām, apgādāts ar radiolokatoru, ja šo vārdu pieņem tā vispārējā nozīmē, tas ir, kā atklāšanu ar viļņu atbalss palīdzību, tikai te nav vis radioelektriskie, bet gan ultraskaņas viļņi. Vai, precīzāk sakot, sikspārnis apgādāts ar sonaru47 .

Kā tas bieži vien gadās ar katru lielu atklājumu, vairākas nopietnas problēmas vēl paliek bez atbildes; radušās jaunas mīklas, kuru detaļas mēs te iztirzāt nevaram. Kā raidīšanas, tā uztveršanas mehānismi izrādījušies ļoti sarežģīti. Bet acīm redzams ir galvenais fakts, kas ir tiešām brīnumains, un jādomā, ka daba ir bagāta ari ar citiem piemēriem un citiem resursiem, par kuriem nevienam pagaidām nav ne jausmas, bet kuru lietotāji varbūt ir tikpat necilas būtnes kā sikspārņi.

Sikspārņu radiolokatora atklāšana, iespējams, neatstāja sevišķu iespaidu uz sabiedrisko domu, jo vairāk tāpēc, ka tika izdarīta ārkārtīgi nemierīgā vēsturiskā laikmetā, kad cits citam sekoja svarīgāki notikumi.

Bet tā deva apmierinošu un nomierinošu atbildi uz jautājumu, kas ilgus gadus bija mocījis un vajājis mani alu klusumā un vientulībā. Kad noslēpums bija atklāts, es gatavojos apmeklēt biežāk neka jebkad Tiņaistas alu un turpināt simpātisko naktssikspārņu pētīšanu, bet šajā grotā pēkšņi gadījās nepieredzēts notikums. Kolonija neizdarīja parasto migrāciju 1940. gada vasarā, neatgriezās ari nākošā, 1941. gada pavasari. Pagāja marts, aprīlis, pēc tam maijs un jūnijs, bet sikspārni neatgriezās un nekad vairs neieradās šajā alā, kur cita pēc citas bija dzīvojušas viņu neskaitāmās paaudzes.

Neapšaubāmi atbildīgs par to esmu es. Mani iebrukumi, dienas un nakts novērojumu seansi, tvarstīšanas un gredzenošanas bija pārak traucējušas sikspārņus, un viņi bija nolēmuši pamest savu kādreiz kluso un vientuļo patvērumu, kur manas vainas dēļ dzīvot bija kļuvis neiespējami. Lai turpinātu novērojumus un sevišķi eksperimentus pārvadāšanā lielos attālumos, man vajadzēja meklēt citu grotu ar naktssikspārņiem. Grotu bija daudz, bet neviena no tām ērtību un īpatnību ziņā nevarēja līdzināties Tiņaistas alai, īstai dabas laboratorijai. Tās bija pārāk tālu no manām mājām un pārāk lielas. Velvju augstums neļāva medīt ar ķeramo tīklu, un ļoti plašie ieejas caurumi nedeva iespeju efektīvi novērot nakts lidojumus. Tāpēc es ar lielu nožēlu biju spiests atteikties no tuvākas iepazīšanās ar lielajiem naktssikspārņiem un gribot negribot pievērsos citām,

a priori mazāk pievilcīgām sikspārņu sugām.

*

* No 25 sikspārņu sugām, kas dzīvo Francijā, man izdevās arī novērot un apgredzenot garspārņus — mazus, 9—10 gramus smagus sikspārņus. Purniņš viņiem ir plakans, bet spārni ļoti gari, kas piešķir viņu lidojumam pārsteidzošu ātrumu. Gadījās arī Kapačini sikspārņi48 , garauši, platauši un mazie sikspārņi (pasaulē vismazākie sikspārņi, kas sver tikai 4—5 gramus). Bet visparastākie Pireneju alās ir pakavdeguņi49 , kuru tur ir visvairāk. Es nodarbojos ar viņiem vairākus gadus un apgredzenoju vairāk nekā sešus tūkstošus. Vajadzēja iezīmēt ļoti lielu skaitu, lai bieži varētu noķert apgrc- dzenotos indivīdus. Laiku pa laikam no visdažādākajām vietām brīvprātīgie korespondenti pavēstīja man, ka atrasti sikspārņi ar gredzentiņu uz spārna un atzīmi «Muzejs Parīze», un paziņoja par to muzejam.

Sādi sagūstīšanas gadījumi dažreiz notika ļoti tālu no apgredzenošanas vietas. Tā, piemēram, garspārni N 2041 ar Tiņaistas grotā (Augšpirenejos) apliktu gredzenu skauti atrada Senmartenlenedas karjerā, Bovē pilsētas tuvumā (Uāzā), 760 kilometru attālumā, rēķinot … sikspārņa lidojumā.

Tomēr tāluma rekords, kas pārbaudīts ar gredzenošanu, pieder pakavdegunim S 084. Sis Gargasas grota (Augšpirenejos) apgredzenotais indivīds tika noķerts Trīnbaliā (Bavārijā), 1100 kilometru attālumā.

Gredzenošanas metode palīdzēja arī giit zināmu priekšstatu par sikspārņu mūža ilgumu. Kad 1936. gadā muzejs nodeva man pirmos gredzenus, tad par šo mazo dzīvnieciņu mūža garumu precīzi nekas nebija zināms, uzskatīja, ka viņi dzīvo divus trīs gadus.

Tomēr man iznāca atrast apgredzenotos sikspārņus pēc pieciem, astoņiem, desmit un divpadsmit gadiem. Brīdī, kad tiek rakstītas šīs rindas, mani rekordisti ir divi pakavdeguni ar matrikulām N 057 un D 106, kurus es biju apgredzenojis 1936. gada 30. decembrī un atkal noķēru 1952. gada 16. janvārī, tas ir, pēc piecpadsmit gadiem. Gredzenošanas laikā tie jau bija pieauguši dzīvnieki: tātad viņu vecums palielinās vismaz līdz sešpadsmit gadiem. Jāpiebilst, ka apskalot netika pamanīta ievērojama zobu nodilšana vai kādas citas krasi izteiktas vecuma pazīmes. Tas nostāda jaunā veidā vai vismaz jaunā un negaidītā gaismā jautājumu par šo dzīvnieku maksimālo mūža garumu. Es personīgi domāju, ka tas viegli var pārsniegt divdesmit gadus. Tāpēc nav ko brīnīties, ka sikspārņi sešus septiņus mēnešus guļ gandrīz letarģiskā miegā — tas dod viņiem iespēju ievērojami ietaupīt dzīvības spēkus. Droši vien abi minētie sešpadsmit gadus vecie sikspārņi savā mūžā veikuši tūkstošiem kilometru lielu attālumu, izdarījuši ilgus migrācijas pārlidojumus, tālus ceļojumus, tomēr patiesīgums liek man pateikt, ka es viņus atradu taja pašā Labastīdas alā (Augšpirenejos), kur biju viņus apgredzenojis pirms piecpadsmit gadiem.

Pie teiktā varu piebilst, ka ar pakavdeguni N 057 mēs esam veci paziņas. Spriediet paši: apgredzenojis viņu, kā jau minēts, 1936. gadā, es viņu noķēru un atkal palaidu vaļā 1937., 1939., 1941., 1948. un, beidzot, 1952. gadā. Četras reizes viņš bija Labastīdas grotā un trīs reizes divus kilometrus no turienes — Esparosas bezdibeni. Nezaudēju cerību, ka turpināšu ķert viņu bieži un vēl ilgu laiku; ceru viņa dēļ un sevis dēļ. Ja viņš mani pazīs, tad noteikti noturēs mani par briesmīgi uzbāzīgu.

Sakarā ar to jāmin atgadījums ar vienpatni pakav- deguni, kuru mēs apgredzenojām kādā Ozasas ciema pagrabā (Augšgaronna) 1940. gada 23. martā.

Šo sikspārni mēs atkal tur noķērām 1944., 1946. un 1947. gadā un jau citā vietā 1952. gada 31. oktobrī, tas ir, pēc divpadsmit gadiem un septiņiem mēnešiem.

Katrreiz mēs viņu atradām pagrabā pieķērušos pie vienas un tās pašas sijas un pat tajā pašā vietā. Šim nometniekam alu iedzīvotājam un, var pat piebilst, mājās tupētājam, kā redzams, ir savi stingri nodibinājušies, nemainīgi ieradumi.

Katrā ziņā šis dzīvnieks bija izraudzījies sev mierīgu, siltu patvērumu; tomēr dažreiz jābrīnās, ka daži sikspārņi ziemo un aizmieg ziemas guļā alu vestibilos, kas atklāti vējam, aukstumam un mitrumam. Bieži vien atrodam viņus guļam dziļā miegā un spīdam no pilieniem, ko izveidojis kondensējies ūdens un kas pilnīgi viņus pārklāj. Aptaustot viņi ir gluži auksti, pat apledojuši, un tomēr dzīvi — pārtietīs ziemu un atdzīvosies pavasarī.

Dziļos un aukstos bezdibeņos, tādos kā Martela un Henmortas bezdibeņi, retumis atradām sikspārņus (lielos naktssikspārņus un plataušus), kas tur dzīvo divsimt metru vertikālā dziļumā pie 3—4 grādu temperatūras.

Tomēr eksistēšanas rekords šādos apstākļos droši vien pieder garaušu sikspārņiem, kurus atradām (gan beigtus, mumificētus) Devo grotas dziļumā, Gavarnī kalnu cirkā. Šī ala, kas daļēji piepildīta ar ledu, atrodas 2900 metru augstumā, un temperatūra tajā svārstās starp 1 un 3 grādiem!

Sikspārņiem, kas visādā ziņā ir paradoksāli dzīvnieki, piemīt vēl arī citas neparastas īpatnības, kuras pelna, lai tās sīki aprakstītu. Mēs te gribējām minēt visraksturīgākās un nešaubāmies, ka nākotne vēl sagadās ne vienu vien pārsteigumu tiem, kas pētīs šo dīvaino dzīvnieku fizioloģiju, paražas un izturēšanos.

1935. gadā grāmatā «Au fond des gouffres» («Bezdibeņu dziļumā») rakstījām: «Kas zina, varbūt kādreiz laboratorijas klusumā vai grotas dziļumā kāds biologs ielūkosies šo radības pāriju izsmalcināto maņu orgānu noslēpumā. Kas zina, vai tā rezultātā netiks izgudroti līdzekļi, kā atdot dzirdi kurlajiem un pat redzi aklajiem vai vismaz to aizvietot.»

Kopš tā laika, kad šīs rindas tika uzrakstītas, uz tajās uzstādīto jautājumu devis atbildi sensacionāls atklājums, kas izskaidroja sikspārņa lidojuma pilnību absolūtā tumsā. Šā pārsteidzošā atklājuma gaismā nevaram laupīt sev prieku atkārtot pareģojumu, ka pēc dažiem gadiem, vēl dziļāk pētot sikspārņus, izdosies konstruēt portatīvu precīzijas aparātu, kas uzbūvēts pēc radiolokatora principa, bet ar ultraskaņu pielietojumu, un kas kompensēs aklumu un dos iespēju neredzīgajiem viegli un bez kāda riska izvairīties no visdažādākajiem šķēršļiem.

Ticēsim cilvēka atjautīgajam ģēnijam, kas pievērsts dabā novērojamo brīnumu pētīšanai, atdarināšanai un atveidošanai. Sikspārnim jau tāpat pieder goda vieta un tiesība uz cilvēka atzinību, jo tas palīdzēja viņam realizēt senloloto un drosmīgo sapni: tieši ar šo dzīvnieku saistīts viens no visu laiku visievērojamākiem izgudrojumiem — paņēmiens, kā pārvarēt smaguma speķu un no zemes pacelties gaisā.

Un tiešām, kāds ģeniāls cilvēks (šo epitetu neviens neapstrīdēs) ilgi un pacietīgi pētīja necilā sikspārņa anatomiju un, precīzi atveidojot viņa spārnu uzbūvi, konstruēja lidmašīnu, ko nosauca par «Sikspārni», kuram tā bija ļoti līdzīga.

Ar šo mašīnu, kurai bija tvaika dzinējs, Klemāns Adērs izdarīja pirmo lidojumu. Tas notika 1890. gada 9. oktobrī. Aeroplāns sāka ieskrējienu, atrāvās no zemes un pārlidoja pār Armenviljēras pils parku Sēnas un Uazas departamentā.

Pirmo reizi cilvēks lidoja gaisa kuģī, kas smagāks par gaisu.50 Tas bija vakarā, gandrīz krēslā, kad lido arī sikspārnis, un mēs neapšaubāmi esam viņam pateicību parādā par šo brīnišķīgo izgudrojumu. Tāpēc pateiksimies sikspārņa spārniem un atzīsim: lai gan dzīvnieks pats nav skaists, tomēr viņa neglītumu pilnīgi kompensē tā ģēnija dzirkstele, kuru viņš bija iemetis Adēra prātā.

Var vienīgi novēlēt, lai ne tikai nekaitīgie, bet arī derīgie sikspārņi, kurus tik netaisni nicina un no kuriem velti baidās, nākotnē izpelnītos redzi zaudējušo cilvēku pateicību, ievirzīdami kāda zinātnieka — «neredzīgo tēva» darbus.

KOMENTĀRI

1  Speleologs — alu pētnieks (no vārda «speleoloģija» — zinātne par alām, «alu zinātne»).

2  Pēc N. Kasterē grāmatas publicēšanas (oriģinālizdevums franču valodā iznācis 1954. gadā) atklāti vēl dzijāki bezdibeņi (sk. tālāk, 32. piez.).

3  Madlēnas periods — paleolīta (senākā akmens laikmeta) pēdējais periods.

4   Hetu māksla — hetu mākslas kultūra, kas uzplauka otrajā gadu tūkstotī pirms mūsu ēras. lieti, pie kuriem piederēja vairākas ciltis un tautības, apdzīvoja gandrīz visu Mazāziju (izņemot ziemeļrietumu daļu) un Ziemeļsīriju.

5  Par serakiem Francijā sauc ledāju virsas formas, kas rodas tādās vietās, kur ledus stipri saplaisājis, sevišķi leduskritumos. Plaisu starpas ir tik šauras, ka izskatās pēc puscaurspīdīgām platēm. Sagrūšanas un nevienmērīgas kušanas rezultātā plates sadalās zobos, smailēs, prizmās.

6   Izteiciens «tuksnešainā zona» te jāsaprot kā «neapdzīvotā», «neapgūtā» un nav jāsaista ar priekšstatu par ainavas tuksnesīgo tipu.

7   Domāti Itālijas karsta bezdibeņi Preta (637 m dziļš) un Kor- čija (541 m), kas tika uzskatīti par pasaulē dziļākajiem, bet tagad atdevuši pirmo vietu tūkstoš metru dzi|iem bezdibeņiem (sk. 32. piez.).

8  N. Kasterē izpētītais bezdibenis Atlasa kalnos ir 210 m dzi|š (sk. viņa grāmatu krievu valodā «flecsiTb tct no« 3eM.iefi», M. 1956, cīp. 97). F. Tromba speleoloģiskajā pārskatā (F. Trombe, Traitē de speleologie, Paris 1952, p. 352) skaitās Anubusui bezdibenis Džurdžuras kalnu grēdā (Alžīrijā) ar 539 m dzijumu. Acīm redzot, pat laikā, kad tika sarakstīta un publicēta grāmata «Trīsdesmit gadi pazemē», N. Kasterē izpētītais bezdibenis vairs nebija Āfrikā dziļākais.

9  Parasto sikspārņu dzimtā (Vespertilionidae) ir suga Vespertilio murinus L. — divkrāsainais sikspārnis. Tajā pašā dzimtā ir ģints Murina — cauruļdeguņi, kas ir reti un izplatīti tikai Āzijā.

Tomēr, spriežot pēc grāmatas tālākā teksta (otrās dajas III nod.), šajā gadījuma domāts lielais naktssikspārnis — Mijotis myotis Borkh. (sk. 46. piez.).

10  Metrologs — speciālists, kas strādā metroloģijas jomā, zinātnē par mēriem.

11  Myotis — naktssikspārņi, sikspārņu ģints parasto sikspārņu dzimta (Vespertilionidae). Sī ģints izdalīta, pamatojoties uz sugu Vespertilio myotis Borkh.

12  Vēlāk Francijā tika atrasti vairāki dziļāki bezdibeņi: Kaladēra (487 m), Dandekrola (658 m), Pjersenmartēnas bezdibenis, kura pētīšana aprakstīta grāmatas pirmās daļas II nodaļā, un, beidzot, tūkstoš metru dziļais Berzē bezdibenis (sk. 32. piez.).

13  Sk. 32. piez.

14  Telūrisms — mācība par Zemi kā planētu (no latīņu lellus, ģen. telluris — Zeme); šaurā nozīmē — mācība par dabiskas izcelšanās elektriskajām strāvām, kas cirkulē Zemes garozā (to galvenais cēlonis — Zemes magnētiskā lauka variācijas).

15  Lapjē — mikroreljefa formas karsta apvidos bez augsnes un augu segas. Tās ir vagas, padziļinājumi, kas radušies, ūdenim izskalojot no virsas šķīstošus iežus (kaļķakmeni, dolomītu, ģipsi, akmens sāli), un kas sadala iežu virsējos slāņus daudzās korēs un cilās. Pie mums tās parasti sauc par karriem. Ar tiem izvagotais apvidus kļūst grūti pārejams, un to sauc par karru lauku.

16  Anastomoze — anatomijā vadu savienojumi. Mācībā par karstu ar anastornozi saprot apakšzemes ūdens vadīšanas kanālu sazarojumus un savienojumus.

17  Erozija — izskalošana; korozija — izšķīdināšana.

18  Voklizes avots — karsta avots, karsta veidojuma strauta, apakšzemes upes izplūšana zemes virsū spēcīga avota veidā. Termins cēlies no īpašvārda — Francijā ir avots ar nosaukumu Voklīze.

19  Stratigrāfija (no vārda <rslratum» — slānis) — ģeoloģijas nozare, kas pēta iežu slāņu un slāņkopu sagulumu secību un noskaidro to vecumu.

20   1953. gadā pirmo reizi uzkāpa Džomolungmas (Comolungma, Everests, 8848 m) virsotnē Dž. Hanta angļu ekspedīcijas dalībnieki — šerps (no Nepālas tautībam) Tensings un jaunzēlandietis Hilarijs.

21  Batiskafs — speciāls zemūdens kuģis, kurā cilvēks var iegremdēties lielā dziļumā un tieši novērot jūras dzelmju iemītniekus.

22  Sk. 15. piez.

23  Pikārs — fiziķis, stratonauts, kas konstruēja un uzbūvēja aerostatu lidojumiem augstākajos atmosfēras slāņos — stratostatu ar bumbveidīgu gondolu, kura hermētiski noslēdzas. 1931. un 1932. gada Pikārs izdarīja lidojumus stratostatā no Augsburgas un Ci- rihes līdz 15 780 m un 16 370 m augstumam, lai pētītu kosmiskos starus.

24  Sk. H. KacTepe, JļecflTb .ict no,i 3eM.iefi, reorpa<ļ)rH3, M. 1956, CTp. 45—70.

25  Sk. 32. piez.

26  Ar Lepinē bezdibeņa vārdu šis bezdibenis figurē papildinājumā pie F. Tromba speleoloģiskā pārskata (F. Trombe, Traile de speleologie, 1952, p. 361).

27  Elizabete Kasterē — grāmatas autora Norbēra Kasterē dzīvesbiedre. Par viņas rekordu stāstīts agrāk noda|ā «Visdziļākais Francijas bezdibenis».

28  Laringoļons — telefona aparāta mikrofona paveids. To pieliek tieši pie runātāja mutes, lai novērstu blakus skaņu radītus traucējumus.

29  F. Tromba speleoloģiskajā pārskatā (F. T r o rn b e, Traitē de speleologie, 1952, p. 351—352) 658 m dziļais bezdibenis Izērā (Francijā) nosaukts par Dandekrolas sistēmu, un šāds nosaukums tam pieņemts mūsu karstu zinātnes literatūrā (H. A. FnoaļeiiKiiH, Kapcī, H3fl. 2, M. 1954, CTp. 212 h ;ip.). Tagad šis bezdibenis, tāpat kā Pjersenmartenas (Lepinē) bezdibenis, kura pētīšanu apraksta N. Kasterē, vairs neieņem pirmo vietu pasaulē dziļuma zinā (sk. 32. piez.).

30  Ncfs — arhitektūras termins, kas apzīmē garumā izstieptu, plānā parasti taisnstūrainu augstas un gareniskā virzienā ar kolonādēm vai arkām sadalītas telpas (tempļa u. tml.) daļu.

31  Kasterē, kā liekas, nav pilnīgi precīzs, raksturodams šo alu kā jaunu. Zāļu lielie apmēri, ar to saistītā griestu nestabilitāte un nogruvumi, gluži otrādi, liecina par alas lielo vecumu.

32  Tagad Pjersenmartēnas bezdibenis vairs nav pasaulē dziļākais. Pēc 1953. gada Francijas alās tika sasniegts vēl lielāks dziļums: Beržē alā Sornēnas kaļķakmens plato (Verkorā) Grenobles spe- leologi alpīnisti nolaidās 985 m dziļumā un atrada, ka tā turpinās vēl tālāk vairāk nekā tūkstoš metru dziļumā. Ar šo bezdibeni dziļuma ziņā konkurē Tantalas ala Austrumalpos (Austrijā); tajā austriešu speleologi un alpīnisti nokļuvuši vairāk nekā 1000 metru dziļumā (sk. C. H. K a n e .i y m, r.ny6oiaiīuiaH KapCTOBaa nemepa b A.ibnax, «npHpofla», M»2, 1957, cīp. 100).

33  Par troglobiiiem sauc alu faunas pārstāvjus, kuri dzīvo tikai pazemē, tas ir, nav sastopami ārpus alām zemes virsū. Parasti viņiem reducētas acis un pigments, toties stipri attīstīti taustes un ožas orgāni.

34  Iztvaikošanas process, veidojoties stalaktītiem un stalagmī- tiem, nav obligāts. Ja no ūdens, kas piesātināts ar kalcija bikar- bonātu — Ca(HC03 )2 , izdalīsies ogļskābā gāze, tad arī bez iztvaikošanas nogulsnēsies kalcija karbonāts — CaCOj:

T

Cā + 2HC03 '->-CaC03+H2 0+C02 . I

35  Tajos gadījumos, kad alā iesūcas ūdens, te tīrāks, te netīrāks atkarībā no gada sezonas, stalaktītu šķērsgriezumā atrodamas tievas koncentriskas līnijas, kas līdzīgas nozāģēta koka stumbra gadskārtām, un pēc tam dažreiz izdodas noteikt stalaktītu vecumu.

36  Agtelekas grota jeb Domicas — Bradļas ala atrodas Slovākijas Karstā pie Cehoslovakijas un Ungārijas robežas. Lielākā alas daļa, kas bija zināma agrāk (pati Agtelekas jeb Bradļas grota), atrodas Ungārijas teritorijā. 1926. gadā tika atklāta alas mazākā, Čehijas daļa — Domica. Alas kopējais garums 21 krn.

37  Šis nosaukums norāda, ka stalaktīts aug nevis koncentriskiem riņķiem, bet gan nesimetriski attiecībā pret stalaktīta pamatu (no kurienes sāk pilēt lāses) un tā sākotnējo vertikālo asi.

38  Iespējams, ka autors domā Jcrikas rozi. Ar šo nosaukumu pazīstami vairāku sugu viengadīgi tuksneša augi, kuri izžūst pēc sēklu nogatavošanās, piemēram, kurvjziežu dzimtas augs Odonto- spermum pggmaemum un krustziežu dzimtas augs Anastatica hierochuntica, kuram garīdzniecība piedēvēja dažādas brīnumiedar- bības īpašības.

39  Senons — krīta sistēmas augšējās nodaļas stāvu grupas (konjaks, santons, kampans un māstrihts) nosaukums.

40  Urgons un apts pieder pie krita sistēmas apakšējās noda|as.

41  Uzskata, ka, veidojoties ekscentriskajiem stalaktītiem, kristalizācijas spēki gūst virsroku pār smaguma spēku. Apstākļi, kas to veicina, tiešām vēl nav pietiekoši noskaidroti. Norāda, ka ekscentriskie stalaktīti veidojas cieši noslēgtās, izolētās alās bez gaisa velktnes. Sānzars sāk augt tad, kad vertikālās stalaktīta caurulītes centrālais caurums aizsprostojas un ūdens, lauzdamies cauri kapilā- rajai plaisai (kristālu savienošanās vietā), sāk nākt ārā no sāniem. Ekscentrisko stalaktītu tālākai attīstībai nepieciešams, lai tiklab galvenajā lāstekā (līdz atzarošanāsi vietai), kā arī atzarojumā, sānzarā, saglabātos iekšējais pievadkanāliņš.

42  Eponīms — vārdu dodošs.

43  Krievu valodā sk. H. K a c t e p e, .HecsiTb jict noa 3CM.ieū, reorpa<ļ)iH3, M. 1956.

44  Balstīdamies uz mūslaiku iezemiešu paražu pētīšanu, Kasterē domā, ka pirkstu falangas tika nocirstas par sēru zīmi, mirušo atcerei. Sk. H. KacTepe, flecnTb ,ict noA 3CM,iefl, Teorpatļirio, M. 1956, CTp. 173—175.

45  Sajā Kasterē apgalvojumā ir neprecizitāte: daudzos Zemes apgabalos apledojuma nebija, starp citu, arī lādos, kur atrastas aizvēsturiskā cilvēka un viņa kultūras atliekas.

46  Pamatojoties uz sugu Vespertilio mijotis Borkh., izdalīta īpaša ģints Mtjotis — naktssikspārņi. Sajā gadījumā runa, acīm redzot, ir par lielo naktssikspārni — Myotis mijotis Borkh., kuru agrāk sauca par Vespertilio mijotis un Vespcrtilio murinus. Sī suga plaši izplatīta Francijā. Tās apraksts visumā saskan ar ziņām, kuras sniedz Kasterē (sk. A. n. K y 3 h k ii h, JIeTyqHe mhiuh, M. 1950, CTp. 245—247).

47  Sonars — skaņas lokators. Flotē par sonariem sauc hidro- lokatorus, tas ir, hidroakustiskās lokācijas aparātus, kas paredzēti.

lai no kuģiem un zemūdenēm noteiktu virzienu un attālumu līdz pretinieka zemūdenēm un apakšūdens šķēršļiem (sēkļiem u. tml.).

48  Acīm redzot, garpirkstu naktssikspārnis (Mijotis capaccinii Bonap.) parasto sikspārņu dzimtā (Vespertilionidae).

49  Ģints Rhinolophus — vienīgā ģints pakavdegunaino sikspārņu dzimtā (Rhinolophidae).

60 Kasterē te nav precīzs. Pirmais lidojums ar lidaparātu, kas smagāks par gaisu, tika izdarīts agrāk, 80. gados (no 1882. līdz 1885. gadam, precīzs laiks esošajos avotos nav uzrādīts) Krasnoje Selo pie Pēterburgas. Tad tika izmēģināta pasaulē pirmā lidmašīna, ko bija konstruējis un uzbūvējis izcilais krievu izgudrotājs A. Mo- žaiskis. Lidmašīnai bija visas galvenās daļas, kādas ir mūsdienu lidmašīnām, un A. Možaiskis ar pilnām tiesībām jāuzskata par lidmašīnu būvniecības tēvu.

SATURS

Priekšvārds krievu izdevumam…………………………………. 5

Ievads …………………………………………………………… 7

I daļa. Ar lāpu rokā

I   nodaļa. Skatiens pagātnē……………………………………. 11

Mana pati pirmā grota Bakurāna………………………………. 11

Eskalēras alas — manas pirmās paziņas………………………. 12

Pirmais īstais pētījums; Monsonē grota……………………… 13

Pirmā nolaišanas bezdibenī; Plankas bezdibenis . . . 11

Vissenākās statujas pasaulē…………………………………… 15

Rēcošā lauvas grota …………………………………………… 18

Burvja alā………………………………………………………. 20

Kasterē grota…………………………………………………… 21

Garonnas izteku atklāšana…………………………………….. 22

Sigalēra — alu pērle…………………………………………… 24

Visdziļākais Francijas bezdibenis…………………………….. 27

Visdziļākais Āfrikas bezdibenis………………………………. 28

Sikspārņu valstībā…………………………………………….. 29

Esparosa — alu apoteoze………………………………………. 31

Uzbrukumā dzīlēm. Henmortas bezdibeni…………………….. 34

Pa alu cilvēka pēdām………………………………………….. 35

Apakšzemes ledos vislielākajā augstumā pasaulē … 37

II    nodaļa. Pats dziļākais bezdibenis pasaulē — Pjer- senmartēna.. 42

Pjersenmartēnas bezdibeņa atklāšana…………………………. 45

Satraucoša 1951. gada ekspedīcija……………………………. 40

Traģiskā 1952. gada ekspedīcija………………………………. 48

Ar uzvaru vainagotā 1953. gada ekspedīcija …. 52

II daļa. Sarakstīts pazemē

/ nodaļa. Kristālu vācēja atmiņas……………………………… 95

II nodaļa. «Notikumi», kas saistīti ar Tibirānas grotu 117

III nodaļa. Dīvainā mazā sikspārņu pasaulīte …. 142 Komentāri 154

Redaktore G. Līvensone. Māksi, redaklors J. Svenčs. Tehn. redaktore D. Pastare. Korektore A. Leduskalna. Nodota salikšanai 1969. g. 16. decembri. Parakstīta Iespiešanai 1970. g. 2. marta. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 84X108/32. 5.5 fiz. iespiedi.; 9,24 uzsk. iespiedi.; 9.10 iz- devn. 1. Metiens 15 000 eks. Maksā 40 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā. Padomju bulvārī 24. Izdevn. Nr. 23224/J2337. Iespiesta Latvijas PSR Ministrn Padomes Preses komitejas 3. tipogr. Rīga, Ļeuina ielā 137/139. Pašūt. Nr. 715.

[1] h. kacrepe, ^ecatb jiet noa aemjieft. ī"corpa(ļ)rn3, m., 195G.

[1] «Desmit gadi pazemē.»

[1] Grafīti — seni uzraksti vai zīmējumi, kas ieskrāpēti sienā.

[2] lai dzīvotu laimīgi, dzīvosim slepus.

[3] tā paiet pasaules godība.

[4] «augstus mērķus sasniedz, pārvarot lielas grūtības.»

[5] spēja uztvert elektromagnētiskos vi|ņus.

[6] lai reiz par visām reizēm darītu gaļu leģendai par to, ka autors esot patentēts un subsidēts speleologs profesionālis, viņš kategoriski paziņo, ka nekad nav pildījis oficiālu misiju un visā trīsdesmit gadus ilgajā grūto kampaņu laikā saņēmis tikai vienu subsīdiju — 1000 frankus.

Tomēr 1947. gadā viņš saņēma Goda Leģiona ordeni, kas pirmoreiz tika piešķirts apakšzemes pētniekam, kā arī Sporta akadēmijas lielo zelta medaļu un Fiziskās kultūras biedrības zelta meda|u.

[7] vēlāk šo tukšumu nepareizi iedēvēja par «Pjersenmartēnu», kaut gan šis nosaukums pieder blakusesošam bezdibenim, kurā 1908. gadā bija nolaidies Martels. Tomēr par paradumu kļuvušais Pjersenmartēnas nosaukums palika šim bezdibenim, ko speleologi bija veltījuši Lepinē.26

[8] ptt — sakaru resors.

[9] visdaris.

[10] priekšpulks.

[11] ar priekšpusi (tas ir, ar šo pusi) pret tukšumu.

[12] zoržs balandro, mišels letrons.

[13] dr. zanels, dabaszinātniskā muzeja profesors, atrada mūsu kolekcijā divus īpatņus, kas piederēja pie jaunas sugas, kuru viņš nosaucis par Aphaenops Loubensi.

[14] «pasakainais metāls, kas ienakas tālajās Cipangas raktuvēs» (tas ir, zelts).

[15] franču valodā.

[16] pec pirmajiem burtiem franču vārdos: montant — ui augšt'j kāpjošais un tombnnt — krītošais:

[17] lafonlēna fabula «sikspārnis un divas zebiekstes».

[18] inde astē.

[19] siratio de beržeraks.

[20] kristus iiionogrammas.

[21] sās grāmatas sarakstīšanas laikā.

[22] slimīgas bailes no slēgtām telpām.

Content

Kasterē Norbērs Trīsdesmit gadi pazemē

IEVADS

PIRMĀ DAĻA AR LĀPU ROKĀ

I nodaļa SKATIENS PAGĀTNĒ

II nodaļa PATS DZIĻĀKAIS BEZDIBENIS PASAULE — PJERSENMARTĒNA

OTRA DAĻA SARAKSTĪTS PAZEMĒ

I nodaļa KRISTĀLU VĀCĒJA ATMIŅAS

II n o d a | a «NOTIKUMI», KAS SAISTĪTI AR TIBIRANAS GROTU

III nodaļa DĪVAINA MAZĀ SIKSPĀRŅU PASAULĪTE

KOMENTĀRI

SATURS