Rjabiņins Boriss

Uzticamais draugs

BORISS RJABIŅINS

UZTICAMAIS draugs

Stāsti

DŽERIS

1

— Uz redzēšanos, Džeri. Manas prombūtnes laikā pieskati saimnieci. Klausi viņu, bez vajadzības nerej, bet neļauj arī sev darīt pāri. Kad atgriezīšos, tev būs jāatbild, kā sargāji māju un rūpējies par kārtību.

Tā runāja Džera saimnieks, notupies suņa priekšā, un mīlīgi pakasīja viņam aiz ausīm. Vārdi gan bija izteikti kā joks, taču balsī skanēja skumji toņi. Gudrais suns, acu nemirkšķinādams, klausījās saimniekā vērīgi, nedaudz pastiepis kaklu uz priekšu un uzmanīgi apostīdams viņa seju, it kā pūlēdamies dziļāk uzsūkt sevī smaržu, lai tā noturīgāk saglabātos un pietiktu ilgākam laikam.

Aleksejs Baturins devās uz fronti, un Džeris — liels, melns dogs ar masīvu galvu un gudrām, izteiksmīgām acīm — it kā saprata situācijas nopietnību. Viņa izturēšanās nepauda parasto dzīvesprieku, viņš vienīgi pūlējās ieklausīties vārdu jēgā. Blakus stāvēja Alekseja sieva Vera un, lūpas sakniebusi, lai aizturētu asaras, klusēdama gaidīja, kad beigsies šīs atvadas.

Aleksejs piecēlās, viegli pārmeta pār plecu mugursomu un, apskāvis sievu, cieši noskūpstīja. Viņa piespiedās pie vīra, it kā tādējādi cerēdama attālināt baigo šķiršanās brīdi un atturēt Alekseju, bet viņš uzmanīgi noņēma viņas rokas, maigi atstūma no sevis un, vēlreiz papliķējis sunim pa muguru, pārkāpa pār mājas slieksni.

Vera metās pie loga. Džeris viņu apsteidza. Vārtiņu gaišajā četrstūrī pazibēja Alekseja pelēkā lietusmēteļa mala, viņa slaidais, staltais augums, un vārti aizvērās. Viņš bija prom.

Apskāvusi suņa galvu, it kā šajā glāstā gribēdama izteikt visu savu mīlestību uz Alekseju, viņa ļāva vaļu asarām.

Vera devās uz darbu agri, atgriezās vēlu, un Džeris caurām dienām sēdēja mājās viens. Viņa strādāja par mašīnrakstītāju kādā lielā iestādē. Atgriežoties no darba, jaunā sieviete jau pie vārtiem redzēja logā doga galvu un vērīgi saslietās ausis. Džeris viņu gaidīja. Tieši tāpat viņš parastajā laikā bija gaidījis Alekseju pārnākam no darba. Džeris šo brīdi bija ļoti labi iegaumējis. Jo vairāk pulksteņa rādītājs tuvojās sešiem, jo nemierīgāks viņš kļuva, skraidīja' no loga pie durvīm un atpakaļ, prasījās ārā, un, kad Vera, kas bija pārnākusi mājās agrāk nekā vīrs, Džeri izlaida, viņš skrēja pie vārtiņiem. Tur suns sagaidīja savu saimnieku, sveikdams to priecīgiem smilk- stieniem un tādiem lēcieniem, kādi, šķiet, atļauti tikai jaunam muļķa kucēnam, nevis viņam — solīdam, pieaugušam sunim.

Reizēm Vera ņēma darbu uz mājām, un tad līdz vēlam vakaram dzīvoklī neapklusa rakstāmmašīnas tarkšķi. Džeris, atlaidies uz grīdas saimniecei pie kājām un acis aizvēris, snauda.

Drīz pēc apprecēšanās Aleksejs un Vera iegādājās divus mēnešus vecu kucēnu, ko nosauca par Džeri. Tas bija aizkustinošs radījums ar smieklīgi izvalbītām acīm un noļukušām ausīm, ar garām, kaulainām ķepām, kas izskatījās gluži kā piestiprinātas no sveša ķermeņa; kucēns bija tik neredzēti vājš, ka sākumā bija neērti rādīties ar viņu uz ielas, jo garāmgājēji tūlīt pievērsa uzmanību, spriedelēdami, ka saimnieks sunim nedod ēst.

Trešajā dzīves mēnesī kucēnam bija jāiztur sāpīga operācija — ausu kupirēšana. Verai šī diena bija palikusi prātā. Mājās ieradās veterinārārsts ķirurgs, izlika uz galda savus instrumentus, sagatavoja joda trauciņu, kucēnu novietoja uz galda, Aleksejs un Vera viņu turēja, bet ārsts, iespiedis mīkstos ausu galiņus speciālās spīlēs, ar mazām šķērītēm veikli un prasmīgi tos nogrieza. Kucēns izmisīgi vaimanāja, raustījās, Verai pār vaigiem tecēja asaras, Aleksejs rauca pieri, vienīgi dakteris bija nesatricināmi mierīgs un pat mēģināja jokot attiecībā uz «fasonī- gām» ausīm. Iepriekšējā vakarā Vera bija mēģinājusi iebilst pret operāciju, nosauca to par barbarisku un centās pierādīt, ka suns var dzīvot arī ar garām ausīm un nav nekādas vajadzības viņu mocīt (iedomājieties tik: kāda tam nozīme, vai ausis garas vai īsas, stāvas va;

nokārušās!), bet Aleksejs kategoriski paziņoja, ka, nesaīsinot ausis, «dogs neizskatīsies pēc doga». Līdz šim Verai ne prātā nebija nācis, ka dogi nepiedzimst ar stāvām ausīm un tās veido mākslīgi.

Ak, šī uzticīgā suņa daba! Kaucošais kucēns ar asiņainajām, jodu aplaistītajām ausīm brīdi pasmilkstēja, papīk- stēja un tad meklēja mierinājumu sava mocītāja — saimnieka klēpī. Ausis drīz sadzija un ieguva īsto formu — tās bija smailiem galiem, stāvas, vienmēr vērstas uz priekšu, it kā suns atrastos nemitīgā sasprindzinājumā.

Ar laiku mainījās viss Džera izskats. Nozuda nedabiskais vājums, mazo, apaļo acu skatiens kļuva saprātīgs, to gaišpelēkā krāsa pārveidojās zilganā, ar lieliem, pelēkiem redzokļiem, augums kļuva vingrs. Divu gadu vecumā Džeris jau bija izveidojies par lielisku savas sugas eksemplāru. Viņš bija liels, spēcīgs, zem melnās, spīdīgās ādas kustējās stingri muskuļi. Arī tagad cilvēki uz ielas apstājās, lai paskatītos uz suni, bet nu jau ar pavisam citādām jūtām, neslēpjot savu sajūsmu.

Džeris, kā jau visi dogi, rēja reti, cilvēkiem uzbruka vēl retāk, bet Vera un Aleksejs zināja, ka viņam droši var uzticēt visu māju un neviena lieta nepazudīs. Viņa varenie žokļi, draudīgais skatiens (tāds viņš likās visiem svešiniekiem) un milzīgais augums varēja ikvienam iedvest bailes.

Divus klaidoņus, kas reiz bija ielavījušies dzīvoklī, Džeris tā nobiedēja, ka tie bez atmaņas izspruka no pagalma, pa ceļam pazaudēdami cepuri. Citu reizi vakarā tumšā, klusā šķērsielā Aleksejam uzbruka divi huligāni; Džeris vienu nogāza gar zemi, bet otru, kas mēģināja pretoties, tā sakoda, ka to ar «ātrās palīdzības» mašīnu vajadzēja nogādāt slimnīcā.

Džeris bija aizkustinoši uzticīgs cilvēkiem, kas viņu audzināja, bet jo sevišķi pieķērās Aleksejam — klausīja tam uz vārda, visur sekoja un gaidīja ar tādu ilgošanos, it kā bez Alekseja viņam būtu jāiet bojā. Varēja likties — viņš dzīvo pasaulē tikai tāpēc, ka tajā ir viņa saimnieks.

Pēc Alekseja aiziešanas uz fronti Džeris tikpat cieši pieķērās Verai, kas bija viņa dievinātā saimnieka tiesību likumīgā mantiniece. Suns gaidīja Veru, kā bija gaidījis Alekseju, tāpat apsveica pie durvīm ar līksmu smilkstēšanu, satraukumā trīcēdams ar visu savu masīvo ķermeni. Un tajā pašā laikā . Džeris nemitējās gaidīt Alekseju.

Katru dienu noteiktā stundā viņš devās pie vārtiņiem un, minūtes trīsdesmit velti nostāvējis, klusi atgriezās dzīvoklī un nogūlās savā kaktā.

3

Tā pagāja divi gadi.

Trešajā vēstules no Alekseja vairs nepienāca. Veru pārņēma ārkārtīgs satraukums, viņa nekur nevarēja rast mieru. Rūpnīcā, kur Aleksejs bija strādājis līdz aiziešanai uz fronti, kā arī kara komisariātā, kur Vera ieradās apjautāties, vai nav kādas ziņas par Alekseju, viņu mierināja, teica, ka uztraukumam nav nekāda pamata, ka tā karā bieži notiekot — te cilvēks it kā pazūd bez vēsts, bet vēlāk pēkšņi atkal atrodas, taču šādi mierinājuma vārdi viņas bažas neizkliedēja. Lai remdētu smeldzošo grūtsirdību, Vera strādāja vēl vairāk. Pieteicās dežurēt ārpus kārtas, un Džeris nereti palika dzīvoklī viens visu nakti. Atgriezusies mājās pēc nakts dežūras, Vera redzēja spogulī savas nogurušās, skumju pilnās acis, zem kurām vīdēja tumši loki, un grumbas, kuru agrāk nebija.

Strādājot mājās, viņa pie darba nosēdēja vēl ilgi pēc pusnakts. Tā viņa aizmirsa savu vientulību, savas skumjas. Taču bija reizes, kad smagās domas guva virsroku, un tad, nolaidusi galvu uz rokām, aizmirsusi darbu, kas līdz rītam jāpabeidz, viņa ļāvās izmisumam. Vera atjēdzās, kad kaut kas viņai viegli bikstīja sānos. Džeris bija pienācis un ar degunu badīja saimnieci.

Līdz tam Aleksejs bija rakstījis bieži, sīki attēlodams karavīra ikdienu, savus biedrus un viņu panākumus kaujās. Vēstules Verai bija liels mierinājums. Lasot tās, viņa jutās tā, it kā pati atrastos kopā ar Alekseju tur, starp karavīriem, dotos kopā ar viņiem kaujā un uzvarētu, vārdu sakot, pārdzīvoja visu, ko viņš.

Kur Aleksejs atradās patlaban? Katrs priekšmets mājās atgādināja viņu. Viņš bija uzdāvinājis Verai dzimšanas dienā rakstāmmašīnu un priecājies par viņas panākumiem mašīnrakstīšanā, teikdams, ka neviens amats nav peļams. Pat Džeris bija daļiņa no Alekseja.

Vera sāka sarunāties ar suni, un šāda runāšana kļuva par paradumu. Viņai šķita, ka apspriežas ar Alekseju. Reizēm viņa aizmirsās tiktāl, ka sāka jaukt abu vārdus. Atjēgusies pati pasteidzās piebilst:

—   Ak dievs, ko es runāju! Tu esi Džeris, nevis Aļoša. Aleksejs ir tālu. Bet viņš atgriezīsies pie mums. Noteikti atgriezīsies, vai ne, Džeri?— Taču pēc brītiņa viņa sāka atkal:

—  Tu neņem ļaunā, ka es daudz strādāju. Tā vajag, mīļais! Vajag gan tev, gan man, gan mums visiem. Tu pats to saproti. Pēc tam es visu laiku būšu kopā ar tevi!

Džeris, it kā šādus vārdus saprazdams, sāka ausīties un vērīgi ieklausījās saimniecē, šad tad paluncinot kā sprunguli cieto asti. Viņš jau bija pieradis pie šim sarunām; vispār, kā apgalvo zoologi, dzīvniekam patīk, ja cilvēks ar viņu sarunājas.

Retajās brīvdienās Vera apsēdās pie galda. Džeris apmetās viņai līdzās uz grīdas, bet vēlāk noguris nogūlās, un abi klausījās radio.

—   Aha, vai dzirdi, Džeri?— Vera iesaucās.— Tētis ieņēmis jaunu pilsētu! Drīz jau viņš būs pie mums!

Par «tēti» viņa bija iesaukusi Alekseju jau toreiz — viņu medusmēnesī. Aleksejs bija pret viņu tik uzmanīgs, rūpīgs un maigs: viņš nēsāja Veru uz rokām kā bērnu. «Tu esi tieši tāds kā tētis!» viņa toreiz teica. Tagad šis vārds izraisīja viņā dziļas sāpes. Pats smagākais bija neziņa. Lai arī ievainots vai sakropļots, kaut tikai zinātu, ka viņš ir dzīvs, ka atgriezīsies pie viņas.

4

Un pēkšņi bezgalīgajai gaidīšanai pienāca gals — kādu dienu pastnieks atnesa vēstuli, kurā bija paziņojums: viņas vīrs Aleksejs Baturins ir smagi ievainots, bet pamazām atveseļojas un pašlaik atrodas hospitālī viņas dzimtajā pilsētā. Jā, jā, tepat šajā pilsētā! Hospitāļa virsvadība lūdza Veru ierasties uz pārrunām, jo Aleksejam drīz jāizrakstās no hospitāļa. Ar militāru precizitāti bija norādīta ierašanās diena un stunda.

Vera no laimes kļuva kā bez prāta, lasot un atkal pārlasot šo uzaicinājumu. Aleksejs drīz būs mājās! Viņa pat aizmirsa brīnīties, kāpēc viņš līdz šim nav rakstījis.

Aiz prieka Vera sadomāja uzkopt dzīvokli, lai Alekseja pārbraukšanas brīdī viss spīdētu un laistītos. Viņa berza un mazgāja, pati raudāja un smējās, sauca sevi par muļķīti un laiku pa laikam izskrēja no istabas, lai dalītos priekā ar kaimiņienēm. Vera izdalīja kaimiņu bērniem visus saldumus, cik vien viņai bija, atdeva Džerim lielu gabalu gaļas, ar kuru bija iecerējusi iztikt vairākas dienas un kurš grūtajās kara dienās bija delikatese (tagad visa pārtika taču uz kartītēm; arī Džerim, kā jau labas sugas sunim, bija sava pārtikas kartīte — viņam barība tika izsniegta dienesta suņu klubā). Pārbīdot galdus un krēslus, viņa dzina prom Džeri, kas maisījās pa kājām, un sauca:

—   Tētis atgriezies! Vai saproti, Džeri, muļķi tāds!

Džeris staigāja viņai pa pēdām, luncināja asti un

skatījās uz saimnieci ar iepriecinātu skatienu.

Vera norunāja ar sava uzņēmuma vadību, ka nākamajā dienā darbā ieradīsies ar nokavēšanos. Smiedamās, laimē starojošu seju viņa sauca telefona klausulē:

—  Atgriezies! Jā, jā, atgriezies! Pastāstiet visiem, ka ir atgriezies! Vai es priecājos? Kā jūs varat tā jautāt?! Es vēl tagad neko nespēju aptvert!

To nakti Vera pavadīja bez miega, nezināja, kā sagaidīt rītu. Domās viņa iztēlojās gaidāmo tikšanos ar Alekseju, mēģināja iedomāties, kāds viņš kļuvis kara gados, vai stipri pārvērties vai ne.

Norādītajā stundā viņa stāvēja pie hospitāļa durvīm.

Veru aizveda pie galvenā ārsta vietnieka politiskajos jautājumos — padzīvojuša, gludi skūta cilvēka ar majora uzplečiem. Tas nosēdināja viņu krēslā un sāka sīki stāstīt par to, kā Aleksejs ticis pārvests uz šejieni. Pēc tam ieradās galvenais ārsts baltā uzsvārcī, ar norūpējušos un nogurušu seju. Viņam droši vien šodien bija paredzētas daudzas operācijas. Vera to visu pamanīja gandrīz mehāniski. Arī ārsts sāka runāt par Alekseju, par to, cik tas smagi ievainots, ka viņai jābūt gatavai uz visu, ka Aleksejs prasīs daudz rūpju. Vera bija neziņā, kāpēc ārsts to viņai stāsta, ja viss jau tāpat skaidrs — Aleksejs ir šeit, un viņai vīrs nekavējoties jāredz.

Ārsta un majora vārdus Vera dzirdēja kā caur biezu miglu, tie tikko nonāca līdz apziņai. Viņa sev nemitīgi iegalvoja: «Aleksejs ir šeit! Aleksejs ir šeit! Es viņu tūlīt redzēšu! . . .» Viņa ar grūtībām apspieda sevī vēlēšanos pārtraukt šo pieklājīgo sarunu, pielēkt kājās un skriet pa slimnieku palātām, sameklēt Alekseju un piekļaut viņu sev klāt. . .

—  Viņš ir ļoti smagā stāvoklī,— uzmanīgi teica galvenā ārsta vietnieks.— Negribu jums dot pārāk lielas cerības. Viņš ir pārcietis vairākas sarežģītas operācijas un tagad,— majors ar skaidri redzamu nepatiku izrunāja nākamos vārdus,— ir invalīds.

Jā, jā. Vera māja ar galvu. Viņa visu saprot. Aleksejs ir invalīds. Viņš karā, aizstāvot dzimteni, zaudējis spēkus un veselību. Un tāpēc viņa ar vēl lielāku mīlestību rūpēsies par savu mīļo aizstāvi un vīru. Viņa visu saprot, lai šie runātāji neuztraucas: viņa tik sirsnīgi un gādīgi rūpēsies par vīru, ka viņš aizmirsīs savu invaliditāti, kaut tikai drīzāk viņu ieraudzītu! Būdama domu varā par drīzo tikšanos, Vera neievēroja ne dīvaino toni, ne arī skatienus, ar kādiem apmainījās viņas sarunas biedri. Viņa dzīvoja gluži kā sapnī.

Tad pēkšņi, it kā tikai nupat uzzinājusi par Alekseja invaliditāti, Vera jautāja:

—  Bet vai tagad viņa dzīvībai nedraud briesmas? Vai viņš nemirs?

—   Nē,— galvenais ārsts nopietni apstiprināja, — pašlaik viņa dzīvībai nedraud nekādas briesmas.

Vera atviegloti nopūtās.

—   Viņš bija nokļuvis uz mīnas,— galvenā ārsta vietnieks politiskajos jautājumos neatlaidīgi turpināja, it kā nemanīdams viņas nepacietību.— Pēc tam ilgi gulējis sniegā, apsaldējies . . . Viņam noņemtas abas kājas . . .

Kā? Viņam nav kāju? Tātad viņš ir kroplis? Verai krūtīs kaut kas pārtrūka. Pēkšņi viņu sāka kratīt drebuļi šajā korektajā, skopi iekārtotajā dienesta telpā ar diviem portretiem pie sienas. Tikai tagad viņa ievēroja, cik te ir vēsi un nemājīgi, un viņai ātrāk gribējās aiziet no šīs iestādes. Iepriekšējais gaišais noskaņojums bija pagaisis kā nebijis. Sažņaugta kā spīlēs, ar nobālušu seju un stingām, plaši ieplestām acīm viņa saspringti gaidīja majora nākamos vārdus.

—  Turklāt viņš ir stipri kontuzēts, viņam apdegušas acis . . .— majors vairs nevilcinājās, viņš steidzās ātrāk beigt šo smago sarunu.

«Tas nozīmē, ka viņš ir vēl arī akls.» Vera juta, ka istaba sāk griezties riņķī un visa apkārtne izgaist miglā. Viņa manīja asinis aizplūstam no sejas. Galvenais ārsts steidzīgi ielēja glāzē ūdeni un pasniedza viņai.

—   Nē, nevajag.— Viņa atbīdīja glāzi un ar šausmām skatījās uz abiem vīriešiem. Ko vēl viņai teiks šie divi nepazīstamie cilvēki, kurus pirms brīža viņa bija ar mieru noskūpstīt no prieka?

—. . . Un viņš nerunā. Vismaz pagaidām ne,— majors steigšus piebilda.— Iespējams, ka ar laiku tas pāries . . .

Tā. Tad, redz, ko nozīmēja frāze «ierasties uz pārrunām». Kā viņa uzreiz to nesaprata!

Visapkārt šķita satumstam. Laime mirkli bija uzsmaidījusi un izgaisusi. Istabā atradās vientuļa sieviete ar savu lielo nelaimi. Salīkusi, vienā mirklī novecojusi, viņa nekustīgi sēdēja uz krēsla un stingu skatienu lūkojās vienā punktā sev priekšā.

—   Vai jūs man pateicāt visu?— ar pūlēm Vera jautāja un nepazina savu balsi. Šķita, ka runā kāds cits.

—   Jā, visu. Kā saprotat, mums nav viegli to jums pateikt, taču vajadzēja iepriekš ar jums aprunāties. Jums pašai jāizlemj, vai varēsiet ņemt viņu pie sevis. Ir vēl invalīdu nami. Tādiem kā viņš labāk dzīvot tur nekā . . . Tas ir ļoti smagi, bet jūs tomēr izlemiet. . .

Ko?! Kā viņi uzdrošinās!

Sašutusi un uztraukta Vera piecēlās. Vai šie cilvēki zina vai spēj aptvert, ko viņai nozīmē Aleksejs? Ja tie būtu redzējuši, kā viņa — viņi abi — dzīvoja līdz karam, tie nekad nebūtu uzdrošinājušies izteikt tādu priekšlikumu. Atņemt viņai Alekseju!

—   Par to nevar būt ne runas!— Vera cieti noteica.— Es vedīšu viņu uz mājām.

5

Verai izsniedza baltu uzsvārci un deva padomu izturēties pēc iespējas mierīgāk, ieraugot slimnieku. Viņa apģērba uzsvārci un sekoja māsai.

Pa gaiteņiem staigāja ievainotie; daži atbalstījās uz kruķiem, citi turēja sev priekšā saspringtā, nedabiskā stāvoklī elkonī saliektas ieģipsētas rokas. Ievainotie, kuri stāvēja pie logiem, par kaut ko sarunājās un smējās. Verai likās savādi, ka tie var smieties.

Alekseja palāta atradās trešajā stāvā. Viņas — māsiņa un Vera — uzkāpa pa kāpnēm un pēc tam ilgi gāja pa garu gaiteni — ilgi tāpēc, ka ievainotie, ieraudzījuši māsiņu, griezās pie viņas ar jautājumiem un viņai vajadzēja apstāties un atbildēt. Pie pēdējām durvīm ar lielu, melnu skaitli «50» māsa palika stāvam.

— Tas ir šeit,— viņa teica un uzmanīgi paskatījās uz apmeklētāju, it kā vaicādama, vai tā ir sagatavojusies.

Māsiņa — klusa sieviete jau gados — bija pieradusi redzēt cilvēku ciešanas, taču šis dienas smagais gadījums modināja viņā savādas jūtas. Viņa gribēja teikt šai jaunajai sievietei kādu uzmundrinošu vārdu, taču nez kāpēc sacīja īsi un lietišķi:

—   Otrā gulta pa kreisi.— Un pagrūda durvis.

Vera iegāja palātā. Mirkli pirms tam radās kāda jauna, uzmācīga doma: tūlīt viņa ieraudzīs Alekseju, apmīļos — viņam tagad tik ļoti nepieciešami sievas glāsti —, un viss būs labi, viss būs kā senāk. Viņa ir piemānīta; Aleksejs ir gan ievainots, taču nav sakropļots, un visas briesmīgās ziņas par viņa kroplumu ir sadomātas. Sadomātas, sadomātas, sadomātas. Nevar būt, ka ar Alekseju noticis kaut kas tāds, ko nevar labot. Viņi gluži vienkārši gribējuši Veru pārbaudīt. . .

Palātā atradās tikai trīs gultas. Viena bija tukša, otrā gulēja kāds ievainotais un vaidēja. Taču diez vai Vera to visu pamanīja. Viņa tūlīt devās pie tās gultas, kura atradās kaktā — otrā no kreisās. Tas, kas tur gulēja, bija apsegts ar pūkainu plīša segu; redzams vienīgi apaļš, gludi noskūts pakausis un daļa no kakla, kas likās pārāk balts un tievs, lai varētu piederēt vīrietim. Slimnieka seja nebija redzama, jo viņš gulēja, pagriezies pret logu.

Veru pārņēma mokoši sāpīga līdzjūtība, ieraugot šo ārkārtīgi pazīstamo pakausi, kas jau atkal sāka pārklāties ar īsiem, rūsganiem matiem. Viņas skatiens pakavējās pie skaidri redzamā plankuma — tātad Aleksejs bijis ievainots arī galvā. Pienākusi pie gultas, viņa klusā balsī pasauca:

—   Aļoša . . . Aļošeņka . . .— Un izbijusies apklusa.

Ievainotais nekustējās. Veru pēkšņi sagrāba briesmīgas

šaubas. Nākot uz šejieni, viņa līdz pēdējam sīkumam domās bija iztēlojusies šo satikšanos — kā viņa ieies palātā, metīsies viņam pie krūtīm un apbērs viņu ar skūpstiem, kā Aleksejs izstieps pretī savas vājās rokas un prieks mirdzēs viņa acīs; zināja, kādus vārdus viņam teiks . . . Sinī brīdī viņa vairs nezināja neko. It kā kaut kas neredzams būtu saistījis rokas un kājas, atņēmis maigos vārdus.

Vai tiešām tas ir Aleksejs? Nē, tas nav viņš, viņu nav iespējams pazīt; viņš kļuvis tāds maziņš . . . Vera baidījās paskatīties uz to vietu, kur vajadzēja būt kājām. Viņa zināja,, ka to tur nav.

Bezpalīdzīgi viņa paskatījās uz māsiņu. Tā saprata un, noliekusies pār ievainoto, skaļi teica viņam pie pašas auss:

—   Slimniek, pie jums atnācis apmeklētājs!— Un piebilda Verai:—Viņš ir kontuzēts. Ar viņu jārunā ļoti skaļi, citādi viņš nedzird.

Apspiežot sevī pirmo atsalumu un negaidot radušos apmulsumu, jau kaunēdamās par savu vājumu, Vera noslīga ceļos pie slimnieka gultas un, viegli pieskardamās pie viņa ar rokām, teica skaļi un maigi pie pašas auss:

—   Aļošeņka! Tā esmu es, Vera!

Bezgalīgs maigums un līdzjūtība pārņēma viņu un pieauga ar katru brīdi; viņa pieplaka pie gulētāja un nesakarīgi caur asarām atkārtoja vienu un to pašu:

—  Aļošeņka! Vai tu mani dzirdi? Es esmu tava sieva Vera . . .

Ievainotais izdarīja vieglu kustību, it kā vēlēdamies atbrīvoties. Vera pielēca kājās. Rokas! Viņi bija aizmirsuši pateikt par rokām! Viņam trūkst arī roku! No viņa nav palicis vairs nekā, kas atgādinātu agrāko stalto un spēcīgo Alekseju!

Lēni, ļoti lēni slimnieks pagrieza galvu uz spilvena, un pretī Verai lūkojās sveša, sakropļota seja, visa vienās zilgansarkanās rētās, ar tukšiem, iekritušiem acu dobumiem. Liela, balta rēta slīpi šķērsoja šo briesmīgo masku. Vera iekliedzās un zaudēja samaņu.

6

Viņa atguvās pazīstamajā kabinetā. Māsiņa turēja viņas galvu, bet galvenais ārsts bija pielicis viņai pie deguna kādu pudelīti. Tepat atradās arī galvenā ārsta vietnieks politiskajos jautājumos. Lieliem soļiem viņš staigāja no kakta uz kaktu, norūpējies skatīdamies uz cilvēku grupu pie krēsla, uz kura pusguļus bija atlaidusies Vera.

—  Vai jūs neesat mainījusi savu lēmumu?— viņš jautāja, kad nelaimīgā sieviete bija atguvusi samaņu un varēja atkal runāt.

—   Es ņemšu viņu pie sevis. Kas man jādara, lai atvieglotu viņa eksistenci? Cik ilgi viņš tādā stāvoklī var nodzīvot?

Viņa sastinga, atbildi gaidot.

—  Viņš var nomirt jebkuru mirkli un var nodzīvot vairākus gadus,— galvenais ārsts atbildēja.— Organisms ir ļoti spēcīgs, lai arī stipri cietis.

—   Jā, viņam vienmēr bijusi ļoti laba veselība,— kā atbalss atsaucās Vera. Viņas acu priekšā vēl vienmēr stāvēja briesmīgais cilvēka stumbenis ar sakropļoto zili- sarkano seju un tukšajiem, nedzīvajiem acu dobumiem.

Seit, šajā pašā kabinetā, Vera tika iepazīstināta ar apstākļiem, kādos Aleksejs ievainots,— tagad to no viņas vairs nevajadzēja slēpt. Viņu atraduši kaujas laukā līdz nepazīšanai sakropļotu; mīna leitnantu bija ievainojusi, bet sals paveicis pārējo. Dokumentu viņam nebija, viņu pazina tikai pēc vēstules sievai; tā bija paslēpta iekšējā kabatā uz krūtīm. Viņš rakstīja, ka dodas bīstamā operācijā, cer atgriezties, bet, tā kā karā iespējamas visādas nejaušības, varbūt arī viņam nav lemts atgriezties, tad lai biedri aizsūta sievai viņa pēdējo vēstuli. Ja nebūtu šis vēstules, viņu uzskatītu par pazudušu bez vēsts.

Ilgu laiku viņš bija svārstījies uz robežas starp dzīvību un nāvi. Viņam bija tik daudz ievainojumu, ka ārsti domājuši: viņš mirs; taču,par spīti visam, viņš sācis atlabt un tagad atrodas te.

Verai iedeva vēstuli. Viņa atlocīja pelēkās avīžpapīra lapiņas, kas bija cieši aprakstītas ar zīmuli, ar brūniem plankumiem gar malām, ilgi skatījās uz tām, it kā neko nesaprastu. Jā, tas bija Alekseja rokraksts, viņa vārdi, maigie vārdi, kādos viņš nosauca Veru. Šaubu nebija — tas ir Aleksejs, kaut arī viņu nav iespējams pazīt.

Viņa neatminējās, kā nokļuva līdz mājām, kā atslēdza durvis un iegāja dzīvoklī. Kā parasti, Džeris sagaidīja viņu pie sliekšņa. Vera neatsaucās uz viņa jūsmas izpausmēm. Lēni, ar sastingušu seju viņa gāja uz priekšu, lēni novilka virsdrēbes un nometa mēteli uz krēsla. Pēc tam atkrita uz dīvāna un ļāva vaļu asarām. Viņai vairs nebija spēka.

Svētdien Vera pārveda Alekseju mājās. Ārsti, māsiņas un sanitāres iznāca viņu pavadīt. Visi bija uzskatījuši, ka slimniekam no piecdesmitās palātas ir tikai viens ceļš — uz invalīdu namu, un tagad pie viņa atbraukusi sieva — jauna, skaista sieviete, kurai jādzīvo un jāpriecājas. Ko viņa iesāks ar kroplo vīru? Sievietes klusībā viņu žēloja; galvenais ārsts, atvadoties ar cieņu paspiedis Baturinai roku, stingri un līdzjūtīgi ieskatījās viņai acīs.

Vienīgi Vera pati bija mierīga. Notikušais, protams, ir liela nelaime. Bet no viņas tas nav nekāds upuris, ja viņa ņem vīru pie sevis mājās. Tas ir viņas pienākums. Kā viņa varētu skatīties acīs cilvēkiem, ja rīkotos citādi!

Kamēr slimnieku ienesa mājā, Džeris raustīja ķēdi un rūca; vēlāk, kad sanitāri aizgāja un Vera palaida viņu vaļā, viņš ātri apostīja pēdas uz grīdas, metās pie gultas un sāka ostīt tajā guļošo cilvēku. Vilna uz kakla, kas, svešajiem cilvēkiem parādoties, bija sacēlusies stāvus, pamazām nogludinājās; suns ostīja tik ilgi, ka Vera, baidīdamās, vai viņš nenodara ievainotajam sāpes, vairākas reizes padzina viņu nost. Pēc tam Džeris, nolicis galvu uz priekšējām ķepām, nogūlās pie gultas un sērīgi skatījās.

Jā, arī viņš saprata bēdas, juta, ka mājā ienākusi nelaime. Viņš nepriecājās par saimnieka atgriešanos, neluncināja asti, staigādams pa dzīvokli ar augsti izslietu galvu un saspringtu skatienu, neglaudās pie saviem mīļajiem cilvēkiem — nē, viņš saprata, ka noticis kas šausmīgs, nelabojams, un klusi gulēja uz grīdas, ilgi viņa skatiens kavējās gan pie nekustīgā auguma gultā, gan pie saimnieces, it kā jautādams kaut ko. Tajā dienā viņš atsacījās no ēdiena. To pašu viņš darīja arī nākamajās dienās. Stundām ilgi suns nekustīgi gulēja pie gultas un, šķiet, gaidīja to brīdi, kad gulētājs celsies augšā un sāks staigāt. Reizēm Džeris ņēmās slimo apostīt, it kā vaicādams: «Kāpēc tu necelies augšā? Ir laiks celties!» Sāds nekustīgums viņu izbrīnīja, viņš it ka pūlējās kaut ko saprast. Pamazām suns pierada, jautājošā izteiksme viņa acīs izzuda.

7

Taču kopš tās dienas Džeris sāka strauji nosirmot. Baltās spalviņas kā sniegpārsliņas parādījās visā viņa melnajā, gludajā kažokā, un mēnesi pēc mēneša šo sirmo spalviņu kļuva vairāk un vairāk. Sirmums pastiprinājās uz galvas, un sevišķi intensīvs tas bija uz purna. Pēc gada purns izskatījās pavisam sirms.

Sāka mainīties arī suņa raksturs. Tagad viņā bieži izpaudās drūms niknums, kāds agrāk netika manīts. Vera jau vairs neriskēja palaist viņu uz ielas bez uzpurņa. Džeris tagad neļāva kaimiņu bērniem raustīt sevi aiz astes un ausim, kā bija ļāvis agrāk; uz šādām izdarībām viņš atbildēja ar aizturētu, bet pietiekami izteiksmīgu rūkšanu. Agrāk viņš pret bērniem bija izturējies bijīgi.

Džeris tagad vairāk gulēja, mazāk staigāja. Caurām dienām viņš ar pusaizvērtām acīm varēja snaust pie Alekseja gultas, bet ausis jutīgi uztvēra vismazāko troksnīti gultā. Tikai vienu paradumu viņš nebija atmetis: tāpat kā agrāk, suns noteiktā stundā devās pie vārtiņiem, lai gan viņam vairs nebija, ko gaidīt. Vera lika viņu mierā.

Savai saimniecei Džeris bija kļuvis par uzticamu palīgu slimnieka kopšanā. Pat visvājākā kustība gultā nekavējoties izraisīja sunī atbildes reakciju. Tad Džeris skrēja pie Veras un vilka viņu sev līdzi.

— Ko gan es darītu bez tevis!— teica Vera un glaudīja doga pakausī cieto punu, ko suņiem uzskata par prāta pazīmi. Vera brīnījās pati par sevi. Kur viņai radās spēks, lai to visu pārciestu? Kā viņa dziļā izmisuma brīdī tajā briesmīgajā naktī pēc atgriešanās no slimnīcas nebija izdarījusi pašnāvību? Kā nesajuka prātā?

Patiesībā Vera nebija stiprs cilvēks. Viņa bija pieradusi dzīvot drošībā aiz Alekseja platās muguras, pieradusi just viņa stingro, drošo roku, visur paļauties uz viņu. Būdama egoiste savā laimē, viņa ne vienmēr izjuta ikdienas dzīves grūtības. Vera zināja: viņai ir draugs, kas palīdzēs un izpestīs. Aiz Alekseja muguras kā aiz stipra mūra viņa jutās drošībā.

Un pēkšņi šī drauga — viņas dzīves atbalsta — vairs nav. Tagad viņai pašai jārūpējas par šo draugu, jākļūst tam par māti un kopēju — par visu!

Taču Vera nesūrojās. Karš bija pārvērtis viņas dvēseli, izkropļojis dzīvi, taču nebija viņu salauzis. Senāk, pirmajos mēnešos pēc Alekseja aiziešanas uz fronti, viņa bieži tika raudājusi, turpretī tagad asaras bija izsīkušas. Viņa bija kļuvusi stingrāka, savaldīgāka. Sī bija cita Vera, viņā bija radies tāds spēks, par kura eksistenci viņa nemaz nebija nojautusi.

Veru vairs neinteresēja dažādi nieki, sīkumi, pret kuriem viņa agrāk nebija vienaldzīga. Pārvērtās pat viņas ārējais izskats, arī tērpi kļuva atturīgāki. Kādreizējais trauslais un mazliet bezrūpīgais skaistums bija pārtapis citādā skaistumā — nobriedušā un atturīgākā.

Pārmaiņas skāra arī mīlestību uz Alekseju. Vera vēl arvien mīlēja vīru, taču agrākās kaislās un neapvaldītās sievas jūtas bija pārveidojušās par mātes jūtām. Kā māte kopj un rūpējas par slimu bērnu, naktīs neguļot, aizmirstot pati sevi, tā Vera rūpējās par Alekseju. Tagad viņš bija tik maziņš un aizņēma gultā ne vairāk vietas, cik aizņem gadus desmit vecs bērns, un bez Veras palīdzības nevarēja ne paēst, ne arī pateikt, ka ir izsalcis. Visas savas vēlēšanās viņš pauda vienīgi ar vieglu galvas pagriezienu vai tikko manāmām lūpu kustībām.

Brīžam Veru pārņēma izmisums. Tas bija šausmīgi — noskatīties, kā tavu acu priekšā izdziest cilvēks. Cik bezmiega nakšu viņa bija pavadījusi, sēžot pie vīra gultas un turot roku uz viņa pleca, jūtot, kā zem ādas pulsē asinis, trauslais pavediens, kas viņu saistīja ar dzīvi un ar Veru. Tikai tad viņa saprata ārstu un medmāsu skatienus hospitālī un toni, kādā tie bija runājuši ar viņu. Kā izrādījās, dzīves īstenība bija daudz šausmīgāka, nekā viņa domāja. Daudz, daudz šausmīgāka. Taču viņa nepadosies, nē, nē! Viņa bez kurnēšanas saņems visu, ko liktenis viņai lēmis, un neatkāpsies, nepadosies! Nepadosies, nepadosies, nepadosies!

Vai tad tie, kas cīnījās frontes ugunīs, nebija tikpat sīksti un izturīgi . . . Un kāda nozīme viņas ciešanām un mokām salīdzinājumā ar karavīru pārdzīvojumiem! Tagad viņa redzēja ne tikai Alekseju — aiz viņa stāvēja tūkstoši, miljoni tādu kā viņš — jaunu, mīlētu, skaistu, dzīvespriecīgu, kas ziedoja sevi nežēlīgajam kara dievam.

Tomēr tas bija ļoti, ļoti smagi. . .

Pirmajās nedēļās slimnieka veselības stāvoklis it kā jūtami uzlabojās. Bet pēc tam atkal kļuva sliktāk. Kontūzija nepārgāja; kaite, kas reiz bija iemetusies jaunajā, spēcīgajā organismā, turpināja savu postošo darbu. Aleksejs nekādi nereaģēja uz Veras vārdiem. Izskatījās, ka viņa saprāts sāk zust.

Bet Džeris? Suņa paradums iet pie vārtiem bija saglabājies pat pēc Alekseja atgriešanās, un tas Veru sāpināja. Kāpēc viņš iet uz turieni, ja nav vairs ko gaidit? Reizēm viņš nogūlās, kā parasti noguļas suņi, kad tie ko gaida,— savilka zem sevis pakaļkājas un nolika galvu uz priekškājām, un ilgi skatījās uz saimnieci tādām acīm, it kā gribētu viņai ko teikt.

«Suņi var būt cilvēkam uzticības paraugs,» Aleksejs bieži bija teicis. Viņam patika stāstīt aizkustinošu notikumu par suni, kurš aiz bēdām nomiris pie sava saimnieka kapa. Brīžam Vera domāja, ka arī viņai jādara viss iespējamais slimnieka labā, kamēr tajā ir kaut dzīvības dzirksts.

—  Tu esi varone,— draudzene viņai līdzjūtīgi teica.

—  Bet kā gan citādi?— Nē, viņa nevarēja iedomāties, ka varētu rīkoties citādi. Tikai tā!

Taču reizēm, redzot jaunas sievietes ejam zem rokas ar saviem vīriem, briesmīgais izmisums, kas nekad nerimās, tikai noslēpās dziļāk sirdī, izlauzās uz āru. Vienīgi Džeris zināja par šādiem mirkļiem. Noslēpusies kādā tumšā kaktiņā, Vera raudāja un gaudās par savu dzīvi. Par kādiem grēkiem viņai lemts tik briesmīgs liktenis! Viņa taču cīnījās par uzvaru, kā prata; kaut arī nav izdarījusi daudz, mazāk nekā citi, taču atbilstoši saviem spēkiem palīdzējusi kopīgajā darbā. Kāpēc daudzām sievietēm laime atgriezās mājās, vienīgi viņai nav palicis nekādu cerību . . .

Paskatījusies spogulī, Vera redzēja, kā ir pārvērtusies, novecojusi, kļuvusi neglīta. Nē, tā nav viņa, tā ir kāda sveša. Vēlāk, kad izmisuma lēkme bija pāri, viņa bāra sevi par mazdūšību un centās veltīt slimniekam vēl vairāk uzmanības.

Taču bija brīži, kad Verai likās: viss notiekošais neattiecas uz viņu, gultā guļošais nemaz nav Aleksejs, bet gluži svešs, nepazīstams cilvēks, kas aiz pārpratuma nokļuvis šeit. Si doma, kas bija radusies, viņai pirmo reizi ejot uz palātu pie Alekseja, vairs neatkāpās. Pēc visa notikušā vēl uzskatīt, ka ar Alekseju nekas nevar notikt, bija nejēdzīgi, taču šī doma Veras izmocītajai dvēselei bija kā dzīvības eliksīrs, un viņa to nespēja atgainīt. Tādos brīžos viņa bija ar mieru noticēt, ka kaut kur tālu eksistē cits Aleksejs, tāds, kāds viņš bijis vienmēr . . . Bet no gultas atskanēja kluss troksnis, Džeris pienāca pie viņas un, bikstot ar degunu, aicināja pie slimnieka, un nežēlīgā dzīves īstenība atkal iznicināja visas ilūzijas.

8

Bija septembris — Alekseja iemīļotais gadalaiks. Sajās klusajās atvasaras dienās Veru pārņēma sevišķas skumjas un grūtsirdība. Tādā laikā viņiem ar Alekseju bija paticis pastaigāties pa mežu, ārpus pilsētas. Džeris toreiz skraidīja starp kokiem, bet viņi, rokās sadevušies, čaukstinā- dami kritušās lapas, klīda pa mežu klusēdami, saprazdami viens otru bez vārdiem . . .

Pēkšņi Džeris, kas gulēja uz grīdas, uzlēca kājās, galvu piešķiebis, ieklausījās un metās pie loga. Nākamajā mirkli viņš iesmilkstējās, aizskrēja pie durvīm, sirdīgi sāka tās skrāpēt ar nagiem, ar spēcīgu ķepas cirtienu atvēra un drāzās pa kāpnēm lejā. Verai šķita, ka nočīkst vārtiņi. Atkal atskanēja skaļi smilksti. Suns no prieka izturējās kā negudrs. Kas noticis? Pa lieveni kāds nāca ar zābakiem kājās, atskanēja ātru, skrejošu soļu troksnis — arvien tuvāk un tuvāk. Vera tikko paguva uzsaukt: «Kas tur ir?»— kad durvis atvērās, gaitenī sacēlās kņada, skanēja aprauti izsaucieni. Vera, vairs nevaldīdama pār sevi, izskrēja priekšnamā, un . . . kliedziens sastinga viņai uz lūpām. Pie durvīm stāvēja Aleksejs — sveiks un vesels. Atgaiņādamies no līksmi lēkājošā suņa, viņš noņēma smago mugursomu, uz grīdas stāvēja čemodāns, otrs tāds pats rēgojās aiz durvīm.

Verai šķita, ka viņa jūk prātā. Kas tas ir — vai viņai jau rādās halucinācijas? Varbūt tā ir īstenība? . . . Tātad notikusi kļūdīšanās, tātad tas otrs nav Aleksejs . . . Kad šī doma nonāca līdz apziņai, viņa, priecīgi iekliegdamās, traucās pie Alekseja, paslēpa seju vīram pie krūtīm un ļāva asarām vaļu — tagad tās bija prieka un laimes asaras. Aleksejs glāstīja viņas matus.

—  Nu, nu, nevajag . . . Nomierinies, Veriņ … Es esmu pārnācis, kāpēc tad jāraud?— Aleksejs runāja, bet viņa nevarēja neraudāti Laimes asaras — kura sieviete var tās aizturēt!

Bet Džeris?

Viņš no prieka uzslējās pakaļkājās un uzlika priekšējās saimniekam uz pleciem, laizīja tam seju, pēc tam sāka riņķot Aleksejam un Verai apkārt, abus grūstīdams tik spēcīgi, ka varēja nogāzt no kājām.

—  Draudziņ, tu taču esi nosirmojis!— Aleksejs, apskatījis suni, izbrīnījies iesaucās.

—   Viņš tik ļoti gaidīja tevi. . .

—   Bet tu?

Atbildes vietā Vera cieši piespiedās Aleksejam.

Tad redz, par ko bija runājušas Džera acis! Tāpēc viņš noteiktā laikā katru dienu bija gājis pie vārtiņiem. Viņš zināja, ka Aleksejs ir dzīvs. Viņam nebija vajadzīgi dokumenti un vēstules, lai atklātu, ka līdz nepazīšanai sakropļotais cilvēks, ko Vera pārveda no hospitāļa, nav viņa saimnieks. Un tāpēc viņš nepārstāja gaidīt. . .

Odiseja suns Argo, kas gaidīja savu saimnieku un pirmais pazina to, kurš brīnumainā kārtā bija palicis dzīvs un atgriezies Itakā, šis Argo pirms nāves (viņš bija gaidījis divdesmit gadus) tomēr sakopoja pēdējos spēkus, aizrāpoja pie Odiseja un nolaizīja viņa sandali. . . Odiseja sieva Pēnelope pirmajā mirklī nepazina vīru, bet Argo pazina uzreiz. Izrādās, ka mīti bijuši patiesi.

Kā izslāpis Aleksejs ar acīm tvēra pazīstamo istabu, kāri skatījās visapkārt, it kā ar skatienu sajuzdams pazīstamos priekšmetus. Pēkšņi viņa seja pārvērtās. Sākumā tā nobālēja, pēc tam pārklājās sarkaniem plankumiem. Viņš ieraudzīja šineli, kas karājās uz āķa aiz durvīm. Labu brīdi viņš neizpratnē skatījās Uz to, neaptverdams, kā šeit varējis nokļūt karavīra šinelis ar nodilušām zīmotnēm un uzpleču zīmēm uz pleciem, tad briesmīga atskārsme nonāca līdz viņa apziņai.

—  Kas tas?— viņš jautāja svešādā, pilnīgi pārvērstā balsī. Vera izbrīnīta uz viņu paskatījās.

—   Šinelis . . .

—   Pats redzu, ka šinelis. Kā tas nokļuvis pie tevis? Kaut gan — vari neatbildēt, man viss skaidrs . . .

—   Pagaidi, Aļoša!

Viņu balsis — viena uzbudināta un sirdīga, otra nesaprotoša un izmisusi — satrauca Džeri. Suns pārstāja skraidīt un, nostājies starp abiem cilvēkiem, ieskatījās sejā te vienam, te otram, it kā gribētu jautāt: «Kas jums noticis, draugi? Par ko jūs strīdaties, kad vajadzētu priecāties!» Ja abi strīdu turpinātu, iespējams, suns tiem pat iekostu. Suņa izturēšanās palīdzēja Aleksejam atgūt savaldību. Neskatīdamies uz sievu, nobālējis viņš atkal paņēma mugursomu, kuru pirms brīža bija nolicis uz grīdas ar domu, ka tagad to ilgi, ilgi nevajadzēs izmantot.

—   Ko tu, Aleksej?!

—   Negribu tevi traucēt! . . .

Un Aleksejs spēra soli uz durvju pusi, bet Džeris nostājās ceļā un, cieši skatīdamies viņā, nelaida tālāk.

—   Aleksej, uzklausi mani . . .

—   Man nav vajadzīgi nekādi paskaidrojumi. Es visu sapratu!

—   Nē, tu mani uzklausīsi! . . .

Sākumā viņš sēdēja, pavērsis skatienu sāņus, drūmu seju, gatavs jebkuru brīdi piecelties un aiziet, taču pamazām grumbas viņa sejā izlīdzinājās, viņš klausījās sievā ar saspringtu uzmanību, nenovērsdams no viņas acis. Tas jau bija agrākais, labsirdīgais Aleksejs, atsaucīgs citu bēdām, visu saprotošs.

Kad Vera savā stāstījumā nonāca līdz tai vietai, kur viņa atved mājās kropli, atved un sāk par to rūpēties un kopt, Aleksejs saviļņots jautāja:

—    Un tu domāji, ka tas esmu es? Tu viņu uzskatīji par mani?

—   Protams!

—   Un būtu rūpējusies par viņu līdz viņa nāves stundai?

—  Jā,— viņa vienkārši atbildēja.

Aleksejs pielēca kājās.

—    Vera! Tu pati nemaz nezini, ko esi izdarījusi! . . . Paldies tev! Paldies par viņu, par mums visiem! . . . Paldies,— viņš ātri atkārtoja, karsti skūpstīdams sievai rokas.

—  Aļoša, nu ko tu! Nomierinies!

—    Es neesmu tevis cienīgs! Esmu vainīgs tavā priekšā!— Aleksejs runāja vienu un to pašu un atkal sāka skūpstīt sievai rokas, viņas mazās rokas, kuras darbā bija tapušas raupjas, ar kurām viņa gan ieguva līdzekļus eksistencei, gan mazgāja un berza, gan lāpīja un arī kopa slimnieku.

Tad Aleksejs pacēla galvu.

—    Bet kā tagad . . .— Viņš neizteica jautājumu līdz galam, taču Vera saprata viņu pusvārdā. Viņa it kā bija gaidījusi šo jautājumu.

—   Viņš paliks pie mums.

—    Es zināju, ka tu tā teiksi,— Aleksejs atviegloti nopūtās.— Ejam pie viņa!

Slimnieks gulēja, pagriezies ar seju pret sienu. Vera noliecās pār viņu un laipnā balsī sauca pie pašas auss:

—    Aļoša! Ir atgriezies mans vīrs Aleksejs! Bet tu . . .— viņa aprāvās, tad turpināja:— Bet jums nevajag uztraukties! Jūs paliksiet pie mums! Mēs nevienam jūs neatdosim! Vai dzirdat mani?

Aleksejs arī bija pienācis pie slimnieka. Apvaldītais satraukums atkal atspoguļojās viņa sejā. Slimnieks, šķiet, bija sapratis. Viņš mazliet sakustējās un pagrieza galvu . . .

—    Pag, pag!— Aleksejs iesaucās.— Sī rēta … Tu sacīji, ka pie viņa atrasta mana vēstule? Parādi man to. . .

Viņš atri pārlaida acis sadzeltējušajai lapai un murmināja:

—  Nūja, ta tas ir. Protams, tas ir viņš! Bet cik briesmīgi pārvērties! Es viņu nepazītu, ja nebūtu šīs rētas . . .

—   Kas viņš ir?— Vera jautāja.

—  Aleksejs Cerdincevs, mans biedrs. Mēs toreiz gājām kopā. Pirms došanās izlūkos apmainījāmies vēstulēm — katram gadījumam, ja viens krīt, otrs aizsūta vēstuli piederīgajiem. Man laimējās. Bet kas par puisi bija!

Un, līdzjūtīgi skatīdamies uz ievainoto, Aleksejs turpināja sarunāties it kā pats ar sevi:

—  Ak tu, mans nabaga nelaimīgais biedrs, nekad nevarēju iedomāties, ka satikšu tevi šeit! . . . Bet rēta viņam palikusi no somu dunča. Ak, Aļoša, Aļoša!

Viņš noliecās pār gulētāju un skaļi sāka runāt viņam pie auss:

—   Aļoša! Vecākais seržant Cerdincev! Vai tu dzirdi mani? Es esmu Aleksejs Baturins, mēs kopā dienējām Piektajā gvardes divīzijā, vai atceries?— Slimnieks tikko manāmi pakustināja galvu, un šo kustību varēja uzskatīt par apstiprinājuma zīmi.— Labi! Vai atceries, mēs norunājām satikties pēc kara? Tagad esam satikušies. Tu pašlaik esi manā mājā. Dzīvosim kopā. Vai saprati?

Taču ievainotais vairs nekustējās, tāpēc nebija saprotams, vai viņš dzird vai ne. Pasēdējuši pie gultas vēl kādu laiciņu, Vera un Aleksejs atgriezās pie galda, un Aleksejs īsi pastāstīja, kā viņi ar Alekseju Cerdincevu pirms mūsu karaspēka uzbrukuma devušies uz ienaidnieka aizmuguri, kā uzdūrušies vācu izlūkiem un pēc īsas cīņas pazaudējuši viens otru. Viņš, Aleksejs Baturins, bezsamaņā saņemts gūstā, no kura atbrīvots tikai pēc Vācijas kapitulācijas. Viņš atradies Rietumu zonā, tāpēc tik ilgi nav varējis atsūtīt par sevi nekādu vēsti.

Visa šī stāsta laikā Džeris sēdēja pretī Aleksejam un nenolaida acu no viņa, bet Vera skatījās uz vīru un vēl arvien nespēja aptvert notikušo.

9

Vera sasildīja ūdeni, Aleksejs nomazgājās un noskuvās. Viņa ātri pagatavoja brokastis, un abi sēdās pie galda dzert tēju. Aizņemti paši ar sevi, viņi uz laiku bija aizmirsuši ievainoto gultā. Viņu uzmanību gulētājam atkal pievērsa troksnis, ar kādu Džeris ievilka nāsis gaisu. Uzkāpis ar priekškājām uz gultas malas, viņš saspringti apostīja slimnieka seju.

—       Džeri, ko tu dari?— Vera iesaucās un, kā parasti, tūlīt piegāja pie slimnieka. Ari Aleksejs piecēlās no galda.

Džeris nolēca no gultas. Sajā brīdī slimnieks sakustējās, it kā gribēdams piecelties. Viņa bālās lūpas sašķobījās, un no pusatvērtās mutes atskanēja neskaidra, gārdzoša skaņa.

—  Viņš grib celties augšā!— Vera ātri iesaucās.

Kopīgiem spēkiem viņi slimnieku piecēla sēdus un

nolika tam aiz muguras spilvenu. Sakropļotajā sejā lūpas vēl joprojām kustējās.

—  Viņš grib runāt!— Aleksejs čukstēja.

—       Aļoša, mēs klausāmies, runājiet!— Vera skaļi teica slimniekam pie auss.

Tas atkal pakustināja galvu.

—   Viņš mūs dzird!—Vera priecīgi iesaucās.

—  Apklusti!—Aleksejs viņu apsauca.

—       Pa — tei — cos jums,— lēni, bet skaidri izrunāja ievainotais.— Mā — tei. . . pa — zi — ņojiet. . .— Viņš dziļi ievilka elpu.— Ma — ma — ma — ni ne — ne — pam . . .— Viņš gribēja teikt vēl ko, lūpas joprojām kustējās, bet no mutes vairs nenāca ne skaņas.

Pēkšņi slimnieka ķermenis saspringa, pār seju pārskrēja trīsas. Plaši atvērtu muti viņš tvēra gaisu, pēc tam zods nošļuka uz krūtīm un ķermenis sāka slīgt gultā.

—       Viss,— Aleksejs skumīgi teica.— Viņa mokas beigušās. Ardievu, mans cīņu biedri!

Vera klusu raudāja.

Džeris pienāca pie gultas, spalva uz viņa muguras saslējās stāvus, viņš pacēla degunu gaisā, un gari stiepti, žēli kaucieni izskanēja pa visu māju.

STĀSTS PAR ZAUDĒTO DRAUGU

(Salauztā sirds)

Ančars, melnais terjers,— tā bija rakstīts viņa pasē. īpašnieks . . . tieši par īpašnieku, precīzāk runājot, par vairākiem īpašniekiem, kas brīžiem paši nesaprata, ko grib un kas no tā var iznākt, kas uzskatīja suni par iegribu objektu vai greznumlietu, ar kuru var apieties, kā vien iedomājas,— tātad runa būs tieši par suņu īpašniekiem. Taču vispirms par suni.

Sākumā nekas nevēstīja, ka kucēnu gaida sarežģīts un nepastāvīgs liktenis. Horizonts šķita skaidrs, neapmācies. Suns bija tīršķirnes, īpašnieki sen tādu gribēja iegādāties. Katrā ziņā lielu, «nopietnu», ar pilnīgi skaidriem radurakstiem, lai citi apskaustu, cik viņiem labs mājas pavarda sargātājs. Augstāk par visu viņiem bija prestižs, galvenais —«ko teiks citi». Nopirka. Iegādājās. Suns auga, kā viņiem šķita, ne dienām, bet stundām, tiesa gan, ar viņu visādu rūpju bija diezgan — jāpabaro, dienā vairākas reizes jāizved pastaigā, jāapkopj, jāsasukā, bet pēc tam jāiet vēl uz apmācību laukumu, jātērē laiks, jo dienesta sunim jāprot apsargāt, uzmanīt, aizstāvēt saimnieku. Vārdu sakot, rūpju bez gala. Iespējams, ka galu galā tas arī noteica īpašnieku attieksmi pret suni.

Un tad pēkšņi ārzemju komandējums, pareizāk sakot, līgumdarbs aiz mūsu valsts robežām. Saimnieks — zinātnes darbinieks — sen par tādu bija sapņojis; viņš parakstīja līgumu uz diviem gadiem ar vienu no jaunajām Āfrikas republikām — no tām, kuras nesen ieguva patstāvību un neatkarību. Bet kur likt Ančaru? Te tev nu bija prestiža suns! Uz ārzemēm taču to līdzi neņemsi. Saimnieks pasteidzās ātrāk no tā atbrīvoties. Pat bērnus dažreiz atstāj mājās, bet te ir runa tikai par suni. . .

Par to uzzināja dzīvnieku draugi. īpašniekam silti ieteica atdot suni Durova stūrītim. Viņš to nedarīja — dzīvniekam nebūšot saimnieka. Pienāca aizbraukšanas diena, zinātnes darbinieks ar sievu devās ceļā, bet Ančaru atstāja brāļa ziņā. Dzīvnieku draugi no Durova stūrīša vēlreiz lūdza atdot suni: jaunajai dresētājai Eleonorai (Lorai) ļoti gribējās iegūt melnu terjeru, jo nesen viņas suns bija nobeidzies. Ančara jaunais īpašnieks kategoriski atteicās, bet pēc trim nedēļām pats piezvanīja un teica: «Ņemiet suni, esmu ar mieru.» Apsolīja pats atvest.

Atveda. Vai tas ir melnais terjers?! Mazs, vājš, gadu vecs. Ne vairs kucēns, bet vēl ne pieaudzis suns. Teica, ka augs un būs milzīgs . . . Kur nu! Neattīstīts, vārgs. Nepietiekami barots, droši vien bijis naudas žēl. Drūms. Suni aizveda uz ģērbtuvi un tur kaktā viņam ierādīja pagaidu vietu. No rīta kāds no kalpotājiem aizskrēja pie Loras, ziņodams, ka Ančars viņus nelaiž iekšā. Vieta atrodas tuvu pie durvīm, neviens netiek ne iekšā, ne ārā.

Loru Ančars pielaida sev klāt. Viņa uzlika tam kaklasik- snu, suns to atjāva, pēc tam abi devās pastaigā. «Viņš skatās man cauri,» vēlāk viņa stāstīja bijušajam īpašniekam. «Tikai par jums viņš domā, tas ir, meklē jūs ļaužu pūlī, katru cilvēku pavada ar ilgu skatienu. . .» Jā, tāds nu viņš bija — piekļāvīgs, uzticīgs, kaut dzīve pie vecajiem saimniekiem nepavisam nebija patīkama.

Lai gan patiesībā tiem nebūtu ko pārmest: suns netika atstāts likteņa varā, netika izdzīts no mājām, tomēr suņa dzīve mainījās būtiski: īsā laikā trešais saimnieks, trešās mājas.

Veselu nedēļu tika kopts Ančara kažoks — to sukāja un apfrizēja. Līdz šim neviens to ne reizi nebija mēģinājis savest kārtībā. «Iznācis kā šaha galdiņš,» smējās Lora, suņa tagadējā īpašniece. Ančars visu pacieta. Tikai pie veterinārārsta viņš negaidot draudīgi ierūcās, acis kļuva sarkanas. Oho! Nikns.

Jau bija pagājusi trešā, ceturtā diena, bet suns neēda . . . Vai bija mainīta barība? Nē, notikusi dzīves apstākļu maiņa. Tā vēl aizies bojā! Suns gulēja izmisuma pilnā pozā. Viņam garām speciāli nesa gaļu, lai ierosinātu apetīti. Kumosiņu Lora pielika pavisam tuvu pie deguna, Ančars pastiepās un — apēda. Tad saimniece ar suni brauca uz mežu. Uz ielas suns izrāvās un, cik spēka, metās pakaļ mašīnai. Tātad izrādījās, ka iepriekšējam saimniekam bijusi mašīna un sunim jau izveidojies tāds paradums. Ar ļoti lielām pūlēm un vienīgi ar milicijas palīdzību suni izdevās noķert. Uz mežu viņi tomēr aizbrauca. Bet vēlāk viņš uzbruka Loras brālim. «Tikai pēdējā mirklī noķēru,» viņa teica, «tīri brīnums, citādi nezin ar ko tas beigtos.» Gāja jau otrais mēnesis, kopš suns bija «mainījis pavalstniecību» un atzinis jaunā īpašnieka roku . . . atzina vai neatzina?

Pienāca Ančara apmācīšanas laiks. Viņš it kā zināja visu jau iepriekš, bija visai saprātīgs. Bet bija arī gadījumi, kad suns atteicās paklausīt, un cauri. Nelīdzēja nekas. Viņš pat koda Lorai. Vārdu sakot, bija nepieciešama ārkārtīga pacietība, lai pieradinātu suni pie sevis un piespiestu viņu paklausīt.

Tad sākās priekšnesumi, jo Durova stūrītis reizē bija arī Durova teātris, zvēru teātris, uz kura izrādēm centās nokļūt gan pusaudži, gan pieaugušie, gan pavisam mazie skatītāji. Cilvēks kopš seniem laikiem tiecies pie dzīvniekiem tieši tāpat kā dzīvnieki pie cilvēka. Teātrī viņi kopīgiem spēkiem darīja brīnumus — radīja aizraujošas izrādes. Ziloņi, putni, jūras lauva, ūdrs, pērtiķītis — tādi bija teātra mākslinieki katrs savā žanrā un ar savu repertuāru. Kāpēc te nevarētu būt arī suns? Tieši to bija panākusi Lora — cilvēka un dzīvnieku draudzības un sadarbības entuziaste cirka mākslā. Šādai vajadzībai viņa arī pūlējās iegūt melno terjeru. Nez kāpēc melnais terjers, pinkainais ļaužu baidītājs, viņu sevišķi pievilka. Sī šķirne ir jauna, vēl nepietiekami izpētīta, par to klīst dažādas valodas, tāpēc izmēģināt to cirka arēnā šķita vilinošs un godpilns uzdevums.

Bet, tiklīdz notika priekšnesumi arēnā, Ančars sāka kost asistentiem. Lora saviem palīgiem uzsauc: «Savāciet rotaļlietas,»—bet suns to neļauj darīt. Ak, kāds negantnieks! Ir nu gan suns,, ar viņu nekad nav garlaicīgi. Tad Lora nolēma numuru iestudēt bez asistentiem. Suns pats savāc mantiņas un ratiņos aizved prom. Viņš to dara tāpat vien, «par paldies», nesaņemot par to garšīgu kumosiņu. Ančars strādā kopā ar jebkuru cirka dzīvnieku un nevienu neaiztiek. Viņš ir draudzīgs. Skraida starp tiem, bet ne reizi neatņirdz zobus. Viņā nav ne mazākās agresivitātes. Gluži otrādi! Ančars ir apbrīnojami «kontrastains biedrs», kura izturēšanās iepriekš nav paredzama. Kaut gan, jāatzīst, vienā ziņā viņš ir nemainīgs, ar neapšaubāmi izveidojušos tradīciju: viņa krātiņā vienmēr staigāja baloži un zvirbuļi — tātad sunim patika, ja blakus atradās dzīvas būtnes. Putniņi mielojās ar ēdiena paliekām, bet pats suns gulēja un skatījās. Viņš izturējās klusu, lai spārnotos draugus neaizbaidītu.

Reiz mēģinājumā Ančars izdarīja kaut ko nepareizu. Pēc sauciena «Fu!—pārtraukt darbību!» suns atpleta rīkli . . . Bet no turienes izspurdza zvirbulis. Ančars putniņu bija atnesis sev līdzi uz mēģinājumu.

Suns iemīlējās Loras mātē. Viņa bija vienmēr mierīga, līdzsvarota, ar laipnu smaidu un vispār prata sadzīvot ar četrkājainajiem tāpat kā ar bērniem, saprata tos. Taču Loras klātbūtnē māte sunim nevar uzlikt kaklasiksnu, jo suns to neļauj. Viņš ir izraudzījis sev saimnieci un nevienu citu par tādu neatzīst. Lora gan uzskatīja, ka viņa ir izvēlējusies Ančaru, bet izrādās, ka viņš izvēlējies Loru.

Kad Lora atveda Ančaru mājās pirmo reizi, māte sasita rokas. «Cik viņš maziņš …» Suņuks, it kā to sapratis, gribēja tikt prom un sāka skrāpēties pie durvīm. Iesim, iesim prom no šejienes! Bet tagad mazulis bija izaudzis, pieņēmies miesās un prātā, tagad viņš tiešām bija melnais terjers, no kura pamatoti baidījās huligāni. Ančars bija brīnišķīgs, neparasti jutīgs sargs. Vienalga, vai viņš atradās sprostā vai mājās pie Loras, suns vienmēr bija modrs un uzmanīgs, viņa ausīm nepaslīdēja garām neviena skaņa, pat vāji čauksti. Piemīlīgs, bet bez jebkādas familiaritātes.

Tomēr gadījās arī nepatikšanas. Vecākajam dresētājam bija iesēdusies galvā doma, ka jāorganizē Loras darba pārbaude. Viņš atklāja nelielus trūkumus, «astītes» un sāka viņu mācīt — pirms uzstāšanās vēl šo to aizrādīja, pats aizrāvās un pacēla balsi. Viņam piemita tāda īpašība, un tad viņš vairs neapjēdza, ko dara. Ančars jau sen satraukti ieklausījās viņa balsī, mēģinādams izprast vārdu jēgu (Lorai, viņa elkam, tiek darīts pāri!), un, protams, neizturēja, eksplodēja un sakoda vecāko dresētāju.

Kas tas bija par traci! Iemidzināt! Pārdot!

—   Suns nav vadāms!— vecākais dresētājs ārdījās.

—  Nevajag pie viņa līst. Tā ir tāda šķirne … — Lora uzmanīgi mēģināja viņu pārliecināt. Bet velti!

—   Ko, vai jūs gribat no Ančara iztaisīt cilvēkēdāju! . . .

Loru un suni atbrīvoja no priekšnesumiem. Veselu

pusgadu Ančars neuzstājās.

Pēc pusgada viņš ir atkal cirka arēnā, priecīgs lēkā, laiza rokas. Ne ar vienu neplēšas. Lietišķs suns. Nekad nav nekādu sarežģījumu vai nepatīkamu pārsteigumu. Līdz tam laikam ir nomainījies vecākais dresētājs, un Lora jūtas mierīgāk. Recidīvu vairs nebūs.

Protams, par to visu ir viegli pastāstīt, bet cik daudz spēka un pacietības vajadzēja, lai panāktu šādu paklausību un izpildīgumu, turklāt, ja sunim ir tāds raksturs. Lora bija izdarījusi brīnumu un tāpēc pelnījusi pateicību. Suns ir profesionāls artists, taisni prieks skatīties.

Noskan pirmais zvans, tad otrais, trešais. Ančars izskrien proscēnijā un viegli uzlec uz paaugstinājuma — parastajā vietā. «Esi sveicināts, Ančar, sveicināts, mīļo sunīt! Sasveicinoties pasniegsim ķepu.» Izrāde ir sākusies.

Suns gatavojas iestāties skolā. Demonstrē savas satiksmes noteikumu zināšanas (skolniekam tie noteikti ir jāiemācās). Oho, lai katrs šoferis tā zinātu tos un nekad nepārkāptu! Palīdz arī dažādi stimuli. Dresētāja kabatā šim nolūkam glabājas cukurgraudi — balva par pūliņiem un darbu. Tikai… ko tas nozīmē? Ančars, komandu negaidīdams, izlien no kaklasiksnas — caps!— norij cukuru un pats atkal ielien kaklasiksnā. . . Cik veikli! Ančar, draudziņ, kā tu tā . . . — Vai sodīsim viņu par to, bērni?— Lora skaļi jautā.

—  Nē, nē!— visa zāle iebilst. Cenzdamies cits citu pārkliegt, bērni pielec kājās, vicina rokas. Ančars ir publikas mīlulis, kas pa prātam visiem — veciem un jauniem. Nevajag sodīt, labāk paglaudīt, apmīļot.

Jā, Ančars liek sevi mīlēt un cienīt. L°ti nosvērts un paklausīgs suns. Pēdējā laikā viņš ir stipri pārvērties, kļuvis liels un smags, apaudzis biezu vilnu, mainījušies pat viņa paradumi. Tagad viņam patīk mazgāties, kaut agrāk nevarēja ciest šo procedūru un ar mokām viņu ievilka vannā.

Un pēkšņi. . . Kam gan varēja ienākt prātā, ka notiks tā!

Tika atvests sanbernāra šķirnes kucēns. Ančars manāmi sadrūma: galva nokārta, aste nolaista. Nudien greizsirdīgs, tur nav nekādu šaubu. Jāpiebilst, ka visi dzīvnieki ir ārkārtīgi greizsirdīgi un ļoti piesardzīgi izturas pret citu četrkājaino parādīšanos . . . Vai tik viņš nedomāja, ka no viņa grib atteikties, kā tas jau divreiz bija noticis viņa mūža pirmajā gadā?

—  Tu esi muļķītis,— Lora mēģināja viņu pārliecināt. — Ko tu gan iedomājies! Neviens sanbernārs nemūžam tev nevar līdzināties. Kāds nu viņam intelekts — kā dīvāna spilvenam . . .

Varbūt viņš saprata, kas to lai zina, tikai drīz vien viss atkal iegāja vecajās sliedēs. Tagad Ančars uzmana kucēnu, uzskata, ka tas ir saimnieces īpašums: Karīna guļ, bet Ančars apsargādams riņķiem vien skraida tai apkārt. Vēlāk Karīna ne vienu reizi vien ir glābusi Ančaru. Viņš nav ķildīgs, bet viņa, tiklīdz kas notiek, metas viņam talkā. Abi sadraudzējās tik cieši, ka viens bez otra nevarēja dzīvot.

. . . Ančars kļuva tēvs. Piedzima vienpadsmit mazi, melni, sprogaini kucēni, kas ar strupajiem purniņiem grūsta cits citu un pīkst. Vienu no tiem atnesa Lorai. Karīna un Ančars no mazuļa neatiet ne soli, lai gan Karīnai mazais ir svešs bērns (kucēna māte ir terjers, tās pašas šķirnes kuce kā Ančars) un viņa ir kā mājas aukle, tomēr pirmā metas visiem virsū, nevienu nelaiž mazajam klāt, vienīgi saimnieci. Lora vēl nav izlēmusi, ko ar mazo darīt — audzināt pašai vai atdot citiem. Paņem viņu rokās un netiek vaļā no domas, kas kucēnu dzīvē gaida, ko liktenis viņam sagatavojis.

Kādu dienu negaidot atskan telefona zvans.

— Vai zināt, kas runā? Ančara saimnieks.

Viņš esot atbraucis uz cirka izrādi. Jo, zināt, nesen esot atgriezušies no ārzemēm. Termiņš beidzies.

Lorai tas kā ar mietu pa pieri. Un viņš sevi sauc par Ančara saimnieku! Viņš, kas nodevis suni, viņš, kas noniecinājis suņa uzticību un draudzību, viņš, kas steidzies atbrīvoties no Ančara, tiklīdz radās pieklājīgs iemesls?! Un viņš atkal grib salauzt suņa sirdi, atņemt dzīvesprieku, padarīt lopiņu nelaimīgu . . . Taču nesteigsimies apvainot.

Divas sirdis bija salauztas. Tas, kam bija lemts kaut uz neilgu laiku būt šķirtam no dzimtās zemes, izbaudīja šīs jūtas — nostalģiju, smeldzošas skumjas, kad daudz kas pēkšņi parādās īstajā gaismā un atklājas patiesās vērtības. Ja bērzs var kļūt par Dzimtenes simbolu, ko tad lai saka par pamestām dzīvām būtnēm? Jā, tā arī bija iznācis. Tieši tur viņš, bijušais Ančara saimnieks, asi izjuta, ko zaudējis; pamodās novēlojusies pieķeršanās sunim; viņš nevarēja sev piedot, ka pats bija atteicies no drauga; sirdsapziņas mocīts, viņš deva sev vārdu, ka tūlīt pēc atgriešanās ņems suni atpakaļ pie sevis; to pašu gribēja arī viņa sieva . . .

Viņš atcerējās, kā viens no tuviem draugiem, būdams komandējumā, cieta avārijā un nomira, bet tūkstoš kilometru tālumā no tās vietas mājās histēriski plosījās viņa suns un pret rītu nobeidzās. Vēlāk noskaidrojās, ka šajā pašā stundā miris arī viņa saimnieks. Suns līdz pat šim laikam uzdod mums mīklas, kuras zinātne nespēj atminēt. Arī šis gadījums ir mīklains, varbūt uz saimnieka psihi bija iedarbojušies kādi noslēpumaini fluīdi?

Bet kā par saimnieka atgriešanos uzzināja Ančars? Ir jāredz skumstošs suns, viņa tukšais skatiens, zemu nokārtā galva, un jūs uzreiz sapratīsiet, kas viņu moka . . . Ančars jau zināja — zināja vai nojauta —, kas viņu gaida. Vai viņš visu saprata? Kā?! Kā viņam kļuva zināms, ka atgriezies iepriekšējais saimnieks, ne jau viņš, suns, runāja ar to pa telefonu . . . Bet vai tas tik svarīgi, kas runāja un kas uzzināja pirmais! Sākt visu no jauna tagad, kad suns atradis savu vietu, ieguvis mājas un īstu saimnieku, šķirties uz visiem laikiem no Loras un viņas mātes, Karīnas, zvēru teātra, neredzēt priecīgi smaidošos bērniņus, kas aizņēmuši visu amfiteātri no augšas līdz apakšai. . . Atgriezties atpakaļ un varbūt pēc kāda laika atkal kļūt tur par nastu . . . Nē, nē, vienalga, ko, tikai ne to, tikai ne to!

Ančars uzreiz pārvērtās līdz nepazīšanai. Saimnieci nelaida ārā no mājām, gūlās šķērsām durvīm, ar skatienu it kā lūdzās — neaizej, paliec vēl laiciņu pie manis. Suns skumst — Loras prombūtnē pārnes visas viņas mantas no skapja uz savu vietu. Izpaužas trakais temperaments: vienu brīdi pat mēle kļūst melna. Senos laikos apgalvoja: ja sunim ir tumšas aukslējas, tas nozīmē, ka suns ir nikns, no tā jāsargājas. Ančaram tagad gandrīz vai katru dienu ir tumšas aukslējas.

Tādā veidā tiek izpostīta suņa dzīve, bet vai kāda no augstākajām saprātīgajām būtnēm kaut reizi ir par to padomājusi. . .

Mēdz teikt: cilvēks ir pats savas laimes kalējs. Bet suns?

Sajā reizē Ančara saimnieks rīkojās ātri un noteikti; par to liecināja viņa telefona zvans. Bet vai Ančars gribēs padevīgi pakļauties pārmaiņām dzīvē — viņš sen vairs nav agrākais Ančars un nav ar mieru atkal būt par rotaļlietu ļaunā likteņa rokās. Viņš grib palikt šeit, bet, ja nerēķināsies ar viņa vēlēšanos un aizvedīs ar varu, tad redzēsim, kurš kuru pārspēs. Spītības un neatlaidības melnajam terjeram pietiek . . .

Melnā terjera Ančara dzīvesstāstu man pavēstīja Lora (tā pati Eleonora); viņas satrauktais stāsts dziļi iespiedās sirdī, modināja vēlēšanos darboties, lai aizsargātu visus nelaimīgos cietējus—«mūsu mazākos brāļus», bet tad vēl nebija zināmas notikuma beigas.

Pēc kāda laika darīšanas (tagad vairs neatceros — kādas) aizveda mani pie seniem paziņām, kuri dzīvoja diezgan tālu no Maskavas. Sēdējām un runājām, bet pēc vakariņām laipnie saimnieki aizlaida viesi pie miera. Un te nakts klusumā es saklausīju žēlu smilkstēšanu, pēc tam gaudošanu . . . Tas nepārprotami bija suns; vilks gaudo citādi. Tā turpinājās līdz pašam rītam. Te apklust, te atkal sākas no jauna . . .

No rīta izgāju pagalmā un aiz mājas ieraudzīju pie ķēdes melnu terjeru. Jā, tas, bez šaubām, bija melnais terjers, viņu nevar sajaukt ne ar vienu citu: pinkuļaina, sprogās savijusies vilna, ar spalvu apaudzis purns un sadrūmis skatiens, īss, resns stumbenis astes vietā — viss liecināja, ka neesmu kļūdījies.

Toreiz melnie terjeri pie mums tikko sāka parādīties, tā bija jauna šķirne. Mani pārņēma pēkšņa apjausma.

—  Kur jūs viņu ņēmāt?— jautāju saimniekiem.

—   Piesitās tāds klaidonis . . . izbadējies, pazaudējis saimnieku . . . iežēlojās sirds . . . Un tā mēs viņu pieņēmām, pabarojām, pielikām pie ķēdes, lai neaizbēgtu . . .

Vai tiešām tas esi tu, Ančar, galvaspilsētas bērnu bijušais elks, kas dāvājis tiem tik daudz laimīgu brīžu, kam tie veltījuši tik dedzīgus aplausus? Ko cilvēki izdarījuši ar tevi? Tevi vairs nevar ne pazīt . . . Kur palikusi tava lepnā stāja, skatiens, kas slīd garām nejaušiem garāmgājējiem? Te redzu nožēlojamu, apspiestu, savas pelēkās ikdienas nomāktu radījumu . . .

Ančars aizbēdzis?! Šoreiz aizbēdzis pats, un te nu ir rezultāts; sugas suns pie ķēdes kā parasts sētas krancis.

Diemžēl toreiz man nebija iespējams satikt Loru, bet pirmos Ančara saimniekus es vispār nepazinu, nezināju viņu adresi un dzīvesvietu, tāpēc nevarēju paziņot, kur atrodas Ančars. (Un kam tas vispār bija vajadzīgs? Lai viņš atkal aizbēgtu?)

Iedomājos, cik liels būtu Ančara prieks, ja viņš atrastos atkal pie Loras, sunim mīļās, dārgās Loras! Jā, bet ir taču citi—«likumīgi» saimnieki, viņa būs spiesta suni tiem atdot. . . Sākt visu no gala — vai ir vērts? Seit viņu mīl un neviens neaiztiek, arī tas nav maz.

Bet varbūt esmu pārskatījies un šis suns nemaz nav Ančars, galu galā viņš nav vienīgais melnais terjers pasaulē.

Drīz man ausīs nāca valodas par kādu gadījumu, kas, kā stāsta, noticis kaut kur pie Maskavas. Jauniešu grupa, pusaudži, staigājuši gar dzelzceļa malu. Aizrāvušies, aiz- sapņojušies, nav pamanījuši, ka no aizmugures tuvojas vilciens. Pēkšņi, nez no kurienes radies, viņiem uzklupis milzīgs, melns, bezastains suns, atgrūdis meiteni, tā noripojusi pa uzbēruma slīpumu, un to pašu brīdi garām aizjoņojis vilciens . . . Suns" izglābis meiteni. Vai atkal Ančars? Es domāju, ka viņš varētu tā izdarīt. Jā, viņa jaunajiem saimniekiem, maniem paziņām, bija meita . . . Bet kāpēc Ančars skraida brīvībā?

Turpmākos notikumus uzzināju no laikrakstiem un vietējo iedzīvotāju liecībām. Apkārtējos mežos bija parādījušies klaiņojošie vilksuņi, precīzāk, mājas suņi, kas kļuvuši par savvaļniekiem, un hibrīdi — vilka un suņa sajaukums. Visur tie tika dzīti prom, tie bija cilvēka vienaldzības rezultāts. Dzīvnieki salasījās baros un sagādāja ļaudīm daudz nemiera: cilvēkus tie parasti neaiztika, par viņu medību objektu kļuva sīkie mājdzīvnieki un putni — vistas, zosis, pīles. Kā apgalvoja stāstītāji, šie bezpajumtnieki esot ārkārtīgi izmanīgi un cīņa ar tiem ir visai apgrūtināta, vilks veiklības ziņā tiem nestāv ne tuvu, kaut gan tas plēsoņu vidū uzskatāms par pašu gudrāko. Sevišķi satriecoša šķita atjautība, kāda piemita šī bara barvedim — milzīgam, melnam sunim, kam nebija nekā kopēja ar pelēko laupītāju; viņš bija redzēts ne vienu reizi vien: sprogaina vilna, garas, taisnas kājas, bez astes. No cilvēkiem nebaidās, it kā pat interesējas par tiem, taču vienmēr laikā pagūst aizlaisties. Barvedis ir neticami gudrs, un viss bars bez iebildumiem viņam pakļaujas. Kādam no skolniekiem bija izdevies atklāt suņu midzeni zem vecas priedes saknēm; pie midzeņa spēlējās kucēni, tādi paši melni, sprogaini. Zēni no piepilsētas nomales mājiņām sāka skriet uz turieni un mazos barot. Suņi sagaidīja puikas draudzīgi, pat priecājās par viņu parādīšanos, kucēni spēlējās un ļāva ņemt sevi rokās. Visiem šiem izstumtajiem kādreiz bija saimnieki, cilvēki paši bija tos padzinuši, izmetuši uz ielas, nolēmuši nožēlojamai pusbada eksistencei, taču sensenais ieradums palikt pie cilvēka bija saglabājies . . .

Un pēkšņi izplatījās satraucoša ziņa: bērni, ieradušies pie saviem meža draugiem, ierauga — kucēni visi guļ nedzīvi. Kas tos nositis? Kāds slikts cilvēks. Kopš šīs dienas mežā labāk nerādīties. Melnais, milzīgais suņu barvedis bija kļuvis zvērīgs, uzbruka cilvēkiem, dažus bija sakodis. Draudzība bija beigusies.

Ančars — pats paklausīgākais un uzticamākais radījums, cilvēku glābējs (es domāju, ka tas atkal bija viņš)— bija atgriezies savā dabiskajā vidē, savā pirmatnējā stāvoklī, atkal pārvērties mežonīgā zvērā. Vai tas nav pārmetums cilvēkam?

«Mēs esam atbildīgi par tiem, kurus esam pieradinājuši.»

Drīz izplatījās vēsts, ka tiek gatavota suņu ķeršana . .. Tātad beigas. Bet pie visa vainīgs ir cilvēks, tikai viņš!

Sunim suņa nāve — kas pirmais tā teicis? Tā runāja jau sensenos laikos. Vai tiešām tā būs vienmēr . . . Vai vienmēr sunim lemta vientulība un dārgi jāmaksā par cilvēka kļūdām?

Par laimi, mūsu pastāstītie notikumi beidzās labi, bet viss, par ko šeit rakstīts (jāpiebilst, ka te nav nekā sadomāta, visi fakti ņemti no dzīves), tikai vēlreiz atgādina to, kas nereti sagaida labāko draugu, kā no seniem laikiem pilnīgi pamatoti iedēvēts suns; pārmet mums, cik zemu vērtējam suņa uzticību. Bet kas ir vēl dārgāks par uzticību! Kā atceraties, Ančaram Loras mājā bija uzradies dēls — melns, resns pusotra mēneša vecs kucēns . . .

— Es labprāt iegādātos šo kucēnu!— paziņoja Ančara bijušais saimnieks, kad viņi ar Loru bija izrunājuši visu par Ančaru.

Izrādījās, ka viņš nemaz nebija domājis pievākt Ančaru: saprata, ka zaudējis tiesības uz to.

Nav zināms, kurš no viņiem priecājās vairāk — Lora vai viņš.

Lora atnesa kucēnu, viņi to saņēma, sieva piespieda pie krūtīm, iekāpa mašīnā un aizveda.

Ko vēl varētu piebilst? Varbūt vienīgi to, ka Ančaram ir divpadsmit gadi, bet viņš, tāpat kā agrāk, darbojas uz zvēru teātra skatuves.

MAZAIS UN LIELAIS

Ievainotais nāca pie samaņas. Viņš gulēja viens.

Kauja bija beigusies, vismaz viņam tā bija beigusies. Kararati aizrībējuši pāri šīm vietām, visus apdullinājuši, apsvilinājuši. Viņa cīņu biedri aizgājuši, viņš palicis viens.

Karavīrs atguvās, jo kāds ar mitru, siltu lupatu noslaucīja viņam seju, notīrīja asinis.

Ievainotais ievaidējās un atvēra acis. Tieši sev priekšā viņš ieraudzīja mīlīgu un norūpējušos suņa purnu ar žirgtām, melnām acīm, kas vērīgi skatījās uz viņu.

Neliels, rūsgans krancītis līdzjūtīgi un gādīgi aplaizīja viņa seju, pūlēdamies panākt, lai viņš atgūtu samaņu. Ieraudzījis, ka gulētāja plaksti sakustas un paveras, suns priecīgi iesmilkstējās, paluncināja asti, pēc tam apsēdies ar silto sānu piespiedās pie cilvēka, it kā censtos viņu sasildīt.

«Gudrs gan,» nodomāja ievainotais un pamanīja pie kaklasiksnas marlessaiti un pudelīti ar caurspīdīgu šķidrumu.

Pievilcis suni aiz siksnas sev klāt, viņš izvilka korķi, piespieda trauciņu pie lūpām un iesūca malku. Pa tukšajām zarnām izskrēja gluži kā uguns. Mutē un kaklā svilināja, bet pēc tam viņš uzreiz jutās labāk, apziņa pilnīgi noskaidrojās.

Si kustība prasīja piepūli un nogurdināja, tāpēc viņš atlaidās uz muguras, lai brītiņu pagulētu nekustīgi un atvilktu elpu.

Debesīs peldēja mākoņi, kaut kur sasaucās putni. Aizņemts ar savām izjūtām, viņš nemanīja, ka suns bija nozudis.

Ievainotais pat noskuma. Atkal viens! No kurienes šis krancis bija uzradies? Un kāpēc tas tik ātri aizskrēja?

Pēkšņi krancis atkal bija klāt. Tagad tas vairs nebija viens: to pavadīja liels, pinkains suns, kas bija iejūgts nestuvēs — šļūcē.

Arī lielais, pienācis pie ievainotā, paluncināja asti. Nostājies līdzās, viņš it kā uzaicināja: «Nu, kāp iekšā drošāk …»

Ievainotais ar grūtībām ievēlās nestuvēs. Mazais krancis visu laiku rosījās ap viņu un it kā uzmundrināja, bet lielais pacietīgi gaidīja.

Pēc tam tie abi sāka nestuves vilkt. Precīzāk sakot, vilka tikai lielais, bet mazais skraidīja pa priekšu, it kā izlūkodams ceļu un uzmundrinādams lielo.

Karavīrs bija smags — liels, spēcīgs vīrs, no tiem, par kuriem senāk mēdza teikt: spēka mitriķis. Nestuves ķērās aiz krūmiem, aiz saknēm, iestrēga bedrēs. Iejūgtais suns vilka ar lielu piepūli un bieži bija spiests apstāties, lai atvilktu elpu. Tikko apstājās lielais, to pašu darīja arī mazais, rūsganais. Abi skaļi elsa, atvēruši rīkles un izkāruši sārtās, kustīgās mēles. Varēja likties, ka arī mazais vilcis un arī viņam bijis tikpat grūti.

Pēkšņi gaisu atkal pāršķēla pazīstamais troksnis un aizskanēja pār pļavām un mežiem. Nē, karš vēl nebija beidzies. Apšaude sākās no jauna. Uz ko hitlerieši tagad šāva? Vai tik tie netēmēja uz viņiem? Suņi nogūlās. Gudrie radījumi — viņi visu saprata. Pagulēja aiz ciņa, nogaidīja, piesardzīgi grozīja ausis un paātrināti kustināja sānus, pēc tam rāpās uz priekšu. Tā atkārtojās vairākas reizes. Nestuves kustējās nevienmērīgi, ar rāvieniem, no ciņa uz cini, no viena sprādziena līdz otram.

Atkal šāviņš vai mīna. . . Mazais suns pēkšņi skaļi ievaukšķējās un, žēli smilkstēdams, sāka griezties uz vietas. Nomaldījusies šķemba bija ķērusi viņu, pārrāvusi kājai cīpslu un ievainojusi otru kāju. Krancītis mēģināja līst uz vēdera, taču nespēja. No ievainojuma tecēja asinis, nabaga sunītis nogūlās un bezpalīdzīgi skatījās apkārt. Cilvēku nestuvēs satrieca ievainotā dzīvnieka ciešanu pilnās, lūdzošās acis. Ak, kāda nelaime..

Pastiepies un sasprindzinājis visus spēkus, pārvarēdams pats savas sāpes, karavīrs ievilka ievainoto lopiņu nestuvēs sev blakus. Lielais suns nu vilka abus.

Apstājās, pavilka gabaliņu, atkal apstājās. Tagad bija reize, kad lielajam sunim vajadzēja likt lietā visu savu izturību un spēku. Šķita, ka ceļš nekad nebeigsies, ka nupat vilcējs nokritīs, viņa spēki jau galā, bet nē, lielais suns atkal saspringa, parāva uz vienu, parāva uz otru pusi, tad uz priekšu, un šļūce slīdēja tālāk, atstādama biezajā zālē platu sliedi. Pienākuma izjūta viņam bija stiprāka par nogurumu.

Ievainotajam bija tāda sajūta, it kā viņš pats vilktu nesamērīgi lielu smagumu. Viņš uztvēra katru rāvienu, katru vilcējsuņa muskuļu atslābumu. Sis suns, pūlēdamies pāri spēkiem, glāba dzīvību viņiem abiem. Kaut varētu palīdzēt. . . Nu, vēl mazliet! Tikai mazdrusciņ vēl, labo sunīt… Ja suņi mācētu svīst, lielais suns tagad mirktu sviedros.

Apziņa ievainotajam te zuda, te atkal atgriezās; šad un tad šķita, ka viņš jau murgo vaļējām acīm. Cik suņu patiesībā te bija: divi vai viens? Tomēr divi, jo viņi izskatās pārāk atšķirīgi. Bet kur te gadījušās nestuves, kas šļūc pa zemi? Muļķīga doma! Tās taču izgudrojuši cilvēki, lai ievainotos varētu izvest no kaujas lauka; cilvēki apmācījuši arī suņus . . .

Par laimi, glābiņš jau bija tuvu.

No meža izbira cīnītāji padomju armijas formas tērpos. Mežmalā pie nestuvēm no visām pusēm steidzās sanitāri. Karavīru izcēla un aiznesa.

—   Vispirms viņu,— ievainotais protestēja, rādīdams uz suni.

—   Esi mierīgs, arī viņu neaizmirsīsim.

Ārsts ātri apskatīja rudo suni, pēc tam divi sanitāri sāka apsaitēt tā ievainojumus. Slimnieks pateicīgām acīm skatījās uz cilvēkiem. Lielais suns pa to laiku atpūtās, izstiepies uz zemes zaļajā pļaviņā.

—  Gan tiks uz kājām,— ārsts teica.— Izārstēsim. Suņiem brūces ātri dzīst. Mums tie jau sen tā strādā pārī. Un strādās arī turpmāk . . .

—  Paldies,— tikko dzirdami teica ievainotais un līdz ar visā ķermenī manāmo vājumu izjuta negaidot uzliesmojušu prieku par to, ka dzīvība patiešām atkal atgriezusies viņā.

Sis sīkais gadījums nav pieminēts Padomju informācijas biroja ziņās par neaptverami plašo karalauku, bet viņam, ievainotajam, tajā izšķīrās dzīvības un nāves jautājums.

Pēc tam bija hospitālis, ilga ārstēšanās, balti virsvalki un jodoforma smaka, operācijas un beidzot atkal ierinda, kauja pie Oderas un Sarkanais karogs virs Reihstāga, un lielā, ne ar ko nesalīdzināmā, neaizmirstamā, lepnā uzvaras sajūta, bet caurspīdīgā organiskā stikla kārbiņā glabājās no viņa ķermeņa izņemtā vācu mīnas šķemba — tā pati, kas viņu toreiz ievainoja. Vienu gan viņš vienmēr nožēloja — to, ka nekad neuzzinās savu divu negaidīto glābēju vārdus. Viņam tie mūžīgi būs Lielais suns un Mazais suns.

NELŪGTAIS VIESIS

—  Vai šeit dzīvo Ivanovi?

—   Seit, šeit. Nāciet vien iekšā.

Cilvēks šinelī un ar mugursomu plecos vērīgi skatījās uz Nastasju Petrovnu.

—  Vai jūs esat Pjotra māmuļa?

—  Jā. Bet vai jūs tik nenākat no turienes . . .

—   No turienes, māmuļ, no turienes. No pašas frontes. Ar jūsu dēlu kopā karojām. Atvedu jums sveicienus no viņa.

—   Vai dieviņ, kāds prieks!

Nastasja Petrovna sāka rosīties, nezinādama, kur viesi apsēdināt.

—   Bet man, jūsu formu ieraugot, sirds vai apstājās. Tūlīt prātā Petruša . . . Nu, kā viņš dzīvo, mūsu mīļais aizstāvis? Sveiks un vesels?

—   Sveiks un vesels, sūta jums labasdienas. Un pieteica, lai velti neuztraucieties . . .

— Kā lai neuztraucos?! Tad ta izdomājis: velti neuztraucies! Karš taču! Cik sāpju mātes sirds nav pārdzīvojusi! Kaut viņu jupis, to nolādēto Hitleru!

Nastasja Petrovna iešņukstējās un ar lakata stūri notrausa asaru. Viesis kārtīgi nolika mugursomu kaktā un novilka šineli. Viņš bija jauns un iznesīgs. Nastasja Petrovna ar mīlestību lūkojās viņa nogurušajā, no ceļa grūtībām satumsušajā sejā, bet asaras traucēja to labi apskatīt.

—  Jūsu dēls ir varonis,— nosvērti teica viesis, ieiedams istabā.— Viens iet izlūkos. Nesen pavēlniecība uzteica par drošsirdību.

—  Tad tāpēc man šorīt nokrita nazis uz grīdas,— Nastasja Petrovna stāstīja.— Re, nodomāju, noteikti būs kāds viesis. Tā arī ir. Aņuta nu gan priecāsies! Bet apsēdieties, tūlīt uzvārīšu tēju. Kamēr to padzersim, arī Aņuta no rūpnīcas būs mājās. Un Vitjam, mazdēliņam, tāpat drīz vajag pārnākt. Viņš apmāca suni, visu zinātni abi ir izņēmuši cauri, šodien nodod Sarkanajai Armijai. Viņš arī negrib atpalikt no tēva!

No tējas viesis atteicās, aizbildinādamies, ka jāsteidzas, tomēr pie galda apsēdās. Viņi parunāja par fronti un par to, kā cilvēki dzīvo aizmugurē. Karavīrs pastāstīja, ka bijis ievainots, gulējis hospitālī (viena roka viņam vēl tagad bija pārsieta) un pēc izrakstīšanās no turienes steidzies šurp, lai izpildītu biedra uzdevumu. Pēc visa spriežot, viņš bija nopietns cilvēks, kam par visu ir savs spriedums. Nastasjai Petrovnai viņš patika.

Pievirzījusies viesim tuvāk, viņa pieklusināja balsi un, ieskatīdamās acīs, jautāja:

—   Nu kā, dēliņ, tur frontē, vai grūti?

—   Grūti. . .— viesis lēni novilka.— Vācietis ir stiprs . ..

—   Ko tu saki?!

—  Patiesību saku. Viņam ir spēks, lidmašīnas, tehnika . . .

—   Bet mums? Vai tad mums nav lidmašīnu?

—  Nu, mums, protams, arī ir, bet ienaidniekam vairāk.— Un, kaut kā nenoteikti atmetis ar roku, apmeklētājs sāka cieši lūkoties logā, pa kuru pavērās plašs skats uz garo, taisno ielu ar rūpnīcu dūmeņiem pie horizonta.

—  Kas tā par rūpnīcu?— viesis nevērīgi jautāja, parādīdams ar roku.

—   Aņuta, vedekla, tur strādā,— vecmāmuļa atbildēja.

—   Bet kā tad tā,— viņa nevarēja nomierināties,— mē~ šeit strādājam, Aņuta caurām dienām un naktīm neiznāk no rūpnīcas, un tomēr vēl maz? Vai vācietim būtu vairāk? Gan šis nokarosies, paliks bez spēka!

—        Ilgi jāgaida,— sarunas biedrs drūmi iebilda, vēl joprojām skatīdamies pa logu.

—   Nebūs ilgi. Sākam jau šo triekt. . .

—   Arī es tā domāju, kamēr pie Tveras netiku kontuzēts.

—   Kur, kur?— ātri iejautājās Nastasja Petrovna.

—   Pie . . . Nu, vārdu sakot, Rietumu frontē.

—   Skaidrs.

Saruna uz laiku pārtrūka. Viesis norūpējies pataustīja sen neskūtos bārdas rugājus. Nastasja klusēdama skatījās uz viņu.

—       Vai vēstulīti Petruša neiedeva?— pēkšņi viņa atjēdzās, un viņas balss atkal bija tāda kā sarunas sākumā.

—   Vēstulīti neiedeva.

—        2ēl gan,— viņa sarūgtināta pagrozīja galvu.— Miesīgai mātei būtu varējis uzrakstīt.

—   Nu man laiks iet,— viesis teica pieceldamies.

—   Sakiet — kā sauc to cehu, kur strādā jūsu Aņuta? Biedri lūdza tur nodot sveicienus.

—        Rūpnīcā?— Nastasja kļuva domīga.— Es tur neesmu bijusi. Bet Aņuta tūlīt būs mājās, viņa pastāstīs labāk.

—   Man vairs nav laika gaidiv ^rīšanas.

—        Nesteidzies,— Nastasja Petrovna milīg» teica.— Pēc hospitāļa un slimības tev vajag atpūsties. Es «izvārīšu tēju . . .

—   Paldies, nevajag tēju!

—        Pasēdi ar večiņu. Arī Petruša būs dusmīgs, ka slikti esmu uzņēmusi ciemiņu. Lai tev nebūtu garlaicīgi, iešu paaicināt kaimiņus . . .

—   Nevajag nekādus kaimiņus.

—        Kāpēc tad nevajag? Sie ņems ļaunā. Cik reižu man piekodinājuši: tikko no Petrušas pienāk ziņa, lai tūlīt saucot šos. Viņu te visi mīl. Nē, es tomēr iešu . . .

—   Neejiet!

Viņš šaubīdamies apstājās pie galda, sapīcis par tādu večiņas uzmācību. Viņa stāvēja pretī — maza, vāja, ar pārmetošu smaidu grumbainajā sejā. Viņam bija neērti tā aiziet, un tajā pašā laikā viņš te negribēja vairs ilgāk palikt. Tas bija skaidri redzams.

—       Nē, es tomēr aiziešu,— viņa apņēmīgi paziņoja un virzījās uz durvju pusi.

—        Neejiet!— viesis gandrīz kliedza un aizstājās viņai ceļā.

—   Vai tu ļaužu baidies?— viņa pieglaimīgi jautāja.

—   Teicu — neejiet!

—       Ak kungs, ko tu kliedz uz mani?! Nu, ja nevajag, tad nevajag. Aiziešu virtuvē pēc ūdens . . .

—   Sēdieties . . .

—   Nu, esmu apsēdusies.

Viesis skatījās apkārt kā sprostā iekļuvis zvērs. Tagad viņš vairs nelikās tik vienkāršs un patīkams kā sākumā. Viņa acis bija kļuvušas šauras kā kaķim, kas negaidot nokļuvis gaismā,— ļaunas un naidīgas. Bet Nastasjas Petrovnas seja saglabāja iepriekšējo rāmumu, un viņa skatījās ar tik dabisku atklātību, ka viņš bija spiests novērst acis.

—       Kādā cehā strādā tava Aņuta? Kā sauc to cehu?— viņš aprauti vaicāja.

—   Es tev saku, ka neesmu tur bijusi. Aņuta drīz . . .

—   Tu mānies!

—   Es nesaprotu . . .

—   Tūlīt sapratīsi!

Ar piedurkni viņš noslaucīja pēkšņi nosvīdušo pieri. Nastasjas Petrovnas sejā parādījās cita izteiksme — tāda kā ziņkāre, kā apvaldītas gaidas. Tagad viņa redzēja viesi skaidri: izspiestos vaigukaulus virs iekritušajiem vaigiem, asi iezīmēto degunu, plānās lūpas un ļaunās, nežēlīgās acis — ienaidnieka acis.

Viņš vilcinājās un, piebāzis viņai tuvāk seju, ar labo roku ķēra pie kabatas. Rokā pazibēja revolveris.

—   Tūlīt sapratīsi!— ļaunā čukstā viņš atkārtoja.

Roka ar revolveri pacēlās augstāk un mērķēja uz

Nastasju Petrovnu. Viņa pagrieza galvu sāņus un kā neizpratnē mierīgi teica:

—       Vai tu esi sadomājis večiņu baidīt? Laikam esi tā pieradis. Liec nost revolveri! Nejauši vēl izšaus, sacels troksni…

—   Gan tu sāksi runāt!

Uz Nastasju Petrovnu stiepās stipras, plēsonīgas rokas.

—   Ak kungs, apžēlojies!

—   Klusē!

—   Palīgā! Palī. . .

Tajā laikā Vitja, Nastasjas Petrovnas mazdēls, nenojauzdams, kas notiek mājās, gāja pa ielu blakus dienesta suņu kluba priekšniekam Aleksejam Sevčenko un nomākts klausījās viņa vārdos. Tikko bija beigusies ceremonija, kurā pionieri, kas izaudzinājuši suņus, nodeva tos no frontes atbraukušajiem sarkanarmiešiem.

Līdz pēdējam brīdim Vitja turējās vīrišķīgi un centās nedomāt par to, ka pienāks brīdis, kad būs jāšķiras no Džeka. Bet, kad pavada no viņa rokas pārgāja citā rokā un Džeks, it kā sapratis, kas notiek, klusi iesmilkstējās un, ik pa brīdim atskatīdamies, paklausīgi vilkās svešajam cilvēkam aiz muguras, zēna sirds skaudri iesmeldzās un acīs gandrīz sariesās asaras. Labi, ka orķestris šajā mirklī sāka spēlēt maršu un visu klātesošo uzmanība bija pievērsta cilvēku un suņu ierindai, kas atstāja ceremonijas vietu. Novērsies Vitja ar dūri slepus paberzēja acis un, lai nesāktu raudāt, steidzās ātrāk prom no dārza. Sevčenko viņu panāca gandrīz jau pie vārtiem.

Viktors rauca pieri un skatījās sāņus. Viņa seja pauda tādas ciešanas, ka Sevčenko kļuva žēl zēna. Viņš aplika tam roku ap pleciem un pievilka sev klāt.

—   Vai kas noticis, ka tu tik nomākts?

—   Nē, nekas,— Viktors steigšus izgrūda, bet sirds plīsa vai pušu. Viņš neizturēja un iešņukstējās.

—   Kā — nekas? Es taču redzu. Droši vien Džeka žēl?

—   Nē, es ne par to,— Vitja negribēja atzīties.

—   Par ko tad?

—   Interesanti, kā viņš frontē izturēsies?

—   Tas, draudziņ, tev jāzina labāk. Tu esi viņu dresējis.

—   Ar mani viņš darbojās labi, paklausīgi. Arī no šāvieniem nebaidās . . .

—   Tad jau arī frontē būs labi.

—   Ek, man vajadzētu viņu izmēģināt frontes apstākļos .. .

—   Uz to tev vēl jāpagaida. Par mazu esi.

—   Esmu pie viņa pieradis,— Vitja nopūtās, un Džeks, mīļais, labais Džeks, atkal rādījās viņa acu priekšā.

Cik jauki viņi abi bija gājuši mežā pastaigāties! Džeks skraidīja pa krūmiem kā neprātīgs, ķerot peles un vardes, bet pietika uzsaukt: «Džek, pie manis!»— un gudrais suns bez kavēšanās atgriezās pie saimnieka un nostājās pie tā kreisajiem sāniem. Vasarā Džekam patika peldēties. Suns to darīja kā pieredzējis peldētājs un varēja noturēties uz ūdens ilgi, airējoties ar garajām, stiprajām kājām. Vitjam nācās krietni vien papūlēties, lai turētos Džekam līdzi, kaut gan arī viņš savu vienaudžu vidū bija labs peldētājs.

Ziemā viņi kopā pastaigājās. Ja sniegs bija ne pārāk dziļš un kārtīgi sablīvējies, Džeks gandrīz nemaz neiestiga; Viktors uzlika viņam nelielus iemauktus, piestiprināja garas siksnas, un Džeks traucās kā vējš, raudams sev līdzi saimnieku uz slēpēm. Suns prata vilkt arī aizjūgā, uz laba ceļa ragavās varēja sēsties pieaudzis cilvēks. Un tagad Džeka vairs nav . . .

—   Neskumsti,— Sevčenko sirsnīgi teica, sapurinādams zēnu aiz pleca.— Vari būt lepns — tavs Džeks taču dodas uz fronti! Tādēļ jau tu viņu apmācīji. Un padomā: ja nu Džeks pēkšņi nokļūst tajā pašā daļā, kur dienē tavs tēvs, un vēl palīdz izpildīt kaujas uzdevumu? Nebūtu slikti, vai ne? Tēvs skatās — pag, pag, bet tas taču Džeks! Ir gan mans dēls malacis, atsūtījis tik gudru palīgu!

—   Nu jā,— Vitja neticīgi novilka, atraudamies no drūmajām domām,— tēvs Džeku taču nemaz nepazīst. Viņš jau bija prom, kad apmācīju suni. . .

—   Mēs viņam aizrakstīsim: sak, tā un tā, jūsu Džeks ir tas pats suns, kuru dresēja jūsu dēls . . . vai saproti? Bet pavasarī dosim tev atkal jaunu kucēnu . . .

—   Erdelterjeru, Aleksej Ivanič . . .

—   Var arī erdelterjeru.

—   Cik labi!— Vitja atdzīvojās.

—   Nu, man šeit jānogriežas.

—   Uz redzēšanos, Aleksej Ivanič!

—   Uz redzi, Vitja. Atnāc rīt uz staciju pavadīt Džeku.

. — Noteikti aiziešu.

Iedomājoties, ka vēlreiz redzēs savu mīluli, Vitja atguva labo garastāvokli un sāka pat svilpot. Nākotne viņam vairs nerādījās tik drūmās krāsās, domas lidoja augstu un tālu. Džeks nokalpos armijā, cik paredzēts, un atkal atgriezīsies mājās, protams, ja vien paliks dzīvs . . . Vai tad tā nemēdz notikt? Tas pats Sergejs Lutovcevs no Gatčinas, par viņu rakstīja avīzēs jau pirms kara, atdevis savu suni, kuru bija apmācījis robežsargu vajadzībām. Sergejs pats tagad beidz veterināro institūtu, dzīvo kopmītnē Ļeņingradā un gaida, kad saņems atpakaļ suni, kas tagad jau vecs. Demobilizēts. . . Zēni, atdodami savu draugu, nevar iedomāties, cik tas grūti. Sergejs ieradās pie viņiem un prasīja: «Cik ilgi suns dienēs?»

Šobrīd Vitja bija piemirsis, ka fronte ir tepat aiz Ļeņingradas un Sergejs Lutovcevs varbūt sen jau karo.

Jocīgie puikas! Arī viņš pats, Vitja Kramarins, ir jocīgs. Nāk prātā kāds gadījums no agras bērnības, kad viņš lūdzās, lai uzdāvina viņam kucēnu. Pieaugušie vaicāja, ko viņš ar suni darīs, ko grib tam iemācīt, un viņš lepni atbildēja: «Lai tas nekož un lai iemācās noslaucīt kājas pēc lietus. Citādi nobradās paklāju …» Interesanti! Ir nu gan savādnieks! Kas tas par suni, kas nekož! Ko tāds darīs uz robežas, kad notiks cīņas? Vai slaucīs kājas?

Klāt arī viņa mājas. Noklaudzēja smagās, kokgriezumiem rotātās parādes durvis. Ar pāris lēcieniem Vitja uzskrēja otrajā stāvā un pieklauvēja pie dzīvokļa durvīm. Neviens viņam neatsaucās, nenāca atvērt. Vitja pieklauvēja vēlreiz un, kad atkal nekas nebija dzirdams, nedroši pagrūda durvis. Viņam par izbrīnu, tās atvērās.

—    Vecmāmiņ, tas esmu es! Džeks rīt brauks uz fronti, bet man dos erdelterjeru! . . .

Klusums.

—   Vecmāmiņ, kur tu esi?

Cik savāds klusums. . . Dzirdama vienīgi tramvaja šķindināšana uz ielas. Vitju pārņēma dīvaina sajūta. Uz pirkstgaliem viņš zaglīgiem soļiem izgāja cauri priekšnamam un pabāza galvu istabā.

—   Ak šausmas! Vecmāmiņ, kas tev noticis!? . . .

Vecmāmiņa gulēja uz grīdas, rokas bija sasietas uz

muguras. Istabā valdīja nekārtība. Logs bija atrauts vaļā, divi puķpodi apgāzti.

Vitja brītiņu pārbijies skatījās zemē sev priekšā, pēc tam metās pie Nastasjas Petrovnas un sāka viņu purināt.

—   Vecmāmiņ, vecmāmiņ! Kas tev noticis?

Nastasja Petrovna neatbildēja. Acis viņai bija aizvērtas,

mutē lupatu vīkšķis, un viņa pati likās kā no vaska.

Vitja atraisīja viņas rokas, izvilka vīkšķi no mutes, pēc tam atnesa no virtuves ūdeni un iešļakstīja vecmāmiņai sejā; viņš jau gribēja sākt mākslīgo elpināšanu, kā bija apmācīts skolā, kad vecmāmiņa dziļi ievilka elpu, atvēra acis un sakustējās.

—    Ak, nāve, nāvīte. . . Jau likās, pēdējā stundiņa klāt. . .

—    Vecmāmiņ, kas tev to nodarīja?— līdzjūtīgi jautāja Viktors, notupies viņai priekšā.

—    Atnāca te viens. . . sauca sevi par draugu, bet izrādījās, ka ir . . . re, kas. Sāka lauzt man rokas, draudēja ar revolveri, visu laiku prašņāja par rūpnīcu, par Aņutas cehu.

Stenēdama un vaidēdama Nastasja Petrovna piecēlās kājās un ar rokām taustīja sadauzīto galvu. Pēkšņi viņas seja pārvērtās. Atcerēdamās visu, kas noticis, viņa steidzināja mazdēlu:

—  Skrien ātrāk uz miliciju un paziņo . . . Nu ko tu stāvi? Sis aizbēgs! . . .

Otrreiz atkārtot nevajadzēja. Viktors bija žigls zēns — kā tika mācījis tēvs —, viņš pagriezās un metās lejup pa kāpnēm, milicijas nodaļa atradās tepat — vai ar roku aizsniedzama. Bet, izskrējis uz ielas, viņš apstājās, mirkli vilcinājās, tad, papurinājis galvu, devās citā virzienā.

Pēc dažām minūtēm Vitja jau atradās Alekseja Sevčenko dzīvoklī un satraukts, sasarcis, no ātrā skrējiena gluži bez elpas, stāstīja par notikušo.

—   Vajadzētu palaist Džeku pa pēdām! Vai drīkst, Aleksej Ivanič?— viņš beidza savu juceklīgo ziņojumu un lūdzoši skatījās uz Sevčenko.

Tas brītiņu padomāja, tad pamāja ar galvu.

—   Ejam!

Telpas, kur bija novietoti nosūtīšanai uz fronti paredzētie suņi, atradās blakus kluba priekšnieka dzīvoklim. Ieraudzījis savu saimnieku, Džeks — liels, pelēks aitu suns — sacēla tādu troksni un kņadu, kas iztramdīja visus ciltsbrāļus. Aleksejs Ivanovičs steidzināja:

—   Atri, ātri!

Vitja ar grūtībām atlaida suni no ķēdes, jo Džeks lēkāja un traucēja atbrīvot karabīnes atsperi. Bija jau noilgojies pēc saimnieka . . . Līdz Vitjas mājai viņi skrēja, tikko pagūdami tikt līdzi Aleksejam Sevčenko. Dzīvoklī Džeks tūlīt ielīda savā kaktā un nogūlās, nenolaizdams uzticīgo skatienu no Vitjas, kamēr Nastasja Petrovna atkārtoja savu stāstu kluba priekšniekam.

—   Kāds klauvēja, nu, es arī atvēru,— viņa ātri bēra vārdus, steigdamās pavēstīt visu, ko zināja.— Teica, ka no frontes, no dēla, bet pēc tam sāka runāt tādas lietas . . . No tējas atsacījās, acīs vairījās skatīties. Nāku no hospitāļa, šis saka, bet izskatās tāds iededzis. . . Bet pēc tam pavisam samuldējās. Pie Tveras šis esot kontuzēts, saproti? Jau pirms kara Tvēra tika pārdēvēta par Kaļiņinu! Tad sāka prašņāt par rūpnīcu. Es jau matīju, kas šis par putnu… Gribēju aizturēt, bet nevarēju. Viņš nojauta.

Rokas man izgrieza, muti aizbāza ar lakatu, bet aiz durvīm kāds sāka dauzīties. Viņš visu atstāja un metās bēgt. Es viņam iegāzos kājās, lai neļautu aizmukt, bet viņš man zvēla ar revolveri pa galvu . . . Tālāko jau vairs neatceros. . .

Jā, bez šaubām, nelūgtais viesis bija sapratis, ka Nastasja Petrovna viņu atmaskojusi, un tāpēc gribēja ātrāk nozust no večiņas vērīgajām acīm.

—   Izlēcis pa logu,— Sevčenko teica, rādīdams uz nogāztajiem puķpodiem.— Jūs esat drosmīga, Nastasja Petrovna!

—   Un viņš zināja par Petrušku,— vecmāmiņa noplātīja rokas.— Citādi neparko nebūtu noticējusi!

—   Viņi zina … — Sevčenko paskaidroja.— Vai tas ir jūsu lakatiņš?

—   Viņējais!— Vecmāmiņa ar riebumu noslaucīja muti.

—  Ļoti labi. Vitja, uzņem pēdas!

—   Džek!— Viktors pasauca. Suns uzlēca kājās un, asti kūļādams, paklausīgi nostājās saimnieka priekšā. Vitja deva tam apostīt lakatiņu, atkārtodams:

—   Pēdas, ņem pēdas! Meklē, meklē!

Džeks satraukti sāka skraidīt pa istabu, ar priekškājām uzlēca uz palodzes, zobus klabinādams un vērīgi sasliedamās ausis, pēc tam metās pie durvīm. Vitja saņēma suni aiz pavadas, un kopā ar Alekseju Ivanoviču viņi izskrēja no istabas.

Pēdas sākās zem loga, pie puķu dobes, un veda no pagalma uz ielas. Gāja ļaudis, zvanīdami brauca tramvaji, taču Džeks par visu to nelikās ne zinis. Izkāris no mutes lielo, sarkano mēli, skaļi, ātri elsdams, viņš vilka savus pavadoņus tālāk un tālāk, neatraudams degunu no asfalta. Pēdas bija svaigas, vēl nenostaigātas, un suns viegli atrada starp tūkstoš citām smakām vajadzīgo.

Viņi noskrēja vienu kvartālu, noskrēja otru . . . Ielu krustojumā Džeks nemierīgi sāka griezties uz vietas, pēc tam devās tieši uz tramvaju pieturu, kur stāvēja ļaužu pulciņš.

Vitjam aizrāvās elpa.

Bet te viņus gaidīja neveiksme. Pie tramvaju pieturas pēdas pazuda. Lai arī kā Džeks meklēja — viss velti. Viņš beidza savus mēģinājumus ar to, ka apsēdās un vainīgu skatienu lūkojās uz Vitju.

—  Aizbraucis ar tramvaju,— Aleksejs Ivanovičs sadrū- mis noteica.

—   Džek, meklē, meklē!— Vitja sauca, bet Džeks nekustējās no vietas, tikai viegli luncināja asti.

Ap viņiem jau sāka pulcēties ļaudis.

—   Ejam,— īsi noteica Aleksejs Ivanovičs un devās atpakaļceļā.

Viņi atgriezās mājās. Mēģināja atkārtot visu no sākuma, taču šoreiz Džeks atteicās uzņemt pēdas. Viņš nogūlās savā vietā un, nolicis lielo galvu uz priekšķepām, gaidīja tālākas pavēles. Aleksejs Ivanovičs, raukdams pieri un virpinādams savas īsās, sirmās ūsas, staigāja no viena istabas kakta uz otru. Vitja bija gatavs raudāt aiz dusmām: Džeks nebija attaisnojis viņa cerības! Apbēdinātā Nastasja Petrovna klusēdama viņus vēroja.

—   Milicijai tomēr jāpaziņo . . .

—   Jā . . .

Sevčenko atkal sāka viņu izprašņāt sīkumos, interesēdamies galvenokārt par nelūgtā viesa izskatu.

—   Es pat nepaguvu viņu apskatīt, kā nākas,— vecmāmuļa atbildēja.— Tāds . . . nekas sevišķs . . . Labā roka apsaitēta, deguns liks, acis iekritušas, pats izkāmējis, ar siksnu sajozies . . .

—  Tagad tūkstošiem cilvēku staigā ar siksnu sajozu- šies,— Aleksejs Ivanovičs piezīmēja,— bet roku viņš varēja ar nolūku apsaitēt.

Nē, sameklēt cilvēku pēc tādām pazīmēm lielā pilsētā bija neiespējams!

Aleksejs Ivanovičs piegāja pie loga, pa kuru bija izlēcis svešinieks, paskatījās uz leju, ar acīm it kā izmērīdams attālumu līdz zemei; pēc tam vēlreiz izpētīja puķu dobi, kur skaidri redzami vīdēja divu pēdu nospiedumi. Taču apskate nedeva nekā jauna, un Aleksejs Ivanovičs atgriezās dzīvoklī vēl drūmāks.

—  Viņš noteikti jānotver,— Sevčenko murmināja zem deguna.— To nelieti nevar atstāt brīvībā — pastrādās tādus darbus . . .

Brītiņu visi klusēja.

—  Mēģināsim citādi,— Sevčenko skaļi teica un apsēdās pie galda.— Kāpēc viņš nāca uz šejieni? Tāpēc, ka viņam bija jātiek uz rūpnīcu. Ko mēs no tā varam secināt? To, ka viņš jāmeklē rūpnīcā. Kā viņu tur atrast? Stop. Kas tas ir? Lakatiņš. Kā lakatiņš? Viņa, bandīta. Tātad meklēsim viņu pēc lakatiņa.

Aleksejs Ivanovičs sprieda kā īsts Serloks Holmss. Naģeni viņš bija atstūmis pakausi, sirmās ūsas saspuroju- šās, seja satraukumā sasarkusi.

Vitja bija dzirdējis nostāstus, ka pirms atnākšanas uz dienesta suņu audzēšanas klubu Sevčenko strādājis kriminālmeklēšanā, Vitja gan precīzi nezināja, ko viņš tur darījis, bet tam arī nebija nekādas nozīmes. Spriežot pēc vecuma, Aleksejam Ivanovičam jau sen vajadzēja būt pensijā, bet viņš, paskat, nolēmis noķert noziedznieku.

—  Kāds tramvajs pietur tajā pieturā? Devītais?— viņš jautāja zēnam.

—   Devītais,— Vitja apstiprināja.

—   Pareizi!— Aleksejs Ivanovičs apmierināts uzsita sev pa celi.— Vai lakatiņš tev ir līdzi? Satīts?

—   Ir. Ir. Viss kārtībā.

—   Nastasja Petrovna, taisieties un brauciet mums līdzi,— pieceldamies viņš pameta viņai ar roku.

—   Bet Džeks?— Vitja vaicāja.

—   Noteikti.

* » *

Uzņēmuma caurlaižu telpai gāja cauri tik daudz cilvēku, ka Vitjam jau pēc neilgas gaidīšanas zuda cerības atklāt nepazīstamo bandītu. Džeks sēdēja aiz koka margām, kas sadalīja gaiteni divās šaurās ejās, un neizrādīja nekādas nemiera vai ziņkāres pazīmes. Ļaužu straume lēni plūda abos virzienos, suns, kaklu izstiepis, katru apostīja un vienaldzīgi novērsās.

Varbūt smaka jau izgaisusi, lakatiņš izvēdinājies un viņi te sēž velti, bet spiegs pa to laiku darbojas citā vietā — tā Vitja satraukts nodomāja katrreiz, kad bariņš cilvēku atkal bija pagājis garām.

Apbruņots sargs monotoni atkārtoja:

—   Caurlaidi! Ejiet!

Caurlaides rādīja arī bez atgādinājuma.

Rūpnīcā skanēja mašīnu darba duna, griezīgi svilpdamas, manevrēja lokomotīvītes, tās kustējās šurpu turpu pa šaursliežu ceļiem, melni dūmi mutuļiem vēlās no augstajiem ķieģeļu dūmeņiem. Citreiz tas viss liktos ļoti interesanti, bet šodien Vitjam nebija laika par to domāt.

Tik veiksmīgi sākusies operācija ar nosaukumu «Džeks kaujas apstākļos» nedeva nekādus rezultātus. Džeks nozaudēja pēdas. Varbūt viņam nav bijusi pietiekami smalka oža, bet varbūt spiegs lietojis kādu smaržu, kas nomāca viņa paša smaku, un tādējādi sajaucis sunim pēdas.. .

Vitja ik pa brīdim deva Džekam paostīt lakatiņu, bet suns vienaldzīgi pagrieza degunu sānis un atkal apātiski skatījās uz garām plūstošo cilvēku straumi.

—  Varbūt spiegs pārlīdis pār sētu?— Vitja nepacietīgi iesaucās.

—   Pārkļūt pār sētu nav iespējams, visur apsardze,— Aleksejs Ivanovičs paskaidroja.— Un arī signalizācija. Tai garām nekādi nav iespējams paslīdēt. . . Ejiet, biedri, droši, nebaidieties, suns nevienu neaiztiks.

Aleksejs Ivanovičs sēdēja pie pašām durvīm un pacietīgi gaidīja. Turpat kaktā viņam blakus bija arī Nastasja Petrovna. Sargs, kas jau iepriekš par visu bija informēts, laiku pa laikam jautājoši paskatījās uz viņiem.

Vitja un vecmāmiņa nezināja, ka Aleksejs Ivanovičs jau bija paguvis piezvanīt, kur vajag, un tagad darbojās nevis kā privātdetektīvs, uz labu laimi, bet pēc iepriekš izstrādāta plāna. «Vai jūsu suns ir pietiekami apmācīts un nekļūdīsies?» viņam jautāja, un viņš atbildēja: «Tas nedrīkst notikt.»

Aleksejam Ivanovičam uz visu bija īsas atbildes: «Nedrīkst notikt», «tieši tā», «noteikti». Viņš necieta liekvārdību.

No Sevčenko lielās pārliecības par Džeka prasmi Vitjas šaubas vēl vairāk pieauga. Viņš jau vairs nespēja mierīgi nosēdēt, tāpēc te piecēlās, te notupās Džeka priekšā un sāka glaudīt sunim galvu, bet, uztvēris Alekseja Ivano- viča skatienu, atgriezās atkal savā vietā. «Nenovērs Džeka uzmanību,» bija lasāms šajā skatienā, bet Vitja bija pieradis paklausīt savam audzinātājam.

Iedūcās sirēna — maiņa beigusies. Trokšņaina ļaužu straume plūda cauri caurlaižu telpai. Šaurajās ejās skanēja kāju švīkoņa, cilvēku sarunas. Ļaudis virzījās blīvā masā, un Vitja izmisis baidījās, ka Džeks šādā pūlī nespēs atšķirt vajadzīgo smaku. Tā turpinājās minūtes divdesmit. Beidzot drūzmainā kustība pamazām pierima, cilvēku ķēdīte kļuva retāka, tagad telpai cauri gāja tikai pa vienam.

—   Caurlaidi. Ejiet,— sargs monotoni atkārtoja vienu un to pašu.

Bija aizgājuši arī naktsmaiņas strādnieki, caurlaižu telpā atkal iestājās klusums. «Aleksejs Ivanovičs tomēr ir kļūdījies,» Vitjam vairs nebija nekādu šaubu. Ari paša Sevčenko acis parādījās nemiers un nepacietība. Vai tiešām, vai tiešām? . . .

Bija jau pavisam satumsis. Garo dūmeņu ēnas rūpnīcas pagalmā krustojās, tas, kuru viņi gaidīja, nerādījās.

—  Es jau teicu, ka viņš nenāks . . .— ar slēptu pārmetumu balsī, neskatīdamies uz Alekseju Ivanoviču, teica Viktors.

—   Pagaidi. . .

Mēs esam pārsteigušies, zēns domāja, pārāk uzticējāmies Džekam. Viņam trūkst pieredzes, pārāk daudz gribējām no viņa. Ari uz fronti viņu tūlīt nesūtīs. Vēl apmācīs skolā. Suņu karaskolā.

Un pēkšņi . . . kas tad tas? Vilna uz Džeka skausta un muguras sacēlās stāvus, acīs iedegās ļaunas uguntiņas, viņš dobji ierūcās.

Cauri telpai, apkārt neskatīdamies, aizņemta cilvēka gaitā ātri soļoja neliels, kalsnējs cilvēks darba apģērbā, ar cepuri galvā. Viņš parādīja caurlaidi, un sargs jau gatavojās teikt savu parasto «ejiet», bet šajā mirklī Džeks, raudamies ārā no Vitjas rokām, izgrūda tik niknu un gari stieptu rūcienu, ka visi neviļus pagriezās.

—   Vienu mirklīti, pilsoni . . .

Aleksejs Ivanovičs aizšķērsoja svešiniekam ceļu. Tas pameta žiglu skatienu atpakaļ: durvīs stāvēja sargs.

—   Kas noticis, pilsoņi?

—  To tūlīt uzzināsiet. Džek, fu! Nastasja Petrovna, panāciet, lūdzu, šurp! Viņš?

Nastasja Petrovna neticīgi ieskatījās svešajam sejā un pēkšņi sasita plaukstas.

—   Viņš! Paskat, paspējis pat pārģērbties . . .

—   Vai jūs, pilsoni, viņu pazīstat?

Viktors visu notiekošo vēroja kā apburts. Viņa sirds dauzījās tā, ka šķita: tūlīt, tūlīt tā izlēks no krūtīm. Džeks paklausīgi sēdēja pie viņa kājām un tikai nikni glūnēja uz aizturēto, gatavs jebkuru brīdi tam sekot, ja tas iedomātos bēgt.

Pēc tam viņi visi pavadīja aizturēto uz sardzes telpām. Džeks gāja visiem aiz muguras, Vitja turēja viņa pavadu, un suņa draudošā ierūkšanās brīdināja, ka bēgšanas mēģinājums ir veltīgs.

—  Jūsu dokumenti ir viltoti. Slikti strādājat,— vecākais sardzes priekšnieks teica aizturētajam, iepazinies ar tā papīriem, un tas vairs nemēģināja ne tēlot sašutumu, ne taisnoties.

—   Sātans!— viņš nošņāca, pagriezis galvu uz suņa pusi, un viņa balsī bija tāds niknums, ka Džeks pielēca kājās un, atņirgdams lielos, baltos ilkņus, izgrūda draudīgu rūcienu.

—   Pamatīgi nostrādāts!— šķelmīgi noteica Aleksejs Ivanovičs, ar roku uzsizdams sunim pa muguru, kad aizturētais konvoja pavadībā bija aizvests, un pameta Vitjam ar aci. Tas nosarka.— Labi nostrādāts! Lūdzu, te tev bija mēģinājums «kaujas apstākļos». Un kas teica, ka viņš nenāks? Vai tas nebiji tu? Atnāca kā brālis!— Un viņš vēlreiz Vitjam pameta ar aci.

Zēns viņu gan dzirdēja, gan arī nedzirdēja. Viss notika kā sapnī.

Rīt Džeks aizbrauks, un tad — ardievu, mīļais draugs, kā saka vecmāmiņa. Domās viņš jau sen bija atvadījies no suņa, bet iznāca, ka šodien pēkšņi viņš to bija it kā atradis no jauna. . . Nē, viņš nebija draugu pazaudējis, bet atklājis tajā kaut ko jaunu, pats pārliecinājies, kā tas var kalpot un kalpos pilnīgi citādos apstākļos, nekā tie, kuros audzis. . . Noteikti kalpos, tagad par to vairs nebija nekādu šaubu. Līdz šim gan — nav ko slēpt!— Vitja bija šaubījies . . . pavisam nedaudz, tikai mazliet, tomēr tās bija šaubas. Un ja nu pēkšņi?!

Tagad viņš bija pat apmierināts, ka negaidot uzradās šis — nu, kā lai viņu sauc?— vispār ienaidnieks un, pats to negribēdams, sarīkoja Džekam īstu pārbaudi. Un Džeks to izturēja.

Patiesībā droši vien viss notika daudz sarežģītāk un bija daudz nopietnāk, nekā šeit aprakstīts; daudzi sīkumi mums nav zināmi, bet tā man pastāstīja vecmāmuļa Nastasja Petrovna.

Kur tas notika? Lai paliek kara noslēpums.

DZĪVO, GREJ!

«Cienījamo Boris Stepanovič! Tā kā mūsu ģimenē visi Jūs labi pazīst no Jūsu grāmatām, mēs nolēmām lūgt Jums padomu. Jūs sapratīsiet mūsu izjūtas un pārdzīvojumus.

Mēs ģimenē esam pieci cilvēki. Alločkai ir desmit gadi, Kirilam — piecpadsmit. Viņš mācās devītajā, viņa — ceturtajā klasē. Vēl ir vecmāmiņa. Es esmu juriste, vīrs strādā Kurgānas televīzijas studijā.

Mēs visi ļoti mīlam dzīvniekus. Kamēr bērni bija vēl mazi, mājās turējām bruņurupučus, kaķēntis, ezīšus, gaili un trušus, bet tagad esam iegādājušies dogu. Kucēnu izraudzījāmies pēc Jūsu norādījuma no trīspadsmit mazuļiem. Izvēlējāmies pašu skaistāko.

Tagad kucēnam ir četri mēneši. Jauks suņuks, vecmāmiņa viņu baro pēc labākās sirdsapziņas un noteiktās stundās. Kucēnu audzinām ļoti nopietni, taču mums nav paveicies.

Nesen ievērojām, ka suņuks klibo ar kreiso pakaļējo kāju, un aizvedām viņu uz veterināro poliklīniku. Tur mums nekā noteikta nevarēja pasacīt, tāpēc lūdzām, lai kucēnu apskata speciālisti no Ļeņingradas ortopēdijas un traumatoloģijas institūta filiāles, kas atrodas pie mums Kurgānā. Pēc rentgenuzņēmumiem un ārstu pārbaudes speciālisti atzina, ka sunim ir iedzimta kaulu slimība. Kāja pārstās augt, tiklīdz augšanas punkts noslēgsies. Tomēr pastāv ari cits uzskats: ja kāju nepārtraukti trenēs, tā augs.

Kā pats sapratāt, mēs esam apbēdināti. Ļoti žēl kucēna, esam pie viņa stipri pieraduši. ,Taču jādomā arī par ko citu — kā viņš, kroplis, dzīvos? Vai viņam ir tiesības dzīvot? Sunim būs liegti daudzi prieki, viņš jau tagad cenšas pēc iespējas mazāk skraidīt, vairāk guļ savā kaktiņā.

Kā rīkotos Jūs, Boris Stepanovič, ja mūsu Grejs dzīvotu pie Jums?

Mēs, protams, vairāk ticam tai ārsta minētajai iespējai, ka slimā kāja augs un attīstīsies normāli.

Vai kājas kroplums neietekmēs suņa raksturu? Kā mums rīkoties, nenodarot pāri ne sunim, ne ģimenes interesēm?

Iznācis ļoti nepatīkami. Gribējām suni, domājām, sapņojām par to, gaidījām kucēnu — un pēkšņi tāda neveiksme! Ja Jūs tas neapgrūtina — atbildiet, lūdzu!

Kondrašinu ģimene. Pjotrs Semjonovičs un

Alevtina Ivanovna.»

«Cienījamā Alevtina Ivanovna un godājamais Pjotr Semjonovič! Jūs uzdevāt man grūtu jautājumu: ko darīt ar kucēnu, ja tam ir nedziedējama kaite? Parastā atbilde būtu . . . Jūs jau paši to zināt, ārsti Jums pateica. Bet ko lai saku es?

Mums Maskavas dzīvnieku aizsardzības sekcijā («mums» saku tāpēc, ka esmu šīs sekcijas biroja loceklis, lai gan dzīvoju Sverdlovskā) bija šāds gadījums: grupiņa vecāku galvaspilsētas dāmu nodarbojās ar to, ka staigāja pa pagalmiem, savāca izbadējušos, bez īpašnieka palikušos kaķus, bet vēlāk tos «iemidzināja» veterinārstacijās. Savu rīcību sievietes motivēja tā: šie kaķi nevienam nav vajadzīgi, nabaga radījumi tikai velk dzīvību, agri vai vēlu tos visus noķers un nodīrās — tad jau labāk «iemidzināt» ātrāk un bez mokām . . . Birojs nosodīja šīs sievietes, viņas bija spiestas pārtraukt savu pašdarbību un drīz vien pavisam izstājās no sekcijas. Birojs uzskatīja, ka šāda rīcība nav savienojama ar sekcijas uzdevumiem un patieso dzīvnieku aizstāvju psiholoģiju.

Nāk prātā aizkustinošs gadījums ar suni, kam tramvajs bija nobraucis divas kājas — priekšējo un pakaļējo. Suns izdzīvoja un turpināja eksistēt ar divām kājām, iemācījās pat pārvietoties. Saimnieki viņu baroja, rūpējās par viņu un no sirds nožēloja, kad viņu nepietiekamas pieskatīša- nas dēļ suni savāca klaiņojošo dzīvnieku ķērāji. Suņa īpašniekiem tas bija patiesi dramatisks notikums, ko viņi nespēja aizmirst un vēl ilgi pārdzīvoja.

Man bija līdzīgs notikums ar Džeku, ko esmu aprakstījis grāmatā «Jūs un jūsu draugs Reksis». Kucēnu pārbiedēja pūtēju orķestris, tā veselība bija iedragāta, suņuks vairs neauga, ārsts uzskatīja, ka stāvoklis ir bezcerīgs, taču ne mums, ne arī kādam citam nepietika dūšas nolemt viņu nāvei. Suns izauga nepilnvērtīgs, bailīgs, tomēr atstāja par sevi labas atmiņas. Visi viņu mīlēja.

Nonāvēt dzīvu būtni, apzināti nogalināt — tas vienmēr ir grūti. Tāpēc neņemos dot Jums kādu padomu. Man droši vien nepietiktu apņēmības kucēnu nonāvēt. Vai viņš Jūs apgrūtina? Nē? Tad lai lopiņš dzīvo. Domājat — pašam kucēnam būs grūti? Tā var būt un var arī nebūt. Dzīvnieki pie savām kaitēm pierod daudz vieglāk nekā cilvēki. Es zinu vairākus aklus suņus, kas dzīvo normālu dzīvi un jūtas pavisam labi (par vienu tādu suni gatavojos pat uzrakstīt stāstu). Ļoti iespējams, ka sistemātiski treniņi palīdzēs kucēna kājai. Vārdu sakot, man šķiet, esmu savas domas izteicis, padomu devis . . . Atrakstiet man, ko esat nolēmuši darīt un kas notiek ar Greju.

Gribu vēl piebilst, ka oktobrī vai novembrī esmu paredzējis ierasties Kurgānā, kur man jāpiedalās Dabas aizsardzības biedrības konferencē kā šīs biedrības Centrālās padomes pārstāvim …»

«Cienījamo Boris Stepanovič!

Jūsu vēstuli mēs lasījām un pārlasījām, apspriedām visu vakaru. Paldies, ka atbildējāt. Jūsu domas mums bija svarīgas.

Arī mēs taču uzskatām — lai sunītis dzīvo. Baidījāmies vienīgi no tā, ka fiziskā vaina var ietekmēt viņa raksturu. Vai viņam netiks liegti visi suņa prieki?

Ja arī turpmāk būs tāpat kā patlaban, tad nav ko uztraukties. Protams, mums neļauj piedalīties izstādēs un varbūt nelaidīs arī apmācību laukumā . . . Patlaban Grejs ir pats stiprākais un skaistākais kucēns starp saviem vienaudžiem.

Paziņojums par Jūsu iespējamo ierašanos Kurgānā mūs iepriecināja. Atbrauciet! Mūsu pilsēta ir jauka, viesmīlīga. Mēs ļoti priecāsimies par Jūsu ierašanos. Ar sirsnīgu sveicienu — Kondrašini.»

Kucēna Greja dzīve šķita nokārtojusies, un es izjutu apmierinājumu, domājot, ka pasaulē ir glābta vēl viena dzīva būtne un tai vairs nedraud nekādas briesmas.

Darīšanas mani patiešām drīz aizveda uz Kurgānu. Sameklējis Kondrašina telefona numuru, zvanīju viņam uz televīzijas studiju (kā izrādījās, viņš bija nevis Semjo- novičs, bet Seļivestrovičs; pēc viņa domām, tas ir grūtāk iegaumējams vārds, tāpēc sauc sevi par Semjonoviču, arī biedri viņu godā tādā pašā tēvvārdā).

Jau pirmie viņa vārdi mani apstulbināja:

—   Mēs esam nogrēkojušies jūsu priekšā . . .

—   Kā tā?

—   Atnāciet pie mums, pastāstīsim visu pēc kārtas . . .

Vakarā mēs satikāmies.

Šaurais Kondrašinu dzīvoklītis nebija nekāda pils, taču redzams, ka tajā dzīvo krietni cilvēki. Aiz dīvāna iekārtota vietiņa Grejam — no dēļiem sanaglots zems paliktnis apvilkts ar brezentu. Turpat nolikts dzeramais trauks un bļodiņa. «Pats paņem, noliek uz krēsla,» uztvēruši manu skatienu, saimnieki nepalaida garām izdevību pastāstīt. Taču pats suns nebija redzams. Vai patiešām . . .

Pjotrs Seļivestrovičs — jauneklīga izskata vīrs ar rāmu, prātīgu valodu — man vēlreiz pastāstīja Greja biogrāfiju, papildinot jau zināmo ar dažām sīkākām ziņām.

—   Metiens, no kura tika ņemts Griša (mājās viņu bieži sauca par Grišu, pēc pases viņš bija Grejs), nebija sevišķi izdevies: saimniece no kuces gribēja iegūt peļņu. Cits suņaudzētājs droši vien būtu izbrāķējis daļu kucēnu jau tad, kamēr tie vēl akli, un varbūt starp izbrāķētajiem būtu arī Griša. Jau pēc divām nedēļām atklājās, ka ar kucēna kāju kaut kas nav kārtībā. Nekavējoties devāmies pie ārsta, bet tas pateica: vaina iedzimta, locītava izžūs, kāja būs vārga. Iemidzināt. Mūsdienu lopu dakteru iecienīts vārds. Ārstēt viņiem nepatīk. Kāpēc jāķēpājas? Iemidzināt ir vienkāršāk.

Bet Jeļizarovs (paldies viņam!) apskatīja augšanas punktu. «Nogaidīsim.» Kāja sāka augt. Jeļizarovs ir slavens speciālists, tā institūta vadītājs, par kuru Kondrašini man rakstīja pirmajā vēstulē. Tajā vakarā vēlreiz atgriezāmies pie viņa.

Kamēr mēs sarunājāmies, Kondrašinu Alla — meitene skaidrām acīm, bizēs sapītiem matiem, baltiem zobiem un atklātu seju — apsēdās man aiz muguras un nepalaida garām nevienu pieaugušo vārdu. Šķiet, viņa visvairāk pārdzīvoja Greja nelaimi.

—   Stāsti vien. Izstāsti visu,— Alevtina Ivanovna pārmetoši mudināja vīru.

Izskatījās, it kā Pjotrs Seļivestrovičs būtu viens, bez sabiedrotajiem, it kā mājinieki neatbalstītu viņa rīcību.

—  Pēc tam kad saņēmām jūsu vēstuli,— Pjotrs Seļivestrovičs turpināja,— mēs nomierinājāmies. Bet vēlāk . . . vēlāk sakārojām gūt medaļas izstādēs. Turklāt suns pamazām kļuva nikns, uzbruka garāmgājējiem. Un mēs nolēmām Greju atdot. . .

—   Nevis mēs nolēmām, bet tu nolēmi,— sieva precizēja.

—   Es nolēmu … lai tā būtu,— padevīgi piekrita Pjotrs Seļivestrovičs.— Norunājām ar kādu paziņu. Viņam ir pašam sava māja, dārzs. Domāju: Grejam būs labāk . . . Sirds tomēr sāp par viņu! Satikāmies uz ielas . . . pie paša meža: speciāli norunājām vietu pēc iespējas tālāk. Viņš ieradās kopā ar draugu. Atdevu viņiem Greju, viņi ieveda suni mežā, lai tas pazaudētu pēdas. Es devos uz darbu. Daru savu darāmo, bet Grejs vien prātā. Bijām taču viņam pieķērušies . . . tāpat kā viņš mums. Vakarā pārnāku mājās, vecmāmiņa tūlīt man vaicā: «Kur Grejs?» Un sapratusi sāk raudāt. Mājās noskaņojums kā pēc bērēm . . . Sieva mani lamā. Par bērniem nemaz nav ko runāt. Alla raud, atkārto vienā laidā: Grejs un Grejs, Kirils arī nevar valdīt asaras … It kā cita vairs nekā nebūtu . . . Tas bija arī viens no iemesliem, kāpēc nolēmu suni atdot: pārāk daudz mēs ar viņu noņemamies, baidījos, ka bērni vēl nesāk slikti mācīties . . .

Pjotrs Seļivestrovičs apklusa un it kā atsauca atmiņā nesenās pagātnes notikumus. Man uz mēles bija jautājums: bet vai jūs padomājāt, cik tas audzinoši, kā to uztvers bērni? Suns ar vainām — tātad jātiek no viņa vaļā, jādabū nost no acīm, lai citi gādā par viņu, ka tik mums tas nav jādara. Mēs mīlēsim tikai skaistos un veselīgos, ar nevainojamu eksterjeru, tādus, kuri izpelnās medaļas . . . Cietsirdības un nejūtīguma audzināšana! Izsvērdams visus «par» un «pret», Kondrašins, šķiet, nav ņēmis vērā galveno. Un vai arī viņš pats nav ko zaudējis savu bērnu un sievas acīs? Tiesa gan, spriežot pēc Allas, saimnieku bērni neizskatās pēc cietsirdīgiem egoistiem, un tas runāja par labu vecākiem, tāpēc es neko vēl neteicu, nolēmu noklausīties visu līdz galam.

— Nākamajā rītā eju uz darbu,— Pjotrs Seļivestrovičs turpināja.— Mēs ortopēdiskajā institūtā uzņēmām filmu . . . Bija diezgan vēss laiks. Pēkšņi pa logu redzu: mans Grejs, kūkumu uzmetis, asti kājstarpē iežrniedzis, nožēlojams un nelaimīgs klīst pa ielu. Degunu no zemes neatrauj . . . meklē! Man sirds sažņaudzās. Bet es nevaru pašlaik iziet! Ja nu pēkšņi aizbēgs, pazudīs . . . kļuva žēl. Pirmajā vaļas brīdī izskrēju ārā — viņa nav. Metos uz vienu pusi, uz otru — nav! Vēl trīs stundas pastrādājām. Pēc tam atkal izgāju uz ielas. Skatos, tālumā iet Grejs, sarāvies kā večuks, apkārt neskatīdamies . . . Protams, tas ir Grejs — viņš klibo! Metrus trīs no manis paceļ galvu — ierauga, līksmi metas klāt, nosmulē un saplēš balto uzsvārci. . . Institūta līdzstrādnieki, ieraugot notiekošo, kliedz: «Vediet prom, vediet prom! Mums vivārijā ir suņi, vēl inficēs…» Bet kā lai viņu aizved? Nav ne pavadas, ne kaklasiksnas . . . Savējo Grejs kaut kur atstājis, droši vien turpat, kur izrāvies. Es sadabūju kādu auklu. Aizvedu Greju prom.

Man vēl bija jābūt institūtā, vajadzēja pabeigt darbu. Aizvedu Greju pie zinātniskajiem līdzstrādniekiem un teicu:

«Salabojiet viņam kāju …»

Suni atstāju pie viņiem, bet pats aizgāju pabeigt filmēšanu.

Sis institūts ir slavens: te tiek izstrādātas jaunas lūzumu saudzēšanas, locekļu pagarināšanas un iedzimtu defektu izlabošanas metodes, izmantojot doktora Jeļiza- rova ieteikto aparātu. Nesen institūtā sāka darbu konstruktoru nodaļa, pareizāk, eksperimentālais konstruktoru birojs, kura uzdevums bija pilnveidot šo aparātu, patiesībā aparātus, jo šāda veida slimības gadījumu skaits ir ļoti liels un katram vajadzīgs savs aparāts, bet tos pārbauda vivārijā, izmantojot «mūsu mazākos brāļus». Tur strādā jauni puiši, inženieri konstruktori. Viņiem es atstāju suni…»

Valērijam Brumelam šajā institūtā salaboja kāju . . . nevis salaboja, var teikt, uztaisīja no jauna. Ja vajadzēs — pieliks jebkuru ķermeņa daļu vai pašu galvu! Virtuozi!

Aizgāju pēc divām stundām, bet viņi vēl noņemas ar Greju, apskata kāju, kaut ko rasē — konstruē aparātu Grejam, kā izlabot kājas defektu. Viņi tā aizrāvušies, mani nemaz nepamana, paši strīdas.

Divas stundas noņemties ar suni! Aizkustinoši. «Redz, kur jūtama labestība vistīrākajā veidā,» nodomāju. «Labestība bez jebkādas liekulības un svepstēšanas, vienādi dāvāta gan cilvēkiem, gan zvēriem.»

Tā es prātoju, bet mani atkal kāds it kā rausta aiz mēles:

«Kam vajadzīgs suns?»

Kamēr viņi domā, mans operators pasteidzas pirmais:

«Atdodiet man!»

Es zinu, kā viņš dzīvo, tāpēc saku, ka viņam nedošu. Pastāstu par tiem cilvēkiem, kuriem nesen atdevu Greju: māja meža tuvumā, dārzs, govs . . .— Bet kas tev ir?

«Man ir sieva,» viņš atbild. «Bērnu nav. Suns būs bērna vietā. Dzīvojam pie Tobolas…»

Ar Tobolu viņš mani pārliecina.

«Nu labi,»~es saku. «Varēs Tobolā peldēties . . .»

Atdevu suni viņam.

Bet Grejs visam paklausīgi piekrita, kā nojauzdams — nav nozīmes pretoties. Varbūt viņš jau tad stingri nolēma parādīt, ko ir vērts, un tikai gaidīja savu laiku.

— Vai tevi neiežēlināja viņa paklausība?— atkal izmeta Alevtina Ivanovna. Pēc sejas izteiksmes un sasprindzinājuma, ar kādu viņa klausījās vīra stāstījumā, varēja redzēt, ka saimniece pārdzīvo Greja likstas tikpat stipri kā bērni.

Pjotrs Seļivestrovičs paskatījās uz viņu un neko neatbildēja.

Tukšā guļvieta, dzeramais trauks un ēdiena bļodiņa bez vārdiem apelēja pie cilvēku sirdīm. Es nevarēju novērst no tiem skatienu, turklāt arī pats jutos atbildīgs par Greja likteni.

Ne viss ir labs, kas labi beidzas. Tomēr pašas beigas šim notikumam ir labas. Un par laimīgo finālu jāsaka paldies pašam Grejam, ne jau velti stāstītājs ieminējās, ka suns parādījis, ko viņš ir vērts. Tiklīdz citi apsvērumi saimniekam bija atstūmuši otrajā vietā draudzību un pieķeršanās jūtas, Grejam patiešām neatlika nekas cits kā «izteikt» savus argumentus, un izrādījās, ka viņa liecības ir daudz svarīgākas un nozīmīgākas.

No rīta Alevtina Ivanovna — viņa cēlās agrāk par visiem, lai pagūtu sagatavot brokastis pirms vīra un bērnu aiziešanas,— izdzirdēja aiz durvīm kņadu, atvēra tās un iesaucās:

— Grej! Grej! . . .

Nebija pagājušas ne divas dienas, bet Grejs jau atgriezies. Kas tie bija par priekiem! Atkal visi no sirds izraudājās, šoreiz aiz prieka.

Grejs bija netīrumiem aplipis, briesmīgi novājējis, ribas asi izspiedušās. Viņu apmīļoja, pēc tam sāka barot. Taču Grejs atteicās no barības. Satver viņam pasniegto un nomet — un atkal pie cilvēkiem, savas sirds valdniekiem, un atkal luncinās, trinas, skatās acīs, it kā gribēdams teikt: «Tikai neatdodiet mani, vairs neatdodiet . . .»

Drīz kļuva zināmi viņa bēgšanas apstākļi.

Operators ieradās darbā ar apsaitētu roku. Iepriekšējā vakarā viņš izvedis Greju pastaigāties, un negaidot suns viņam uzbrucis. «Fu, Grej!» Bet viņš, ar katru brīdi kļūdams niknāks, plēsis un rāvis operatora vateni, iekodis rokā. Grejs parādījis raksturu! Suns nepavisam negribēja būt cilvēka rokās mēmi paklausīga šaha figūra, lieta, kuru, neprasot tai atļauju, atdod te vienam, te otram; šodien uzdāvina — rīt izmet ārā . . .

Cilvēks nereti ir visai nepastāvīgs savās simpātijās, izvēlas to, kas vairāk atbilst viņa aprēķiniem, bet suns neko neizvēlas, tam nav ļauts izvēlēties pat saimnieku. Kas pirmais ieradies, tas uz visu mūžu kļūst par viņu noteicējs, un, lai arī cik īpašnieku pēc tam mainītos, pirmais vienmēr būs un paliks pirmais, suns viņu atcerēsies un tieksies pēc viņa līdz pat mūža beigām. Cilvēks bieži dzenas pēc materiāliem labumiem, ērtībām un šī mērķa dēļ ir ar mieru ziedot pat jūtas, bet suns seko tam, kas dāvājis viņam pirmo glāstu.

Cilvēks dažkārt ir savtīgs, izvēlas, kas viņam izdevīgāk, suns atzīst tikai vienu: draudzību. Kam sunim vajadzīgs dārzs, pagalms, upīte pie meža, ja nav to cilvēku, kuriem jau pieķērusies viņa sirds! īsāk runājot, Grejs nevēlējās neko citu kā vien dzīvot kopā ar Kondrašiniem un tāpēc uzsāka niknu cīņu ar ļauno likteni operatora personā. Cīņa bija īsa. Operatoram no pārkostās rokas plūda asinis, tāpēc viņš bija spiests palaist vaļā pavadu. Grejam tas vien bija vajadzīgs.— Suns nekavējoties metās prom no manis,— stāstīja operators.

Kur Grejs šajā laikā bijis, tas paliek viņa noslēpums. Suns klīda pa pilsētu nakti, dienu un vēl vienu nakti. Sals sasniedza trīsdesmit grādus, pūta stiprs vējš, sacēlās putenis; kā viņš izsprucis sveikā (pēc Pjotra Seļivestro- viča izteiciena), tas nevienam nav zināms. Neaizmirsīsim, ka dogi ir gludu spalvu, bet tas nozīmē, ka sevišķi jutīgi pret temperatūras maiņām, pret aukstumu. Tomēr suns nebaidījās sala, nemeklēja patvērumu pirmajā kāpņu telpā, kas pagadījās; viņš patiešām skraidīja apkārt, pūlēdamies par katru cenu atrast savas mājas; par to liecināja viņa izmocītais izskats, iekritušie sāni ar skaidri izteiktajām ribām. Beidzot, agri no rīta, pieklibodams ar slimo kāju, Grejs uzskrēja pazīstamā nama piektajā stāvā, paskrāpējās pie durvīm — un viņu ielaida. Tā viņš tur arī palika . . .

Suni nomazgāja vannā, iedeva aspirīna un streptocīda tableti, vēlāk aizskrēja uz aptieku pēc piperazīna, jo baidījās, ka tas varētu būt saaukstējies vai inficējies. Suns te arī palika. Un vairs neradās jautājums: atdot kādam Greju vai neatdot.

— Viņš mūs uzvarēja! Uzvarēja ar savu nesatricināmo uzticību!— Pjotrs Seļivestrovičs teica. Viņa balss tonis un veids, kā tas tika pateikts, skaidri liecināja: viņš priecājas, ka tā iznācis.— Suns lika man kaunēties . . . Bet zināt, viņa izturēšanās uz ielas ir mainījusies. Agrāk reizēm gadījās tā: ja viņam kas nepatīk, viņš iecērtas un paliek stāvam. Dogi ir spītīgi! Tu atstāj viņu, aizej veselu kvartālu uz priekšu, atskaties — šis stāv, kā stāvējis. Pēc tam lēkšojot panāk. Tagad viņš neparko nepaliek viens. Iet, iet un skatās uz tevi, baidās atkal pazaudēt. Jāsaka gan, tagad ari mūsu uzskats par viņu ir mainījies . . . Reiz eju ar viņu pastaigāties, zālienā strādā sievietes. Ieraudzījušas Greju, viņas sāk runāt: «Paskat, cik skaists suns!» Dogs apsēžas, groza galvu uz vienu, uz otru pusi. Saprot, ka viņu slavē. Bet es nodomāju: patiešām skaists! Uzkonstruēs ierīci — un mūsu Grejs kļūs vesels . . .

Tiesa gan, stāstītāja balss tonis liecināja: vai tad Grejs nav pelnījis tādu ierīci, atklādams savus paradumus, neatlaidību mērķa sasniegšanā, kad, par spīti ļaunajam liktenim, tomēr panācis savu — atgriezies mājās . . .

Sajā brīdī atvērās durvis, no pastaigas atgriezās Ki- rils — slaids, labi noaudzis jauneklis ar pūku uz virslūpas — un Grejs — liels, pelēki lāsumains, neparasti kustīgs draudzīga izskata dogs. Kā izlutināts bērns viņš ar galvu un sāniem sāka trīties sēdošajiem gar ceļgaliem, pieprasīdams sev uzmanību un glāstus, pāriedams no viena pie otra, bet pēc tam, kad jūtu uzplūdi bija rimuši, devās pie bļodas, kurā Alevtina Ivanovna jau bija paguvusi ielikt garšīgu kumosu. Suns kliboja, viena kāja locītavā bija deformēta, paresnināta un nekad neiztaisno- jās, vienmēr bija pussaliektā stāvokli. . . Bet kāda tam tagad vairs nozime!

Es aizgāju no Kondrašiniem ar domu, ka mēs esam dzīvniekiem mūžīgi parādnieki, un, ja arī reizēm darām tiem labu, tad tā ir tikai niecīga mūsu vainas izpirkuma daļa. Mūsu cieņa un gods prasa, lai mēs apliecinātu līdzcietību dzīvajām būtnēm. Cik mēs no viņiem ņemam — un cik dodam! Prātā nāk Alberta Sveicera vārdi — atzīšanās un reizē arī aicinājums just līdzi: « . . .atkal un atkal cilvēks nonāk tādā situācijā, kad saglabāt dzīvību viņš spēj tikai uz dzīvu būtņu rēķina. Bet, ja viņu skar lielās ētiskās jūtas — Godbijība pret Dzīvību —, tad viņš kaitē dzīvajam vai arī iznīcina to tikai nepieciešamības spiests, ja nevar no tā izvairīties, bet nekādā ziņā aiz neprāta. Un, kamēr viņš ir brīvs, viņš izmanto jebkuru iespēju, lai izbaudītu svētlaimi, kuru gūst tas, kas palīdz dzīvībai un novērš no tās nāvi un mokas.»

BONZO JV° 349

Jūsu priekšā ir vēl viens Marinas Nikolajevnas stāsts par pārdzīvoto, par notikumiem, kas iespiedušies atmiņā uz visiem laikiem.

Viņš gulēja kaktā uz kaila akmens klona un šķita kā saaudzis ar šīm plāksnēm un pelēko mūra sienu, gulēja nekustīgi un bija kluss un nemanāms, vienīgi acīs dega fosforescējoša gaisma kā Bāskervilu sunim. Viņš pats nevienu neaiztika un neļāva sev pieskarties. Pamēģini tik aiztikt — saplosīs gabalos. Neviens to arī neuzdrošinājās. Viss viņa izskats atgādināja strupceļā iedzītu zvēru. Par ko viņš domāja? Marina Nikolajevna bija pārliecināta, ka suņi arī domā, mēs, cilvēki, gluži vienkārši vēl nezinām par visām viņu spējām un augstprātīgi esam ieņēmuši galvā, ka cilvēks ir radības kronis un augstāks par mums nav neviens pasaulē. Vai tiešām arī viņš saprata, ka «Hitler kaput!», un tagad pacietīgi kā nāvei nolemtais sagaidīja savu likteni, gandrīz samierinājies ar neizbēgamo?

Kas viņu sagaidīja nākotnē?

— Mēs zinājām, ka viņš ir kara trofeja. Bet kas mums būtu varējis pavēstīt, ko suns darījis, pirms nokļuva pie mums . . .

Marinas Nikolajevnas balss aizlūza, bija redzams, ka atmiņas par pagājušajiem notikumiem ir smagas, tās bija pārdzīvotas un prātā pārcilātas neskaitāmi daudz reižu. Dzīvnieka likteni viņa uztvēra kā tuva cilvēka likteni un uzskatīja: suns būs tāds, kādu cilvēks to izaudzinās. Bet to nevarēja iedomāties pat viņa, kas bezgala mīlēja mūsu «mazākos brāļus», ka dzīvnieks (mājdzīvnieks, tavs draugs kopš aizvēsturiskiem laikiem) var iedvest tik briesmīgas, nepārvaramas bailes un bezgalīgu naidu, jā, jā, arī naidu — kaut gan, ja padomā, vai viņš, šis melnais, drūmais suns, bija kaut kādā ziņā vainīgs?

. . . Padomju komandantūrā pēc kara bija savākti sargsuņi. Visu uzmanību saistīja liels, melns, kā no čuguna izliets dzīvnieks, tam kreisajā ausī bija iespiesta zīme—Mf 349. Suns «strādāja» vienmēr vienā un tajā pašā vietā un bija slavens ar sevišķo niknumu. Karavīri bija viņu iesaukuši par Kommu (no vācu valodas vārda komm!) Kāpēc «komm»?

Bija zināms, ka suns pie mums nokļuvis kara beigās frontē. Tas bijis virsnieku suns. Mūsējie ieņēmuši pretinieka blindāžu. Vācu pulkvedis nogalināts, suns nogūlies tam blakus un nevienu nav laidis klāt. Leitnants stāstīja, ka viņš iegājis, bet kareivji viņu brīdinājuši: «Saplosīs gabalu gabalos! Tīrais zvērs!» Ko darīt? Pats suns izskatījies skaists. Zēl, ja aizies bojā. Tad viņš atcerējies, ka visi fašistu virsnieki ar suņiem braukuši mašīnā, tāpēc vācu valodā nokomandējis:

—   Mašīnā! Komm!

Suns pacēlis galvu, paskatījies. Pēc tam piecēlies un garām sargkareivim devies uz izeju. Dresūra un paradums paklausīt pavēlēm panākuši savu. Vācietis! Suns ielēcis mašīnā un apsēdies blakus šoferim. Arī paradums: zina savu vietu. Sākuši braukt, un leitnants pavēlējis: «Brauc ātrāk!» Bet ko ar suni darīt tālāk? «Komm!» — tā bija vienīgā komanda, kam viņš kaut cik paklausīja . . .

Pēc tam suni pievāca poļi, taču pie tiem viņš nodzīvoja neilgi — tie suni drīz atdeva atpakaļ. Gribējuši nošaut, bet sameties žēl. Izrādījās, ka viņš policijas nodaļā sakodis podporučiku. Tas bija noticis jau sen, kad strādāja vēl cits komandants. Pagājis krietns laiks, bet suns nekādi nav varējis pierast pie cilvēkiem. Izgājis caur tik daudzām rokām un nekur nav spējis ilgstoši uzturēties; brīnums, kā palicis dzīvs.

—  Aizsteidzoties notikumiem priekšā, varu pateikt,— Marina Nikolajevna turpināja,— ka pēc kāda laika ieradās poļu pārstāvji un gribēja suni atpakaļ. Sākumā «ar tiesībām» (jau zaudētām), bet, saņēmuši atteikumu, piedāvāja vietā jebkuru citu suni un trīsdesmit tūkstošus zlotu. Mēs atteicāmies. Bijām sunim jau pieķērušies . . . Sūtnis aizgāja. Taču pēc kāda laika ieradās atkal, piesolīja sešdesmit tūkstošus zlotu. (Par šo naudu varēja nopirkt divus vislabākos uztvērējus «su- per-perfect»). Un tad paziņoja, ka atnesīs suņa dokumentus, kas atrodas poļu policijas nodaļā. Dokumentus atnesa. Izrādījās, ka šis suns ir majors suņu dienestā, viņam piešķirtas piecas zelta medaļas. Bijis Ļeņingradas frontē, kur izmantots slepenu dokumentu nogādei. Ilgi «strādājis» gestapo, nav zināms, ko tur darījis. Suņa vārds — Bonzo . . .

Tātad Bonzo N» 349— tādas bija ziņas par suņa dienesta stāvokli, pazīšanās zīme, kā mēdz teikt štābā. Bonzo — iesauka, N° 349— acīmredzot kārtas numurs, kuru piešķīra pēc apmācības un nodošanas attiecīgajam resoram, da]ai, kurā sunim paredzēts kalpot.

— Bet nu gan esmu aizsteigusies par tālu notikumiem priekšā,— Marina Nikolajevna attapās un atgriezās pie stāsta sākuma.

Iedomāsimies šādu ainu.

«Un tu ilgi tā gulēsi? Iepazīsimies. Tu — Bonzo, bet es — Marina Nikolajevna. Vai iegaumēji?»— Un viņa pastiepa roku, lai suni noglāstītu; protams, tas bija nepiesardzīgi, viņš acumirklī pagriezās, nošņakstināja zobus un . . . neiekoda. Viņa atvilka roku. «Ja nevēlies — nevajag. Cik tu esi nesabiedrisks! Kur tu tāds radies?»

— Kamēr vēl nepazinām Bonzo, mums nebija ne mazākā priekšstata, nevarējām ne iedomāties, ka hitleriešiem vispār eksistē tāds suņu dienests: sevišķi slepeno ziņojumu piegāde. Sevišķi slepenie ziņojumi! Varat iedomāties, kādai ir jābūt dresūrai, ja tas nozīmē absolūtu neuzticēšanos un kolosālu, neiedomājami lielu niknumu. Turklāt arī teicamas orientēšanās spējas, supersmalku ožu, nojautu, kas ļauj izprast notikumu būtību un atrast tajos savu vietu, un vēl neizsīkstošu izturību. . . Pie mums viņu atveda mūsu kareivji. Kā viņi spēja suni savaldīt un tikt galā — tas zināms tikai viņiem pašiem un sunim, bet man vēl līdz šim nav skaidrs, kā Bonzo ļāvis sevi saņemt aiz saites un vest, kāpēc viņš pakļāvies. Laikam tomēr suņiem piemīt kaut kas augstāks par saprātu. Viņš droši vien apjēdza, ka iepriekšējā dzīve beigusies, viss sabrucis un aizgājis nebūtībā, bet nākotne . . . Vai tāda vispār būs? Tomēr jebkura dzīva būtne, kamēr dzīvo, nezaudē cerības . . . Un tagad iedomājieties, ka tāds suns guļ jūsu istabā, guļ dienu, divas. Sākumā viņš gandrīz nemaz nepiecēlās kājās, neēda, nedzēra, un nav saprotams, no kā viņš dzīvoja; vēlāk uz īsu laiciņu izgāja (durvis bija vaļā), atgriezās un atkal gulēja vai sēdēja, novērsis purnu no garāmgājējiem. Nekur aizbēgt necentās. Varbūt saprata, ka tas ir bezcerīgi. Tomēr, kā es reiz atklāju, visu un visus novēroja. Viņš it kā modās no dziļa un baismīga miega un ieraudzīja jaunu, nepazīstamu pasauli.

Cik ilgi var iztikt bez ēšanas un dzeršanas? Ielējām viņam trauciņā ūdeni. Viņš aplaizījās, pamēģināja ar mēli un sāka lakt. Ja jau sāka dzert, sāks arī ēst. Atnesu un noliku viņa priekšā ēdienu, viņš sākumā pat nepaskatījās uz to, dzirdu tikai «r-r-r» . . . Pēc tam pamēģināja. Bads nav brālis. Briesmīgi novājēja — kauli un āda. Taisni brīnums, ka nenobeidzās. Un pēkšņi kādu dienu piecēlās un pats pienāca pie manis. Klusēdams. Kā automāts, nevis dzīva būtne. Pienāca un nogūlās pie kājām. Es sēdēju ne dzīva, ne mirusi, bet neko neizrādīju. Jau tas ir labi, ka nogūlies man pie kājām. Es šim saku: «Bonzo, vai tev apnicis tur gulēt? Vienam kļuva garlaicīgi? Guli vien, guli, mums abiem nekāda tēvzeme nav jādala.» Iedomājos, ko viņš ar mani izdarītu, ja gadītos viņam ceļā, kad viņš nesa savus superslepenos ziņojumus . . . Bet viņš, it kā sapratis mani, pacēla galvu, un pēkšņi es ieraudzīju, ka viņa acu izteiksme kļuvusi pavisam citāda. Kopš šīs dienas viņš mani atzina. It kā neko īpašu nedarīju, bet viņš atzina. Taisnība vien ir teicienam, ka suns jūt cilvēku. Tā notika mūsu iepazīšanās . . .

Jā, Balzaks rakstījis, ka suns, atrazdamies starp cilvēkiem, nekļūdīgi nosaka, kurš suņus mīl, un tiešā ceļā dodas pie šī cilvēka. Tā laikam ir iznācis arī ar Bonzo.

(Atceros, kā mans draugs Sergejs Sirokinskis, kas pirms kara bija Sverdlovskas Osoaviahima dienesta suņ- audzētāju kluba priekšnieks, pārbaudīja sargsuņu apmācīšanu Uļjanovskā, kad viņu četrdesmit pirmā gada jūnijā iesauca armijā un nosūtīja uz Pievolgas kara apgabala suņuskolu. No trīsdesmit trim nikniem, kārtīgi apmācītiem dzīvniekiem tikai trīs nelaida viņu pie sevis sprostā, pārējie atkāpās, uzreiz atzīdami viņa pārākumu. Taču tur bija kas cits: suņi instinktīvi juta viņa spēku, apņēmību; bet šeit — notikumā ar Bonzo — iedarbojās cilvēciskais siltums, laipnība, jūtu patiesīgums.)

Tagad arī Marina Nikolajevna tuvojās Bonzo bez agrākajām bailēm, taču bija vajadzīgi vēl trīs mēneši, veseli trīs mēneši, kamēr viņi pierada viens pie otra.

— Reiz pēc paēšanas es viņu palaidu no ķēdes un teicu vācu valodā: «Komm, iesim!» Un viņš paklausīgi nāca man līdzi. Ātri pierada pie manis, nevienu citu neatzina. Tikai mani un mazliet arī manu vīru Nikolaju Jevdokimo- viču, pulkvedi, mūsu daļas komandieri. Ar viņa klātbūtni suns kaut kā samierinājās, bet galvenā biju es. Tikai es! Visur man sekoja, neviens no svešajiem nedrīkstēja tuvoties, uzkavēties manā tuvumā . . .

Ko viņš atcerējās, kas uzmācīgi skanēja viņam ausīs? «. . .Lādēšanās, aizsmakušā balsī izkliegtas pavēles, suņu rejas, sitieni ar laidēm. Tādā veidā tika sagaidīti miljoniem ļaužu, kas ieradās mazā dzelzceļa stacijā Polijas dienvidos. Grīļodamies, cits citu atbalstīdami, gūstekņi izkāpa no vagoniem: vīrieši un sievietes, sirmgalvji un bērni, daudzi no tiem vēl mātēm uz rokām. Nebija laika uzmest pēdējo skatienu vagonā palikušajam tuvinieka līķim vai arī šajā juceklī grābt savus čemodānus ar trūcīgo iedzīvi. Ar nikniem uzkliedzieniem, bez izšķirības dalot sitienus pa labi un pa kreisi, esesieši nostādīja cietumniekus garā kolonnā, un tiem vajadzēja iet garām nelielai esesiešu priekšniecības grupai.

Seit, uz platformas, pats galvenais no tiem bija mediķis. Viegli piemiegtām acīm viņš apskatīja katru garāmejošo cietumnieku un ar vienu pirksta kustību izšķīra ikviena likteni. Slimie, vājie, vecie un bērni devās pa kreisi, viņus pēc tam nosūtīja uz nāves nometni Birkenavu, kas atradās turpat stacijas tuvumā. No turienes — uz gāzes kamerām dažu dienu, reizēm dažu stundu laikā pēc ierašanās šeit. Citus, pēc izskata veselīgākus, kas spējīgi vēl kādu laiku pastrādāt, bendes veda uz galveno nometni četrus garus kilometrus, un visā necilvēciski smagā ceļa garumā viņus pastāvīgi pavadīja suņu rejas, esesiešu klaigas un sitieni …»

Tā vēlāk rakstīja avīzes, iepazīstinot pasauli ar to elli — nevis izdomāto, dīvaini vilinošo, nemirstīgā Dantes fantāzijas radīto —, bet pavisam neapšaubāmo, reālo, kas veidota, pamatojoties uz to liecinieku nostāstiem, kuri paši izgājuši cauri tai baismīgajai ellei, kādu hitlerieši bija radījuši zemes virsū un kam kalpoja Bonzo J\T° 349 un simtiem citu suņu.

Sajā ellē bija betonētas pazemes patvertnes — bunkuri un mēmie apsargi — automāti, līdzīgi Bonzo, akli svešas gribas izpildītāji. Pašās slepenākajās fašistiskā reiha slēptuvēs, kur viņu vadoņi mēģināja paglābties no atriebības, bez aizturēšanas ielaida Bonzo — suni ar noteiktu numuru uz kaklasiksnas, kad tas bija ieradies ar kārtējo superslepeno ziņojumu, kam drīkstēja pieskarties tikai cilvēks, kuram ziņojums bija paredzēts (par šī noteikuma pārkāpšanu tūlīt nošāva). Bija vēl arī daudz kā cita slepena, cilvēka acīm slēpta un šausminoša, par ko varētu pastāstīt vienīgi viņš, Bonzo, ja prastu runāt. Viņu neviens nekad nepaglaudīja, nepateica labu vārdu, neap- mīļoja. Maigums un glāsti viņam bija liegti.

«Katram sava tiesa»— tādus vārdus fašistiskie nezvēri bija uzrakstījuši uz Buhenvaldes nāves nometnes vārtiem. Viņš, suns, arī saņēma savu tiesu — sulaiņa dzīvi pie bendēm . . .

Viņš bija noziegumu līdzdalībnieks, bet vai viņš bija atbildīgs par šiem noziegumiem? Jā, droši vien viņš bija pelnījis, ka viņu nošauj uz vietas (jābrīnās, kāpēc tas nebija izdarīts) vai arī nodot tiesai, stingrai un nepielūdzamai, tāpat kā tautu tiesai pēc hitleriskās Vācijas sagrāves tika nodoti tās nacistiskie vadītāji. Trakus suņus nošauj. Bet vai viņš bija traks suns? Tādu viņu bija padarījuši cilvēki vai, precīzāk sakot, tie, kuri sevi sauca par cilvēkiem; suns ir tāds, par kādu viņu padara cilvēks.

Pēc daudziem gadiem Marina Nikolajevna ar satraukumu un sāpēm atcerēsies Bonzo. Bija iznācis tā, ka šis suns k]uva par viņas personisko sargu. Viņš Marinu visur pavadīja un neatgāja no viņas ne soli. Vai tas nebija tāpēc, ka viņa pirmā un vienīgā iedrošinājās pieskarties Bonzo ar roku — pārvilka pa skaustu, tik tikko pieskaroties ar plaukstu (taču suns to juta un visu pārdzīvoja!), pēc tam viegli pakasīja aiz auss, un kopš šī brīža suns pieņēma no viņas visu. Patiesību sakot, suns nepiederēja viņai. Kā «mūsu karaspēka trofeja» viņš nepiederēja nevienam, nebija neviena īpašums, neviens nezināja, kur viņu likt; žēl nogalināt, viņš tomēr nav vainojams Hitlera ļaundarībās. Tad suns izvēlējās pats — pieķērās Marinai Nikolajev- nai un nešķīrās no viņas ne uz brīdi. Protams, tagad viņš nenesa nekādus superslepenus ziņojumus, vai viņam tie bija vajadzīgi?

Tomēr jāatzīst, tā gluži vis nebija. Marina, kurai viņš bija pakļāvies un kuru atzinis par savu pavēlnieci uz visiem laikiem, viņam sacīja, protams, vācu valodā: «Aizej pie pulkveža, aiznes viņam papīrus!» Un Bonzo dokumentus nodeva tikai pulkvedim. Atvēra durvis — ar vienu ķepu nospieda rokturi, ar otru pastūma — uzdevums izpildīts. Suns kancelejā jau bija pazīstams, neviens viņa staigāšanai šķēršļus nelika. Parasti viņš parādījās pēkšņi, nokrita kā no gaisa, atdeva papīrus un tikpat ātri arī nozuda. Bonzo iedvesa cieņu un bailes jau ar savu izskatu vien: melnu, gludu spalvu, ar garu zobenveida asti, vienmēr vērīgi saslietām, jutīgām ausim, kā jau visiem aitu suņiem, viņš, šķiet, nekam nepievērsa uzmanību, bet patiesībā, kā Marina Nikolajevna ne vienu reizi vien bija pārliecinājusies, visu redzēja un dzirdēja. Parasti viņš iznāca lietišķi koncentrējies, bez steigas, ja nebija jāpilda kāds uzdevums, bet pietika viņam pusbalsī uzsaukt: «Voruiarts!» — un acumirklī it kā iedarbojās kāds velnišķīgs mehānisms, suns neatskatīdamies šāvās uz priekšu, cilvēkam tādā brīdī labāk negadīties viņa ceļā. Dzīvu apēdīs. Jāpiebilst gan, ka Marinas Nikolajevnas klātbūtne viņa raksturu bija padarījusi krietni mīkstāku, taču agrākā dresūra vēl bija manāma.

Sis drūmais, niknais suns bija noilgojies pēc cilvēciska siltuma, pēc glāstiem un uzsūca to sevī kā sūklis, ārēji paliekot tikpat drūms. «Bonzo, mīļais,» Marina Nikolajevna sarunājās ar viņu, «ko tev nācies izciest. Droši vien dresējot un apmācot tevi mocījuši…» Izdzirdis viņas balss noskaņu, suns sastinga, skatījās viņai acīs, it kā gribēdams teikt: «Es visu saprotu, runā vien,»—un pateicīgi luncināja asti. Visu pārējo acīs viņš palika tas pats agrākais nesabiedriskais, niknais zvērs, kuram labāk mest līkumu, vienīgi Bonzo dievinātā Marina Nikolajevna zināja, ka viņš jau sen vairs nav tas Bonzo N» 349, kas bija agrāk, kad viņu atveda uz komandantūru. «Bet es neesmu redzējusi, ka viņš vēl kādam būtu draudzīgi paluncinājis asti. Kaut vienu reizi . . . Nekad! Viņa drūmais skatiens atsila, tikai mani ieraugot, un tāpēc tas man bija vēl jo dārgāks …»

— Es strādāju karaspēka daļā par tulku,— Marina Nikolajevna turpināja.— No rītiem Bonzo paņēma manu somu un mēs gājām reizē uz darbu. Un visu dienu viņš nogulēja kabinetā. Ja bija vajadzība iziet, suns paņēma somu no palodzes un skatījās lūdzošām acīm . . . Reiz man bija kāds lielāks darbs, tulkojums maršalam. Apakšpulkvedis atbrauca tam pakaļ. Suns vienmēr atradās kabinetā pie manis. Pateicies par izdarīto darbu, apakšpulkvedis smaidīdams vaicāja: «Nu, kareivi, ko lai tev uzdāvinu?» Un izvilka beļģu pistolīti «Mellior». Suns vienā mirklī bija pielēcis viņam klāt un sagrābis aiz labās rokas. Pistole nokrita zemē. Tas viss notika vienā mirklī. Apakšpulkvedis izbijās, gribēja Bonzo nošaut. «Es viņu likvidēšu!» Suns paņēma pistoli un ielika man klēpī…

Ar Marinas Nikolajevnas palīdzību Bonzo sāka izmantot viņa agrākajā specialitātē, viņš atkal nogādāja ziņoju

mus, darījumu papīrus, taču ziņojumi bija pavisam citādi nekā tie, kuri viņam tika uzticēti agrāk un kuri nesa ļaudīm nāvi un ciešanas. Tomēr Bonzo labprāt izpildīja tikai viņas rīkojumus un pakļāvās tikai viņas pavēlēm.

Pakāpeniski noskaidrojās, ka viņš ir apmācīts daudziem darbiem un uzdevumiem, un, jāatzīst, ne visi cilvēki ir spējīgi izdarīt to, ko varēja šis drūmais suns. Viņš mācēja teicami rāpties pa virvju kāpnēm, vēja ātrumā aizdrāzties uz mājām un atnest kādu lietu, ko saimniece aizmirsusi: cimdus, somu, cepuri. Viņš ienesa mājā ūdeni un iznesa atkritumus.

Pietika pateikt: «Atnes ūdeni,»— un Bonzo saņēma zobos spaini, aizgāja uz ezeru, iemeta ūdenī spaini, tam pakaļ iegāja arī pats un gaidīja, kamēr ūdens piepildīs trīs ceturtdaļas spaiņa. Atnesa un nolika virtuvē. Tā kā ūdensvads nedarbojās (vācieši atkāpjoties bija uzspridzinājuši), tad Bonzo palīdzība saimniecībā bija jūtama un nepieciešama. «Bonzo, ej virtuvē un iznes atkritumus.» Suns saņēma koka kasti aiz roktura, iznesa, apgāza un ieskatījās iekšā, vai ir iztukšojies, tad cienīgi atgriezās virtuvē un nolika trauku savā vietā.

Pienāca ziema, jau krita pirmās tīrās sniegpārsliņas, Bonzo uzvedībā bija manāmas dažas sīkas pārmaiņas. Pastaigās viņš bez mitas kaut ko ostīja, dažkārt iesāka kautiņu ar kādu citu dienesta suni.

Reiz komandantūrā ieradās liela evakuēta hospitāļa priekšniece, Marinas Nikolajevnas sena paziņa, medicīnas dienesta majors.

— Mēs abas bijām aizrāvušās sarunā: tērzējām par dažādām sievišķīgām lietām. Pa kara laiku bijām no tādām sarunām atradinājušās. Bonzo pienāca un ielika galvu man klēpī. Es tam nepievērsu uzmanību un automātiski pastūmu nost, lai netraucē. Viņš atkal uzlika purnu man uz ceļiem. Es jutu — roka man kļūst lipīgi mikla. Paskatījos — sunim galva vienās asinīs, auss pārplēsta. Kas bija noticis? Izrādījās, ka sētā parādījusies kuce. Bonzo meties pie viņas. Bet tur jau priekšā cits pielūdzējs. Sācies kautiņš. Bonzo paslīdējis, iegāzies tranšejā un pārplēsis ausi (sāncensis bija satvēris aiz auss).

Jā, drūmajam sunim nekas pasaulīgs nebija svešs. Kāpēc lai viņš nelakstotos ap pretējo dzimumu, jebkuram dzīvam radījumam šāds instinkts ir asinīs! Galu galā viņš taču bija tikai suns.

Auss skrimslis ilgi nesadzija. Sāka strutot. Es lūdzu hospitāļa priekšnieci palīdzēt.

—   Tūlīt izdarīsim,— viņa teica.

Brūci iztīrīja un uzlika šuves. Pieci kareivji turēja ievainoto. Suns tā raustījās, ka turētāji aizlidoja kur kurais. Tad piegāju es un teicu:

—   Ejiet visi prom.

Bonzo tas vien bija vajadzīgs. Glaudīju viņu un runāju laipnus vārdus, un viņš nepretojās, izturēja. Māsiņa mierīgi sašuva ausi.

—  Tev jābūt labi audzinātam. . . jārāda citiem paraugs . . . Saproti?

Viņš saprata.

Kādu vakaru viņi pavēlāk atgriezās mājās, ārā jau krēsloja. Tiesa, šinī gadalaikā gan mijkrēslis, gan naktis šeit bija gaišas, caurspīdīgas, tumsa iestājās lēni, visi apkārtējie priekšmeti it kā bija ietīti vieglā, gaisīgā muslīnā, vakaru pusē vēl ilgi dzisa rieta sārtums, bet virs galvas jau iedegās tālās, mirgojošās zvaigznes. Marinai Nikolajevnai patika tādas vēlas pastaigas. Vīrs parasti aizkavējās štābā, un viņa nesteidzās uz mājām.

Marinai Nikolajevnai, viņas poētiskajai, jūtīgajai dvēselei, kuru pat karš nebija spējis nocietināt, bija tuvas šīs klusās, vientulīgās ieliņas ar retajiem gājējiem, kuru vidū parasti nebija sieviešu un bērnu; viņai patika atkal un atkal lasīt uzrakstus uz sienām: «Mīnu nav. Leitnants Ivancovs.»

Apmierināta viņa ievēroja, ka mājās bija iedegušās ugunis, atgriezusies dzīvība šajā kara un hitleriešu okupācijas izvārdzinātajā poļu pilsētā. Vēl pavisam nesen viņai tā bija likusies klusa, gandrīz tukša, tikpat kā mirusi, tagad tā acu priekšā atdzima. Dzīvojiet, cilvēki, nekādu karu vairs nedrīkst būt, viņa domāja, un šī doma radīja viņā laimīgu apziņu, ka pašas dzīve bijusi noderīga. Bonzo, kā parasti, gāja blakus.

Ar Bonzo kopā nepazudīsi. So patiesību ļoti ātri iegaumēja Marina Nikolajevna. Strādādama par tulku štābā, kur viņas vīrs bija pulkvedis, viņa tagad bija it kā iesaistīta arī brīvprātīgā patruļas dienestā, lai gan neviens viņu nespieda to darīt: pusnaktī, vēlu vakarā vai agri no rīta — kopā ar Bonzo viņa nebaidījās. Bonzo neļaus darīt viņai pāri.

—   Interesanti, ko tu darīsi, ja man draudēs briesmas? Aizstāvēsi mani. . .?

Bonzo it kā sapratis saslēja ausis.

Pēkšņi viņa pamanīja, ka laiks mainās. Zvaigznes vairs nebija redzamas, bieza, lipīga migla ieplūda pilsētā no apkārtējām zemienēm, uzreiz kļuva mitri, drēgni, iesmaržojās pēc aukstuma un vēl pēc kaut kā, kas frontiniekam droši vien allaž saistīsies ar pārciestajiem pārbaudījumiem . . .

Iela bija tukša. Pēkšņi atskanēja sieviešu kurpju papēžu klaudzieni uz asfalta, klusumā tie bija dzirdami veselu kvartālu un tuvojās arvien ātrāk: tip-tip-tip . . . Viņiem garām paskrēja jauna, piemīlīga poliete; par spīti sabiezējošai krēslai, Marina Nikolajevna paguva saskatīt, ka viņas seja ir šausmu izķēmota. Paskrējusi garām, svešā sieviete tūlīt pagriezās, metās atpakaļ pie Marinas un aiztrūkstošā balsī ierunājās:

—  Lūdzu, jūs, pane . . . biedrene . .. Vai drīkstu, es iešu ar jums reizē? Atļausiet? Es baidos, pane . . .

Nespēdama vairs valdīties, viņa iešņukstējās.

Aiz muguras atkal atskanēja soļu troksnis. Svešā meitene metās uz priekšu un, pirms Marina Nikolajevna spēja viņu aizkavēt, iegriezās tuvākajā šķērsielā, tad nozuda tumšajās parādes durvīs vienā no mājām ar izsistajiem logiem; tajā pašā mirklī no puskrēslas iznira gara auguma vīrietis padomju virsnieka formas tērpā. Arī viņš ienira tajās pašās durvīs. Atskanēja cīņas troksnis un īss, apspiests kliedziens, pēc tam viss apklusa. «Kāpēc viņa tā izdarīja! Kopā ar mums viņu neviens nebūtu aizticis. Kāpēc viņa aizbēga . . . Bailēs zaudēja sajēgu! Cik reižu pēc tam esmu nožēlojusi, ka viņu neaizturēju! Arī es uzreiz nespēju atjēgties…» vēlāk Marina Nikolajevna sev pārmeta.

Izdzirdusi kliedzienu, viņa palaida Bonzo, noņēma kara- bīni un nokomandēja: «Bonzo, fass!» Atkārtot vairs nevajadzēja, Bonzo darbojās nevainojami. Te nu bija tā reize, kad noderēja viņa treniņi noziedznieku aizturēšanā. No viņa nekur nespruksi! Dažos lēcienos suns bija pie tām pašām durvīm un arī nozuda tumšajā ailē. Kad Marina Nikolajevna tur pieskrēja, poliete nekustīgi gulēja uz grīdas, vīrietis bija nozudis. Mīnu nav, bet slepkavas palikuši, viņi vēl eksistē un dara savus tumšos darbus. Padomju virsnieks, leitnants ar uzšuvēm par ievainoju

miem, vai tas var būt!? Marina Nikolajevna tagad nedomāja, ka nepazīstamais varētu būt paslēpies kaut kur tuvumā un tieši tāpat izrēķināties ar viņu, lai novāktu nozieguma liecinieci. Sirds dauzījās. Panākt un aizturēt nelieti! Jā, bet kur tad Bonzo? Tikai tagad viņa pamanīja atvērtās durvis, kas veda kādā pamestā dzīvoklī, un izsistos logus . . . Tur, protams, nozudis slepkava! Taču sekot noziedzniekam tumsā viņa neuzdrošinājās, tāpēc griezās atpakaļ un, pagājusi aiz mājas stūra, ieraudzīja . . . redz, kur viņi abi! Kad viņa piesteidzās klāt, viltus leitnants gulēja zemē, atmetis rokas, un baidījās pakustināt pat pirkstu, Bonzo stāvēja, pārliecies tam pāri.

— Esmu polis! Esmu polis!— atkārtoja aizturētais, pārbiedēti šķielēdams uz suni, kaut ar Marinas Nikolajevnas parādīšanos situācija bija mainījusies: tagad viņš varēja vismaz kādu palūgt, lai suns viņu neaiztiek.— Esmu polis!— viņš apstiprināja, it kā tas attaisnotu viņa rīcību. Kāpēc viņš ir padomju armijas mundierī? Viss bija norisinājies dažās minūtes daļās. Piebeidzis meiteni, viņš, lai nezaudētu ne sekundi laika, aizskrēja pa tumšo gaiteni, ieslīdēja tukšajā dzīvoklī, no turienes izlēca pa izsisto logu, bet tur ārā viņu jau gaidīja Bonzo. Izrādījās, ka Bonzo viņu apsteidzis, izlecot pa citu logu. Apbrīnojama bija šī suņa spēja uzminēt vajātā noziedznieka rīcību un sagūstīt viņu tur, kur viņš vismazāk gaidījis. Suns nesekoja pa pēdām, bet, aizsteidzies priekšā, aizšķērsoja bēglim tālāko ceļu. Noziedznieks pat necentās pretoties: zināja, ar ko viņam darīšana. Jā, zināja. Vēlāk viss noskaidrojās. Atklājās, ka tas bija mūsu armijas formas tērpā pārģērbies bandīts, polis — jā, bet savas tautas un dzimtenes nodevējs. Viņam nebija izdevies aizbēgt — hitlerieši atkāpās pārāk steidzīgi, viņš pat nepaguva noslēpt pēdas savām briesmīgajām ļaundarībām nāves nometnē; mainīdams dzīvesvietu, viņš cerēja iejukt daudzajos cilvēkos, ko kara viesulis bija izmētājis un kas tagad atgriezās dzimtajās vietās, bet nozagtais leitnanta formas tērps noderēja kā aizsegs, kā maskēšanās tērps, kā hameleona āda. Būdams fašistu līdzskrējējs un sulainis, viņš kalpoja par vahtmani — koncentrācijas nometnē vadīja SS dienesta uzraugu grupu, bet meiteni gribēja nogalināt tāpēc, ka tā nicinoši izturējās pret viņu, nepieņēma viņa uzmanības apliecinājumus (viņam lakstošanās bija līdzeklis pēdu jaukšanai), kā arī aiz bailēm, ka tā viņu atmaskos. Viņa bija nelieti pazinusi un tāpēc nobijusies, sākusi kliegt. Ļaundarim tajā pašā laikā bija mērķis modināt vietējos iedzīvotājos naidu pret krieviem, tāpēc viņš uzģērba nozagto formas tērpu: redziet, kādi viņi ir, tie atbrīvotāji, nogalina polus! Jāatzīst, ka šur tur tāda provokācija izdevās, taču šoreiz nodoms izjuka. Un par to pateicība pienākas Bonzo . . .

Aizturēto vajadzēja nekavējoties nogādāt komandantūrā, bet ko darīt ar meiteni? Marina Nikolajevna pielika ausi pie gulošās krūtīm: meitene vēl elpoja. Varbūt viņu vēl var glābt, ārēju ievainojumu viņai nav.

—   Nekustēties! Citādi šaušu!— viņa pavēlēja aizturētajam un izvilka savu miniatūro «Mellior», kaut bandīts gulēja augšpēdu, neuzdrošinādamies pakustēties: visi noziedznieki zina, ka, satiekoties ar apmācītu dienesta suni, vienīgais, kas atliek,— nekustēties, citādi vari nokļūt suņa zobos. Ar pavadu viņa stingri sasēja aizturētajam rokas aiz muguras (viņš nepretojās, Bonzo klātbūtne viņu hipnotizēja), ātri, gandrīz vai ar tausti uzrakstīja zīmīti: «Palīdziet ātrāk. Cilvēks mirst. Bonzo atvedīs,»— ielika to suņa kaklasaites somiņā un nokomandēja:

—   Bonzo, uz štābu! Atri!

Pati bažījās: «Vai viņš mani sapratīs un izdarīs, kā vajadzīgs?» Viņš visu saprata ļoti labi.

Bonzo it kā to tikai bija gaidījis: viņš nozuda kā vēja pūsts. Marina Nikolajevna gaidīja. Bezgalīgi lēni vilkās laiks, guļošais ļauni šķielēja uz viņu.

—   Nekustēties!

Atskanēja motora rūkoņa: tuvojās mašīna ar karavīriem. Gar stūri pazibēja kāda ēna. Guļošais sakustējās, mēģināja piecelties sēdus, bet, izdzirdis pie pašas sejas rūcienu, bija spiests atkal atkrist augšpēdu. Bonzo Ne 1!

Jā, tagad viņš bija Bonzo Ne 1. Neuzpērkamais, cītīgais esesiešu kalpotājs bija pārvērties savā pretpolā — tagad viņš kalpoja ne vairs ļaunai patvaļai un cilvēknīdējiem, bet taisnībai, labestībai un humānismam. Labu viņš atmaksāja ar labu, un tagad neviens vairs nevarēs viņam pārmest, ka viņš bijis netaisnības un ļaunuma kalps. No savvaļas meža zvēra sensenos laikos cilvēks radīja sev draugu un palīgu —suni; cilvēku cilts nelaime, briesmoņi cilvēku izskatā mēģināja atgriezt suni zvēru pasaulē, bet vienkāršā, sirsnīgā krievu sieviete nepieļāva, ka uzvar ļaunums,— un suns atkal kļuva suns.

Taču šķiršanās brīdis tuvojās, beidzās termiņi, kas bija atvēlēti viņu draudzībai, šai neparastajai, apbrīnojamai draudzībai, kura dzimusi uz ļaunuma drupām, par spīti visam. Kā Bonzo to pārdzīvoja — zina tikai viņš pats, bet Marina Nikolajevna notikušo nevar atcerēties bez asarām .. .

Viņa pārmet sev, ka nav lūgusi atdot viņai suni pavisam. Noteikti būtu atdevuši. Laikam traucēja armijas disciplīna, pieradums pie reglamenta.

Un bija vēl kāds kavēklis: gatavojoties braucienam uz Krieviju, noskaidrojās, ka suni nedrīkst vest pāri robežai. Tāpēc Bonzo atdeva poļiem. Pirms aizbraukšanas Marina Nikolajevna ieradās atvadīties, bet suņa jau vairs nebija. Izrādījās, ka viņš izskrējis uz ielas un pakļuvis zem mašīnas . . .

«Izskrējis», protams, nav īstais vārds: viņš bija izrāvies, trakojis, gribējis skriet pie viņas. Tā jau reiz bija noticis: kad viņa kopā ar vīru Oktobra svētkos uz neilgu laiku bija aizbraukusi pie draugiem uz citu armijas daļu, suns pārrāva ķēdi, izrāvās, ar zobiem izplēsa sētā caurumu, smaganās bija ierautas lielas skaidu atlūzas, vēlāk vajadzēja izvilkt; toreiz viss beidzās labi, bet tagad . . .

Daudz vēlāk viņa teica: «Kā zināms, suns spēj nomirt bada nāvē uz sava saimnieka kapa. Varbūt Bonzo rīcība bija apzināta — viņš tīšām nevairījās no mašīnas. Varbūt tas nemaz nebija nelaimes gadījums! Pirms tam šādu gadījumu nebija, viņš ļoti labi zināja satiksmes noteikumus .. .» Viņa, tāpat kā agrāk, dziļi ticēja mūsu mēmo draugu saprātīgai rīcībai. Turklāt tas taču bija Bonzo, viņas Bonzo! Gudrais Bonzo! Bet zinātnē pagaidām nav fiksēti tādi fakti. (Autors gan personiski nenoraida tādu versiju . . .)

Marinai Nikolajevnai vēl arvien likās, ka Bonzo— kluss un paklausīgs — atnāks un nogulsies agrākajā vietā, tajā pašā, kur notika viņu pirmā tikšanās . . .

— Visu mūžu to atcerēšos, nekad nespēšu aizmirst, kā viņš, smagi nopūties, nogūlās kaktā, tikai acis deg, it kā gribētu vaicāt: vai tiešām tu mani atstāsi? Tāds viņš paliks man atmiņā visu mūžu . . .

Tāds bija liktenis.

CEZARS ZELTZOBIS

(Stāsts par militārā dienesta suni)

1. NODAĻA

Cēzar, vai tiešām tas esi tu?

Cik tā bija priecīga, laimīga un satraucoša diena. Pat saule gavilēja un svinēja mūsu uzvaru, jo spīdēja kaut kā īpaši gaiši, koki un krūmi sveicinot locīja galotnes, zāļu stiebri un ziedu galviņas noliecās lejup, šķiet, visa daba līksmoja. Arī gaiss likās neparasts: silts, dažādu smaržu piesātināts, tas liegi glāstīja seju. Vilciens traucās un traucās pa dzimtās zemes plašumiem. Klaudzēja riteņi, elsoja lokomotīve, laiku pa laikam izspūšot tvaika un dūmu mutuļus, kas acumirklī visu apkārtni ietina zilpelēkā dūmakā, bet pēc brītiņa skatienam atkal pavērās tīrumi un ziedošas pļavas. Iedziedājās harmonikas. Skaņas pieņēmās spēkā un aizplūda tālumā. Bet vilciens trauca un trauca uz priekšu. Gar logiem zibēja telegrāfa stabi; reizēm no tiem tramīgi izspurdza gaisā kovārņi; sliežu savienojumos klaudzēja buferi, un vienā ritmā ar šo trauksmaino kustību pukstēja daudzās jaunās, dedzīgās sirdis: ātrāk, ātrāk!

«Mēs no Berlīnes»—bija rakstīts uz kāda vagona, bet uz cita lieliem burtiem liesmoja vārdi: «Esi sveicināta, Dzimtene!».

Atgriezties mājās pēc četru gadu — un vēl kādu gadu!— ilgas prombūtnes . . . Esi sveicināta, Dzimtene,— mīļā, dārgā, vienīgā! Sajā laikā tavi dēli ir pieredzējuši daudz ko tādu, kas vienam otram varbūt savā mūžā pat sapņos nav rādījies,— viņi izgājuši cauri daudzām zemēm, bet skaistākas un mīļākas par savu Dzimteni nav redzējuši nekur . . . Tādas izjūtas un domas bija lasāmas vēju appūstajās karavīru sejās, kas lūkojās pa vagonu logiem.

Bet vagonos . . . Jā, šis patiešām bija neparasts vilciens. Vienā kupejā divi karavīri ieturēja azaidu, bet viņiem blakus uz sola svinīgi sēdēja divi suņi un, garšīgi šmakstinot, saķēra un norija tiem pasviestos kumosus. Suņi bija arī citās kupejās — lieli, pinkaini aitu suņi, kas tagad izskatījās apbrīnojami labsirdīgi un, gluži kā piemirsuši savu parasto niknumu, rāmi pacieta gan savu sugas brāļu, gan cilvēku klātbūtni. Vagons bija pārpildīts, cilvēki un suņi juku jukām.

Kādā citā kupejā, kuras pasažieriem mēs veltīsim sevišķu uzmanību, sēdēja ūsains gaišmatis — nebija skaidrs, vai mati viņam tādi no dzimšanas vai arī saulē izbalējuši, bet pretstatā tumši iedegušajai sejai tie izskatījās sevišķi gaiši,— tātad kupejā sēdēja skaists, iznesīgs jauneklis, viens no tiem, kas lauž meiteņu sirdis, un domīgi lūkojās ainavā, kura slīdēja aiz vagona logiem; pie viņa kājām snauda milzīgs suns biezu kažoku . . . Nē, nevar teikt «snauda», tas nebūs pareizi, jo suņa acis gan bija aizvērtas, taču uzmanīgs vērotājs pamanīs, ka plaksti viegli notrīs un āda uz muguras noraustās, un tūlīt secinās — suns tikai izliekas guļam, precīzāk sakot, pat neizliekas, nē, drīzāk tā ir suņu dabiskā izturēšanās: tas it kā guļ, tomēr dzird visu, kas notiek apkārtnē; liekas, dzīvnieku nekas neinteresē, tomēr jebkuru brīdi tas ir gatavs uztrūkties un izpildīt saimnieka pavēli vai aizstāvēt viņu, ja nepieciešams. Vai arī suns pēc ilgās prombūtnes skuma pēc dzimtajām mājām tāpat kā viņa biedrs un saimnieks — jaunais seržants, to mēs nevaram pateikt, jo vēl neviens nav spējis sarunāties ar suni cilvēku valodā. Dzīvnieks labāk saprot mūs, nekā mēs — viņu.

Lokomotīve gari nosvilpa. Pazibēja semafors, vilciena gaita palēninājās. Gar logiem tagad slīdēja pilsētas ainava — celtnes, jumti, fabriku dūmeņi, elektropārvades līniju tīkls. Sur tur pavīdēja drupas — liecība, ka, ienaidniekam iebrūkot, posts piemeklējis arī šo pilsētu un tā vēl nav paguvusi sadziedēt karā cirstās brūces. Ievainotam karavīram, lai atgrieztos ierindā, dažkārt pietiek ar mēnesi hospitālī, bet pilsētas atjaunošanai vajadzīgi gadi.

Perons. Tūkstošiem sagaidītāju. Ziedi, karogi, ļaužu drūzma, neskaitāmas sejas — vīriešu un sieviešu, grumbu izvagotas un pavisam jaunas, sārtas, smaidošas, neizsakāmā priekā un laimē raudošas un satrauktās gaidās sastingušas. Viņi ir atbraukuši, atgriezušies mājās! Mūsu dēli, tēvi, brāļi, vīri — viņi ir pārnākuši. . .

Grūdiens. Vagoni noraustās un apstājas. Taču jau mirkli iepriekš no tiem kā zirņi birst frontinieki zaļos formas tērpos un tūlīt nokļūst draugu un paziņu apkampienos; karavīriem pa pēdām no vagoniem izlec arī suņi. Kamēr cilvēku spaida un gumza desmitiem roku reizē, kamēr viņu skūpsta vairākas mutes, suns grozās turpat pa kājām, tiek spārdīts un grūstīts, tam min uz astes, uz ķepām, tomēr dzīvnieks tikai palec sāņus un sargājas, lai netiktu nospiests pavisam, taču ne reizi draudoši neatiež zobus — to nu gan ne. It kā ari četrkājis saprastu cilvēku lielo prieku. Uzvara!

—   Skaties, cik daudz suņu!— kāds iesaucās.

—   Kā gan citādi,— cits cienīgi paskaidroja.— Ari suņi ir karojuši. Kā tad tu domāji? Tagad tie atgriežas mājās . . . atpūsties.

—   Vai nu mājās, vai suņu skolā . . .

—   Ari suņi karojuši?! Cik jocīgi!

—   Tu pats esi jocīgs! Un kā vēl karojuši. . .

— Vesela karaspēka daļa?!

—   Protams . . . Viņi piedalījās arī uzvaras parādē! . . .

—   Tie bija citi . . .

—   Vai nu šie, vai citi, kāda atšķirība . . .

Vagona durvīs parādījās brašais, slaikais, ūsainais seržants. Ar vienu roku viņš pieturēja mugursomas siksnu, otrā bija sažņaudzis suņa pavadu. Un tūlīt no ļaužu pūļa, kas bija pārplūdinājis peronu, atskanēja sauciens:

—   Aļoša! Cēzar!

Sagaidītāji bija trīs: pavecs ražena auguma vīrietis, sieviete ar iesirmiem matiem, acīmredzot viņa sieva, un glīta meitene zilām acīm — abu meita. Seržants vispirms nokļuva vīrieša rokās, un pēc krievu paražas viņi trīsreiz saskūpstījās, tad sirmā sieviete maigi — kā jau māte — viņu apskāva un, ar pūlēm pasniegusies līdz iedegušajai pierei (seržantam vajadzēja pieliekties un mazliet saliekt ceļus), noskūpstīja. Meitene pa to laiku noņēmās ar suni. Pietupusies viņa to purināja un raustīja, ar roku ātri glaudīja mīksto, biezo kažoku, nomutēja tieši uz purna — aukstā, mitrā deguna, taustīja zīdaini gludās ūsas, vaigus, pievilka sev klāt kā vistuvāko, visdārgāko būtni, satrauktā balsī atkārtodama:

—   Vai tiešām tas esi tu, Cēzar? Vai tiešām tu? Mīļais, labiņais . . . Vai tu mani pazini? Cēzar, mīļais Cēzar!

Arī suns priecājās par satikšanos. Jā, protams, viņš meiteni pazina. Vai gan suns var aizmirst tuvu cilvēku! Tad tas vairs nebūtu suns! Viņš griezās kā vilciņš, luncināja asti, izturējās kā muļķa kucēns, lēca uz augšu meitenei krūtīs un tūlīt, it kā nokaunējies par savu nesavaldību, atkal atguva agrāko cienīgo stāju, kā jau veterāns, kas rūdīts kara ugunīs. Viņa mirdzošajās acīs vīdēja saprāts un uzticība.

Pēc tam kārta sasveicināties ar suni pienāca vīrietim un sievietei, bet meitene izslējusies padeva seržantam roku.

—   Sveiks, Aļoša.

—   Sveika, Nadežda . . .— Ja cilvēkam ir tik daudz uz sirds, nez kāpēc vienmēr trūkst vārdu un teiktais izskan ikdienišķi.

Tam gan nav sevišķas nozīmes. Vai tad bez vārdiem nav skaidrs! Laimē staroja kā meitenes, tā seržanta acis. Tagad viņš skatījās uz Nadeždu ar tikpat padevīgu un mīlas pilnu skatienu, kāds pirms mirkļa bija Cēzaram (šāds salīdzinājums cilvēkam nebūt nav apvainojums); meitenes pavadoņi — kā jau gudri un saprotoši cilvēki — tikai smaidīja.

Pēc daudzām pazīmēm — sejas izteiksmes, brīvās savstarpējās izturēšanās, līdz galam neizteiktiem, noklusētiem teikumiem, kas sarunai piešķīra sevišķu intimitāti,— nekļūdīgi varēja spriest, ka šīs četras būtnes, ieskaitot suni, ir ne tikai seni, labi paziņas vien; viņus saistīja kaut kas vairāk — kopēji smagi pārdzīvojumi.

—   Aleksej, tevi vairs nevar ne pazīt,— Nadeždas tēvs secināja, kad viņi bija izspraukušies cauri pūlim, un seržanta mugursomu tagad nesa viņš, bet Cēzara pavada bija pārgājusi meitenes rokā.— Paskat, kādas ūsas uzaudzējis. Gluži kā grenadierim! Nobriedis, kļuvis vīrišķīgs.

—   Sen neesam tikušies, Stepan Nikolajevič . . .

—   Un apbalvojumi, apbalvojumi!— Nadeždas māte sasita rokas.— Vesela galerija! Vareni, vareni!—Tad viņa atkal ņēmās glaudīt suni.— Cēzar, Cēzar, draudziņ . . .

—  Tēt, Cēzaram mutē ir zelta zobs!— Nadežda pēkšņi iesaucās.

Aši notupusies suņa priekšā, viņa bez kādām ceremonijām pavilka tā lūpu uz leju un parādīja. Patiešām — tur spīdēja zelts. Vienam ilknim bija uzlikts zelta kronītis — gluži kā cilvēkam. Tavu brīnumu!

Suns neizrādīja meitenei nekādu pretestību, vienīgi mirkšķināja plakstus, it kā acī būtu iekļuvis smilšu graudiņš, un viegli grozīja galvu, uzmanīgi mēģinādams atbrīvoties. «Nu kas tur sevišķs,» liecināja viņa izskats. «Lai jau būtu zelts, kas gan tur sevišķs …»

—  Vai tad es jums nerakstīju?— cienīgi ierunājās seržants.— Nu, pēc tā notikuma pie tilta . . . Nadežda, atceries?

—  Ai, kā nu neatceras! Stāstīja taču mums arī. . . Vai tad to iespējams aizmirst? Vēl tagad pārņem šausmas . . .— Jeļenas Vladimirovnas balsī ieskanējās pārdzīvoto ciešanu atskaņas un acīs iemirdzējās asaras.

Saruna tūdaļ pārtrūka, visi pieklusa, it kā debesīs būtu savilkušies mākoņi un viņus atstājuši ēnā. Nesenās pagātnes notikumi atmiņā vēl bija dzīvi.

Tomēr šī diena bija pārāk skaista, lai ilgi ļautos skumjām. Drīz visi atkal atdzīvojās, kaut atmiņu pārcilā- šana vēl nebija beigusies.

—  Vai to tu vēl atceries?— Nadežda jautāja Aleksejam, norādīdama uz Cēzara galvu.

Pāri suņa vaigam visā garumā stiepās dziļa rēta; lai gan sen sadzijusi, tā tomēr bija ļoti uzkrītoša un piešķīra četrkājainā veterāna fizionomijai izteikti skarbu izteiksmi. Uzreiz bija redzams — tas ir pieredzes bagāts, nopietns suns. Daudz ko piedzīvojis.

Aleksejs pamāja: protams, arī viņš neko nav aizmirsis.

—   Manu mīlulīt, labiņais!— Nadja turpināja murcīt suni, kad viņi jau gāja pa ielu, bet pati, zeltainās matu cirtas atmezdama, laiku pa laikam uzmeta šķelmīgu skatienu skaistajam seržantam.

2. NODAĻA

Ar ko viss sākās

Nadjai bija iemesls glaudīt un apmīļot Cēzaru, jo patiesībā ar viņu viss bija sācies. Tagad šķita gluži neticami, ka bijis laiks, kad meitene necieta suņus, tos pamanīdama, saviebās, bet reizēm, sastopoties ar tiem, viņai gribējās saukt pēc palīdzības.

Toreiz, ieraudzīdama piepilsētas vilcienā uz sēdekļa mazu kucēnu, viņa bija nicinoši saviebusies. Kopā ar draudzeni viņa atgriezās no vasarnīcu rajona, kur bija apciemojušas paziņas. Kupejā sēdēja divi jauni sportiska izskata vīrieši un līdzās vienam —«ugunīgam gaišmatim», kā meitenes nosprieda,— gluži kā mātei cieši piespiedies, gulēja kucēns. Tāds maziņš un nevarīgs. Viņš varēja iežēlināt sirdi jebkuram, tikai ne Nadjai.

Fui! Sēdēt blakus smirdošam sunim . . . Bet ko darīt, ja vairāk brīvu vietu nav. Savaikstījusi savu mīlīgo sejiņu, viņa apsēdās.

Puiši, šķiet, bija pamanījuši Nadjas netīksmi. Saskatījušies viņi uzsāka sarunu, pat acu nepamezdami uz meitenes pusi.

—   Vai esi dzirdējis,— vienaldzīgā balsī iesāka «ugunīgais gaišmatis»,— zinātnieki konstatējuši, ka cilvēkam ir noteikts smadzeņu daudzums atkarībā no svara — kilo sešsimt grami . . .

—   Vai tu ar to gribi teikt, ka tev ir vairāk?

—  Nē, es gribu teikt, ka dažiem to acīm redzami pietrūkst.

«Nekauņa!» Nadja jutās, kā triecienu saņēmusi. So piezīmi puisis noteikti domājis viņai. Ko viņam tādu aizvainojošu lai atcērt! Kaprīzi uzmetusi lūpu, viņa drudžaini domāja, kā puisim piekasīties, un beidzot atrada iemeslu.

—   Varbūt jūs aizvāktu savu četrkāji un novietotu to zem sola?

—   Vai baidāties viņu inficēt? Petro, tad nudien kaut kas jādara . . .— Un gaišmatis, uzmanīgi pabāzis roku zem vēderiņa, nesatricināmā mierā pārvietoja kucēnu … uz galdiņa — Nadjai pie paša deguna.

Tas nu bija par daudz! Būdama pārtikušu vecāku vienīgā meita, izlutināta un pieradusi, ka vienmēr darīts viņai pa prātam, Nadja eksplodēja kā fugasa bumba. Sarunāja nezin ko, vēl tagad kauns, to atceroties. Draudzene velti bikstīja sānos. Nadja bija kā no ķēdes norāvusies. Ar viņu tā mēdza gadīties. Bet dīvaini — jo vairāk viņa ārdījās, jo platāks vērtās tā paša «ugunīgā gaišmata» smaids. Kāda jēga lamāties, ja vārdi netrāpa mērķī! Nadja pēkšņi samulsa un apklusa.

—   Cicerons,— aukstasinīgi konstatēja gaišmatis. — Pareizi, vai ne?

—  Fakts,— apstiprināja viņa biedrs — melnīgsnējs jauneklis apaļu seju.

—  Ak, laiki, ak, tikumi!— gaišmatis, pacēlis rokas, traģiski ironiskā balsī iesaucās un pēkšņi paskatījās uz Nadju tik jautri, atklāti un draudzīgi, ka atbruņoja meiteni pavisam.

—   Mīļā jaunkundzīt. . .— viņš iesāka pavisam citā tonī.

—   Es neesmu jaunkundze!

—       Jaunkundze domās un spriedumos,— viņš laipni precizēja, pat ne drusciņ nesamulsdams.— Bet vizuāli — tā nekas…

Viņa —«tā nekas»? Klasē visi zēni rakstīja viņai vēstules, gribēja norunāt tikšanos, bet pēc tam stundām nīka aiz mājas stūra, lai viņu pavadītu! «Tā nekas»! Taču dusmoties uz šo puisi Nadjai nez kāpēc vairs negribējās. Ar viņu nav ko ielaisties!

—       Tātad es turpinu. Jūs, mana mīļā pilsonīte, aiz sava analfabētisma . . .

—   Pateicos,— Nadja paklanījās.

—       Lūdzu,— viņš tikpat ceremoniāli palocījās pret Nadju,—. . . tātad aiz sava analfabētisma (pretīgais, viņš vēl atkārto!) . . . jūs pat nevarat iedomāties, kas šis par radījumu. Mēs viņu atradām uz ceļa, kāds nelietis bija pametis. Bet varbūt viņš pats aizbēdzis . . .

«Pats aizbēdzis» . . . Kur nu, viņš taču vēl tik maziņš! Droši vien pat ēst vēl neprot, bez mātes palicis . . . Drīzāk kāds būs pazaudējis. Paskat, kā grūž purniņu uz visām pusēm, meklē māti un citus brālīšus, acīmredzot viņu moka izsalkums . . . Meitenē modās līdzjūtība.

—       Kur jūs viņu tagad liksiet?— Nadjas draudzene gribēja zināt.

—  Tad jau manīs. Bojā aiziet neļausim.

—   Fakts!— atkal dedzīgi apstiprināja melnīgsnējais.

Nadja vēl līdz šim laikam nesaprot, kā tas bija noticis:

pirms mirkļa viņa bija gatava kucēnu augstprātīgi atstumt, nosviest zem sola, bet pēkšņi roka pati no sevis pastiepās un noglaudīja suņuku. Vai viņa gribēja izpatikt gaišmatim? Varbūt aiz spītības? Taču viņa neparko neatzītos pat sev.

Kucēns klusu smilkstēja.

—   Nabadziņš . . .

—       Te tev nu bija — nabadziņš. Gribat — es jums viņu uzdāvināšu?

—   Kāpēc jūs pats viņu neņemat?

—   Man viens jau ir.

—  Ņemiet vēl otru, ja jau jūs suņus tā mīlat.

—  Abi ir tēviņi, plēsīsies savā starpā!

—       Viņam ir suns uz goda!—«ugunīgā gaišmata» draugs iesaucās un pacēla īkšķi uz augšu.— Tikai vecs . . .

—       Pensiofcffrs,— blondais apstiprināja,— viņam nedrīkst darīt pāri.

Kā izrādījās, tikšanās vagonā bija liktenīga. Patiešām — ja viņi nebūtu sastapušies, nebūtu ne Cēzara, ne daudzo kopējo draugu, nebūtu nekā.

Kamēr Nadja ar kucēnu soļoja uz mājām, viņa dzīvnieciņu jau bija iemīļojusi. Cik dīvaini! Tāds maziņš, pūkains, silts radījums. Kā gan viņa bija varējusi uzskatīt to par «smirdošu suni»!

Viens otrs par tik ātru Nadjas metamorfozi varbūt pabrīnīsies. Nekā dīvaina tur nav. Nadja vispār spēja ātri mainīties. Tipiska sangviniķe — kā teiktu Hipokrats. Viņa pati reizēm brīnījās par savu rīcību. Reiz notika šāds gadījums. Nadja gāja gar kinoteātri un nejauši ieraudzīja divus zēnus plūcamies. Vīrieši nevarēja kaušļus izšķirt, bet garāmgājēji vienaldzīgi noskatījās. Un pēkšņi tie ieraudzīja nez no kurienes uzradušos skuķi, kas ar portfeli iezvēla vienam kauslim pa ausi, tad otram, tie spruka katrs uz savu pusi, bet skuķis devās tālāk. No Nadjas varēja sagaidīt ne to vien. Lēmums tika pieņemts acumirklī, un, ja kāds iepriekš viņai būtu teicis, ka viņa rīkosies tā un ne citādi, viņa pat saniknotos.

Tāpat bija iznācis arī ar Cēzaru. Tagad lai neviens pat nemēģina teikt par sunīti sliktu vārdu un nepūlas iestāstīt, ka viņai kucēns nav vajadzīgs. Lai tik pamēģina! Viņa vairs nemaz nevar iedomāties savu dzīvi bez Cēzara. Kopā ar sunīti dzīve kļuvusi interesanta.

Senāk Nadja bija tikpat aizrautīgi spēlējusies ar lellēm, tad lelles nomainīja bilžu grāmatas, pēc tam — mūzika, klavieres. Pašlaik Cēzars — tik mīlīgs un pūkains, tik aizkustinošs un bērnišķīgi nevarīgs — bija aizņēmis Nadjas visas domas un jūtas.

Jābrīnās par ko citu: kā gan meitene, kas izaugusi ģimenē, kur visi mīlēja dzīvniekus, tik ilgi bija palikusi vienaldzīga pret cilvēka uzticamāko draugu? Varbūt izskaidrojums ir plašās izklaidēšanās iespējas, kā arī dažnedažādās aizraušanās un interešu nenoturība, kāda ir tik kustīgiem un nemierīgiem raksturiem kā Nadja, iespējams, tas radīja vienaldzību pret dzīvo būtni, kas kopš seniem laikiem bijis uzticības un padevības simbols. Viņa vienkārši nebija vērīgāk ielūkojusies dzīvnieku pasaulē un nepazina to. Pietika vienu reizi paņemt kucēnu rokās, un viss pārvērtās. Pieredzējuši cilvēki apgalvo, ka tā notiekot bieži. Mīlestība vispār ir kā zibens uzplaiksnījums. Un šinī gadījumā ir jārunā par divām mīlestībām . . .

Kucēns pēc rakstura bija apbrīnojami jauks. Tikko viņu pasauca, acumirklī bija klāt, vienmēr gatavs spēlēties un draiskoties. Nadja pavicina viņam gar degunu lakatiņu, un viņš ieķeras tajā ar zobiem, sirdīgi plucina, rūc, izliekas varen nikns. Plosās, plosās, bet tad smagi nokrīt kaut kur uz paklāja un guļ, izplājies kā lāčāda, kamēr atgūst elpu. Un kāda jautrība rodas, kad sākas jārēšanās ar rudo runci Apelsīnu! Runčuks sākumā šņāc un sprauslā, kažociņš uzbozts, aste stāvus gaisā, bet kucēns, muļķītis, nekā nesaprot un lien klāt spēlēties, kamēr runcis šo iepļaukā gan ar vienu, gan otru ķepu. Cik skrambu Apelsīna nagi nav atstājuši nabaga suņuka purnā! Reizēm runcis cīņas karstumā sunīti apgāž, pats atlec sāņus un vēro, bet Cēzars pieceļas un, neveikli gāzelēdamies, dodas atkal pie Apelsīna.

Cēzars ir jau pusgadu vecs. Ausis kļuvušas stāvas, purns pastiepies garāks (bet bija taču tāds strupdegunis, taisni jāsmejas!), kažoks biezs, aste kupla un slejas gaisā kā pīķis. Tagad Cēzars mērojas spēkiem ne vairs ar runci Apelsīnu, bet ar Nadju. Viņi mēģina atņemt viens otram auklas gabalu. Katrs velk, cik spēka. Trah! Meitene kūleniski aizveļas uz vienu, Cēzars uz otru pusi, aukla pārtrūkst. . . Nekas, nekas! Cēzaram šie spēka vingrinājumi ļoti noderēs, kad pienāks bargāki laiki.

Nadja mācās, Cēzars guļ viņai pie kājām, uzlicis galvu uz sakrustotām priekšķepām. Izaudzis varen liels — kļuvis īsts aitu suns. Pabeigusi skolas uzdevumus, Nadja draiskodamās (noskaņojums viņai lielisks — vēl pēdējās stundas skolā, bet pēc tam brīvdienas, visa vasara priekšā!) paķer no trauciņa konfektes — vienu sev, otru Cēzaram. Iespiedis gardumu starp ķepām, suns lietišķi, kā jau zinātājs, atbrīvo to no papīra, apēd, bet iesaiņojumu atstāj uz grīdas.

— Kas nu vēl nebūs!— Nadja uzsauc un parāda ar pirkstu uz papīru.— Tūlīt aizvāc! Citādi vairs nedabūsi!— Cēzars paklausīgi saņem papīriņu zobos un aiznes uz virtuvi, uz atkritumu kasti.

Kamēr kucēns vēl bija mazs, Nadja viņu aijāja un auklēja, kā agrāk bija darījusi ar lellēm, naktīs cēlās augšā, lai paskatītos, vai suņuks guļ savā vietā. No rīta pieaugušie skatās — suņuks ieritinājies meitenei azotē, un abi uz Cēzara segas saldi guļ. Arī vēlāk, kad Cēzars bija jau liels, ne vienu reizi vien gadījās, ka meitene aizmiga, uzlikusi galvu sunim uz muguras vai kakla.

Paradums abiem gulēt uz paklāja saglabājās. Nogurusi, gatavodamās eksāmeniem, meitene piespiedās pie uzticamā Cēzara un pati nemanīja, kā aizmiga. Bet sunim tas patika.

Līdzko pa radio sāk skanēt mūzika rīta vingrošanai, arī suns noteikti ir klāt un vingro līdz ar Nadju. Meitene noliecas, pietupjas un izdara dažādus vingrinājumus, bet suns uzmanīgi vēro. Tikko mūzika izskanējusi — viņš pielec kājās, lien uz vēdera, lēkā, acīs prieks.

Cēzars vienmēr ir kopā ar Nadju.

—   Iesim mazgāt traukus, palīdzēsim mammai,— Nadja saka.

Meitene nomazgā šķīvi, noslauka un pamet Cēzaram, bet suns to uztver ar virtuozu veiklību, zobi vien paspīd, un novieto kaudzītē uz galda malas. Darbs abiem sokas.

—   Tu esi jukusi!— māte sašutumā iesaucas, pārsteidzot reiz abus draugus šādā nodarbībā.— Skunstnieki, vairāk nekas kā triku meistari! Jums abiem vajadzētu strādāt cirkā . . . Spēj tik uzmanīt tādus!— viņa burkšķ un sāk traukus mazgāt un slaucīt no jauna.

«Triku meistari» … Ja tētis un mamma redzētu, cik veikli Cēzars skrien pa horizontāli novietotu baļķi! Un kā lec! Divu metru barjerai — ar vienu rāvienu pāri!

Kopš ģimenē uzradies Cēzars, arī meitene pārvērtusies. Lai gan aušīga un draiska tāpat kā senāk, taču tagad viņa biežāk palīdz vecākiem mājas solī, kļuvusi tāda kā patstāvīgāka.

—   Nu, kādas tev šoreiz atzīmes?— tēvs apjautājas Nadjai. Izrādās, ka, aizrāvusies ar suni un tā audzināšanu, viņa atstājusi novārtā skolas uzdevumus.— Liec aiz auss: ja arī turpmāk ar mācībām ies tikpat bēdīgi, no Cēzara būs jāšķiras . . .

Jāšķiras no Cēzara?! Tikai ne to! Cik briesmīgi draudi!

—   Goda vārds, labošos,— Nadja apsolās. Un tiešām — drīz liecībā parādās piecnieki. Arī tas ir Cēzara nopelns.

Cēzars ir jau pieaudzis suns. Tagad viņš uzņemts Osoaviahima[1] dienesta suņu audzētāju kluba uzskaitē. Armijas rezerve.

Arī Nadja ir izaugusi, uz viņas jakas atloka komjaunatnes nozīmīte.

Abu nešķiramo draugu treniņi ir ieguvuši citādu raksturu, un tagad tos vairs nevar saukt par bērnišķīgu rotaļu. Nadja kļuvusi par suņa treneri: viņa masē tam krūtis un lāpstiņas, lai izveidotos spēcīgāka muskulatūra, pēc tam ar basām kājām uzkāpj sunim uz pleciem — izmēģina, cik Cēzaram spēka. Stiprs un varens ir viņas Cēzars. Tēvs reiz stāstīja, ka zēnībā viņi tādā veidā mērojuši cits citam spēkus,— īsts vīrietis nečīkstēs, sakodīs zobus un izturēs. Tagad viņa šādi pārbauda Cēzaru — un arī tas neizdveš ne skaņas. Varbūt sunim šādi vingrinājumi ir pat patīkami, jo Nadja ir trausla meitene, ko vēl slaidāku vērš cieši sajoztā kleita; «lapsenes viduklis», kā saka tēvs. Viņa nav smaga, un kailās pēdas ir siltas un mīkstas. Arī Nadjai pašai tādas nodarbības iet pie sirds, jo suņa vilna piekļāvīgi glaužas pie kājām, radot patīkamu sajūtu, bet Cēzars saspringst un kļūst pavisam kluss.

Pagalmā, dārzā, kā ari pastaigās ārpus pilsētas — visur Nadja suni māca: «Lien, lien!»—«Skrien!»—«Soļos!»— «Klusu, stāvi!»—«Nesmilksti, klusu, ka tev saka!» Nadja necentās pārāk stingri ievērot instruktora norādījumus par to, ka pavēlēm jābūt īsām, bez liekiem vārdiem. Viņasprāt, Cēzars saprata visu, un tātad lieku vārdu nemaz nebija. Tāpēc viņa komandēja: «Lien, nesmilksti, klusu, klusu, Cēzar!» Vēlāk tas viss viņam noderēja, tāpat kā izturība (paldies, Nadja!), ko meitene bija ieaudzinājusi tālajās pastaigās un nopietnajos treniņos, kuru slodze tika pastāvīgi palielināta.

Pēc labi izpildītas pavēles Nadja suni vienmēr uzslavēja:— Labs, labs mans sunītis.— Un viņš saprata, Nadja par to bija pārliecināta.

Kāds gudrs cilvēks teicis, ka suns, tik ilgi dzīvodams cilvēkam līdzās — viņš taču kalpo cilvēkam jau gadu tūkstošiem —, iemantojis arī daļiņu cilvēka dvēseles. Cilvēki ir ļoti dažādi: vieglprātīgi un nopietni, gudri un aprobežoti, pateicīgi un tādi, kuri ātri aizmirst visu, kas viņiem labs darīts, nepateicīgi, vieniem sirds allaž atvērta jaunai mīlai, citi visu mūžu mīl vienu . . . Cēzars izveidojās par intelektuālu suni, kura mīlestība veltīta vienam konkrētam cilvēkam. Jo ari suņi ir visai atšķirīgi: vieglprātīgi, nikni, gudri, tādi, kas iemīl vienreiz, bet uz mūžu. Tā gadījās arī Cēzaram, bet varbūt par tādu viņu padarīja Nadjas mīlestība? Greizsirdīgs? Spilgti izteiktas īpašnieka tieksmes? Kaprīzs tāpat kā Nadežda? Šķiet, Cēzaram piemita visas šīs īpašības, un ar laiku tām vajadzēja izpausties.

—  Zini, tēt,— reiz Nadja pie galda paziņoja,— es iestājos milicijas paligbrigādē.

—  Oho!— tēvs iesaucās.— Tu esi kļuvusi varen apzinīga!

—   Kāpēc? Ko tas īsti nozīmē?— māte vaicāja.

—   Nu, lai būtu mazāk blēžu un huligānu . . .

—   Bez tevis jau miliči galā netiks . . .— tēvs norūca.

—  Un tev būs darīšana ar huligāniem? Tu dzīsies pakaļ visādiem neliešiem? Ķersi tos rokā? Pati?! Nē, nudien traks var kļūt!— māte šausminājās.

—   Ne jau es, bet Cēzars. Un par viņu tu vari neuztraukties.

—  Būs labi, māt,— tēvs atbalstīja Nadju,— tagad mēs varēsim naktīs gulēt mierīgi. Ja jau Nadja ķērusies klāt. . . Un Cēzars vismaz dīki netupēs mājās. Maizi velti neēdīs. Pareizi vien ir. Lai strādā!

3. NODAĻA

Cīņa uz malkas grēdas

It kā apstiprinot šo «Lai strādā!», Cēzara fizionomijā radās rēta, kaujas kristību zīmogs.

Kā jebkurš notikums jaunībā, šis gadījums spilgti iespiedies Nadjas atmiņā, vēl jo vairāk tāpēc, ka tas saistījās ar viņas pirmajām asajām izjūtām un arī ar pirmajiem patstāvīgajiem soļiem dzīvē. Notikuma centrā bija Cēzars.

— Manu mīļo, labo sunīt!— Pārbijusies līdz nāvei, viņa piespieda sev klāt Cēzara lielo, silto galvu, glaudīja to un skūpstīja. Un kurš viņas vietā neizbītos! Pa suņa purnu lēni tecēja asinis, viņš mirkšķināja un miedza acis, droši vien viņam stipri sāpēja . . .

Kas bija noticis?

Nadja un Cēzars atgriezās no pastaigas, viņiem abiem ļoti patika šie ilgie gājieni — cauri visai pilsētai, līdz nomalei, kur dzīvoja vecmāmuļa (viņa nomira īsi pirms kara). Mērojot ceļu turp un atpakaļ, abi draugi nogāja kilometrus desmit. Tas tik bija treniņš! Ne velti visi kā viens atzina: Cēzars ir ļoti izturīgs, muskuļots, stiegrainām kājām.

Pēkšņi viņi izdzirda kliedzienus, lamāšanos, sitienu troksni, dārdoņu.

Aiz sētas gāja vaļā īsta kauja. Pa gaisu lidoja smagas, zarainas pagales un koka kārtis. Kāds piedzēries huligāns bija ielīdis svešā pagalmā, uzrāpies uz malkas grēdas, ko saimnieks bija sagatavojis ziemai, un no turienes bombardēja ikvienu, kas parādījās tuvumā.

—   Neviens lai nenāk klāt! Nositīšu!— viņš sauca, tik tikko turēdamies kājās.

Neviens arī nedomāja viņam tuvoties, lai tup laimīgs uz malkas grēdas, bet, kad pagales kā šāviņi izārdīja zemi ap malkas grēdu, trāpīja mājas sienai, izdauzīja logu un nodarīja citus postījumus, tad jau vairs nebija iespējams mierīgi noskatīties un ļaut viņam plosīties — viņu vajadzēja savaldīt. Dauzoņa ar katru mirkli kļuva negantāks.

Notikuma vietā salasījās cilvēki, taču neviens neuzdrošinājās viņam tuvoties.

—   Pamēģiniet tik nākt klāt! Sašķaidīšu visus lupatu lēveros!

Pretīgs tips! Fizionomijā kā seskam, deguns smails, sariem apaugušie žokļi prasīt prasās pēc bārdasnaža, krekla apkakle saplēsta, puszābakiem purni atvērušies. Tādiem riebjas pat pieskarties!

Taču Nadja sastāv milicijas paligbrigādē, viņai ir jāiejaucas. Turklāt viņas Cēzaram tā būs prakse.

—  Tūlīt rāpies zeftiē!— viņa uzsauca skaņā balsī, turot Cēzaru aiz kakla siksnas.— Citādi uzlaidīšu suni!

—   Ha, ha, nu gan nobiedēji! Suns te neuzrāpsies!

—   Uzrāpsies!

Patiesību sakot, Nadja nemaz nebija tik droša, ka Cēzars var pārvarēt šādu «barjeru»: malkas grēda bija vismaz divus metrus augsta. Turklāt vēl šis piedzērušais tips … kā gāzīs ar pagali. . .

—   Cēzar, barjera! Uz priekšu! Fass!

Cēzars rāvās uz priekšu tā, ka zemes pikas pajuka uz visām pusēm, ausis bija pieglauztas, vilna uz skausta sacēlusies stāvus. Viņš palēcās un, dobji rūkdams, sāka rāpties augšup pa izsvaidīto pagaļu kaudzi, bet tūlīt iesmilkstēdamies atsprāga atpakaļ — smagā pagale bija trāpījusi viņam pa galvu. Par laimi, tas nebija tiešs trāpījums, bet, lidojot garām, šķila ar aso stūri ieplēsa dziļu brūci no mutes līdz pat ausij.

Bandīts uz malkas mežonīgi ierēcās, bet tad kāda roka no muguras satvēra to aiz skrandaino bikšu staras un vilka uz savu pusi. Huligāns mēģināja atbrīvoties, zaudēja līdzsvaru un, kūleņodams pa izsvaidīto malku, gāzās lejā, nokrītot tieši pie Cēzara un Nadjas kājām. Suns acumirklī piespieda viņu pie zemes. Bandīta terorisms bija beidzies.

Kad viņš piecēlās, no izaicinošās izturēšanās vairs nebija ne miņas. Pūlēdamies aizsargāties no suņa, krītot viņš aizklāja seju ar rokām, un suņa ilkņi tajās bija atstājuši savas pēdas. Abi asiņoja.

Nadja pielika kabatlakatiņu pie Cēzara brūces. Viss bija noticis tik strauji, tāpēc apjukusi viņa nezināja, kas tagad darāms. Pēkšņi kāda moža, jauneklīga balss aiz muguras teica:

—   Vai tad tā drīkst palaist suni! Tā jūs viņu drīz vien varat zaudēt! Sakiet paldies, ka viņš netrāpīja!

Nadja pagriezās. Jā, tas bija tas pats «ugunīgais gaišmatis».

—   A, tā esat jūs, mana daiļā princese!— Izrādījās, ka arī viņš ir pazinis Nadju. Laba atmiņa, nav ko teikt!— Bet tas nozīmē,— viņš pievērsa skatienu sunim, — ja nemaldos, šis ir tas pats atradenis, ko kādreiz jums dāvāju? Toreiz pat nepajautāju, kā jūs sauc.

—   Nadja . . . Nadežda.

Viņš bija tāds pats kā toreiz — mazliet ironisks, tikpat gaišiem matiem. Nadja atcerējās viņa runāšanas manieri ar neparastiem salīdzinājumiem un negaidītiem domu pavērsieniem, tāpēc klusēja. Labāk atkratīties no viņa . . .

Dievs vien zina kā būtu beigusies šī cīņa uz malkas grēdas, ja gaišmatis tik enerģiski nebūtu iejaucies. Nadja, protams, bija viņam pateicīga. Viņš apskatīja Cēzara brūci.

—   Nekas. Gan sadzīs. Bet citreiz tomēr nevajag tā blēņoties. Var iznākt pavisam bēdīgi. Skaidrs?

—   Skaidrs,— Nadja paklausīgi atbildēja. Visam, ko viņš teica, viņa bija spiesta piekrist.

Sataustījis suņa galvā pulsējošu dzīsliņu un to saspiedis, viņš asiņošanu gandrīz apturēja. Savādi — arī Cēzars pieņēma viņu kā kaut ko nenovēršamu un paklausīgi ļāva viņam darboties. Vai tiešām suns ko nojauta? Diez vai Cēzars šo cilvēku varēja atcerēties, jo kucēns toreiz vēl bija pārāk mazs, turklāt pagājis krietns laiks.

Cilvēki jau sāka izklīst. Tikai atsevišķi dīkdieņi, kas, izdzirduši troksni, bija atskrējuši uz šejieni, kārodami noskatīties bezmaksas izrādi, vēl turpināja spriedelēt par notikušo, apskatīja suni no visām pusēm, neskopojās ar padomiem. Aizturētais huligāns stāvēja, mīņādamies no vienas kājas uz otru, berzēdams sadauzītās vietas. Viņa žvingulis bija izgaisis. Viņam droši vien gribējās aizlavī- ties prom no šejienes, taču suņa klātbūtne viņu atturēja.

—  Tagad laidies teciņus vien,— gaišmatis viņu uzrunāja.

—   Uz kurieni?

—   Uz aptieku uzlikt kompreses. Vai pavadīsim?

—   Protams!— Nadja atsaucās.

Cēzars pavadīja aizturēto līdz milicijas nodaļai pēc visiem sargdienesta likumiem. Pretimnācēji apstājās, noskatījās viņiem pakaļ un nogrozīja galvu: «Iekriti, putniņ …»

Vai kādam varēja ienākt prātā, ka šī nejaušā satikšanās būs ilgu un liktenīgu attiecību sākums un izraisīs veselu virkni likstu un nelaimju, ka šiem diviem tik dažādiem radījumiem — cilvēkam un sunim — būs lemts sastapties vēl vismaz reizes piecas!

—   Nopietns kļuvis, personība,— teica Nadjas jaunais (vai senais?) paziņa, atzinīgi paskatīdamies uz Cēzaru. — Esi iemācījusies audzināt, tas ir labi. . .

—  Ak šausmas, cik nikns viņš kļuvis! Nesen mums viņa dēļ sanāca tādas nepatikšanas . . . Bet jums taču arī ir suns?— Nadja atcerējās toreizējo sarunu vilcienā un gaišmatainā puiša paziņas atzinīgo žestu «uz goda!».

Puisis acumirklī kļuva nopietnāks, atbildot pat viņa balss pārvērtās:

—   Diemžēl — bija. īss ir suņa mūžs . . .

Abi apklusa, un Nadja neviļus nodomāja: «Viņš ir labs.»

Tātad iznācis tā, ka Nadjai ir suns, viņam — ne. Bet šis puisis taču bija palīdzējis Nadjai kļūt par suņa īpašnieci. Tagad dod kaut vai Cēzaru viņam atpakaļ, jo Cēzars savā ziņā ir viņa suns . . .

—  Jūs teicāt, ka Cēzara dēļ esat piedzīvojusi nepatikšanas. Kas tad notika?

—  Ak šausmas, tas jau ir vesels stāsts,— Nadja atdzīvojās.

4. NODAĻA

Ķirurģija Cēzara manierē

jeb zobārsta krēsls ielenkumā

—  Atklāti sakot, toreiz paši bijām vainīgi, neizdomājām visu, kā nākas, bijām pavirši. Mums bija gan laiks zināt, ka aitu suns ir aitu suns, nevis teļš. Bet, runājot par Cēzaru, jāteic, ka vispār viņš jau sāka parādīt raksturu,— Nadja stāstīja.

Mājā notika kapitālremonts. Nadja atradās skolā, tēvs darbā. Mātei bija kaut kas nokārtojams pilsētā.

Parasti Cēzars brīvi staigāja pa visu māju, neviens viņu neierobežoja. Bet tagad te strādāja krāsotāji, namdari un jumiķi. Arī piesiet suni negribējās, jo tad viņš briesmīgi rietu un pat kauktu. Tas traucētu citu māju iedzīvotājus. Tad mātei ienāca prātā doma aizvest suni pie kaimiņiem, jo te tikpat nebija ko sargāt, visas durvis vaļā, staigā sveši cilvēki, suns viņiem tikai maisītos pa kājām.

Kaimiņš bija zobārsts protēzists, kas pieņēma klientus mājās. Viņš labi pazina Cēzaru un Cēzars viņu. Satiekoties uz ielas, abi vienmēr draudzīgi sasveicinājās, jo kaimiņš mīlēja dzīvniekus, bet četrkājainie instinktīvi to jūt un paši tiecas pie cilvēkiem, kas pret viņiem labvēlīgi.

Dakteris tobrīd pieņēma pacientus. Viens slimnieks sēdēja zobārsta krēslā, bet otrs ar pārsietu vaigu, krekšķē- dams no sāpēm, gaidīja savu kārtu.

—   Vai jums nebūs nekas pretī, ja atstāšu Cēzaru šeit?— Jeļena Vladimirovna vaicāja kaimiņam, kas bija iznācis priekštelpā viņai pretī. Rokā viņš turēja knaibles, jo bija sagatavojies pacientam izraut zobu.

—   Protams, protams, Cēzars taču ir mans draugs. Lai pasēž tepat.

Draugs gan, bet līdz zināmam laikam. Suņiem ir pašiem savi priekšstati par pienākumu un pieklājību. Un, tikko saimniece bija nozudusi aiz durvīm, Cēzars klusu piecēlās un nostājās pie tām, pēc tam nogūlās uz gumijas paklājiņa pie sliekšņa, tā nepārprotami likdams saprast, ka kopš šī brīža telpā galvenais noteicējs ir viņš.

Tā vēl nebūtu nekāda nelaime, bet pēkšņi no kabineta atskanēja izmisīgs brēciens. Vilna uz suņa muguras acumirklī sacēlās stāvus, un, aizmirsis savu sākotnējo apņemšanos nevienu neizlaist no dzīvokļa, Cēzars strauji metās uz kabinetu.

Slimnieks, kas gaidīja savu kārtu, nozuda kā vēja pūsts. Ar ķepu atgrūdis kabineta durvis, Cēzars apstājās uz sliekšņa. Izveidojās muļķīga, smieklīga situācija.

Slimnieks sēdēja plaši atplestu muti. Ārsts sastinga ar knaiblēm rokā. Abi nekustējās (te tev nu bija «draugi»!). Pacientam žokli lauž sāpes, nervs pulsējoši smeldz, dauza kā ar āmuru, bet nedrīkst kustināt ne rokas, ne kājas. Tikko pagrozies, suns draudoši ierūcas.

Situācija — nu tieši kā slavenajā Cehova stāstā «Ķirurģija». Arī tur feldšeris ilgi rāva diakonam zobu. Sinī gadījumā gan nerāva, bet beigas nevarēja sagaidīt. Modrais suns nostājies sardzē kā kareivis, gluži kā nohipnotizējis, vairs ne uz priekšu, ne atpakaļ.

Sunim droši vien bija vislabākie nodomi: viņš centās pasargāt to, kurš bija kliedzis. Taču suņa saprašana diemžēl ne vienmēr saskan ar cilvēka izpratni.

Ārsts velti mēģināja dzīvnieku pierunāt:

— Nu, Cēzar … nu ļauj mums strādāt. . sunīt, draudziņ!

«Draudziņš» bija nepielūdzams. Runāt viņš gan atļāva, bet rīkoties ne.

Tāda bija situācija zobārsta kabinetā, kad Jeļena Vladi- mirovna ieradās pēc Cēzara. Nē, bija pat sliktāk: visi trīs cilvēki ar Cēzara «svētību» bija pārvērtušies sālsstabos, kādi aprakstīti Bībeles leģendā. Nesalīdzināmi labāk par citiem jutās Cēzars: ieraudzījis saimnieci, viņš tūlīt pameta savu posteni, no prieka sāka luncināt asti un vispār laikam uzskatīja, ka viss ir gluži normāli, bet, ja kādam bijuši ļauni nodomi, tam viņš stājies ceļā, tāpēc, iespējams, gaidīja pat uzslavu par savu modrību.

Pēc šī notikuma attiecības kaimiņu starpā bija sabojātas uz ilgu laiku. Klīda pat baumas, ka daži agrākie klienti sākuši no zobārsta vairīties — ja nu pēkšņi vēl kādam jāpiedzīvo kas līdzīgs, dievs pasarg! Tad jau labāk iet uz poliklīniku . . . Turklāt jāpiebilst, ka driz pēc aprakstītā gadījuma Cēzars, kaķi tramdīdams, zobārstu nejauši iegāza dubļu peļķē: straujajā skrējienā kaimiņš trāpījās ceļā un paklupa. Tāpēc saprotamas izjūtas, kas pārņēma zobārstu, ieraugot Cēzaru.

5. NODAĻA

Kas viņam noticis?

Tagad, kad pagājis tik daudz gadu un pagātnē palikuši daudzi svarīgāki notikumi, šo gadījumu var atcerēties ar smaidu. Viss, kas saistīts ar bezrūpīgajām pirmskara dienām, tagad šķita patīkams un sirdij tuvs. Zēl, ka sagaidītāju vidū nebija zobārsta, varētu kopā pasmieties, bet viņš vēl sveiks Cēzaru un tā pavadoni.

—   Tu, protams, pārnakšņosi pie mums,— Nadjas tēvs teica seržantam.— Tavs dzīvoklis uzlidojuma laikā ir sagrauts.

—   Ja jums nav iebildumu . . .

—   Par to nemaz nav ko runāt,— iejaucās Jeļena Vladi- mirovna.— Ejam tik taisnā ceļā uz mājām! Galds sen ir klāts. Nadja šorīt jau pirms saules ir kājās, gatavojās tevi sagaidīt. Tikko uzzinājām, ka tu atgriezīsies, mūsmājās visi pulksteņi sāka iet lēnāk un daudz kas vairs nebija tā, kā vajag . . .

—   Mamma!

Nadja pagrieza galvu sāņus, lai slēptu nodevīgo sārtumu, kas sakāpa vaigos. Aleksejs izlikās, ka nav mājienu sapratis.

—   Man ir mašīna,— tēvs teica.— Varam arī braukt. Vai varbūt tu gribi iet kājām un apskatīt pilsētu? Nav jau tālu. Droši vien esi noilgojies pēc dzimtās vietas . . .

—   Kājām! Tikai kājām!

Viņi devās ceļā. Aleksejs kā izsalcis kāri skatījās apkārt, fiksēdams apziņā pārmaiņas, kas notikušas pilsētas ainavā. Tās galvenokārt bija saistītas ar smago okupācijas laiku, kad te atradās ienaidnieka karaspēks. Tas bija uzturējies šeit šķietami neilgu laiku, bet cik daudz sagrāvis, piegānījis un sariebis!

Stepans Nikolajevičs rādīja un stāstīja: te atradusies vācu komandantūra,— vai neesi aizmirsis? Partizāni to uzspridzināja. Bet tur bija policijas pārvalde un gestapo, droši vien arī tās nekad nepagaisīs no atmiņas . . .

—   Atceries, kā mēs te . . .

—   Kā lai neatceras!— atsaucās Aleksejs.

Gestapo. . . Šķiet, nekā briesmīgāka vēsture nav pieredzējusi. Gājēju sejas atkal kļuva nopietnas, Nadja salīgi nodrebinājās. Kā viņa toreiz bija izturējusi?! Mammai taisnība: baismīgi to atcerēties, pat tagad vēl pārņem šausmas, kaut viss pagājis un nekad, nekad vairs neatkārtosies! Paldies draugiem, Aleksejam un viņa biedriem. Arī Cēzaram jāsaka paldies, jo viņš. .. Viņa atkal pastiepa roku uz Cēzara pusi, gribēja to glaudīt un murcīt vēl un vēl . . .

Cēzars soļoja kā cilvēks. Labais, gudrais suns! Vai viņš apjēdza, cik svinīgs šis brīdis? Taču diez vai noslēpumaini skanošo vārdu «demobilizācija» viņa smadzenes spēja atšifrēt. Turklāt suns nekad netiek «demobilizēts», viņš kalpo visu mūžu, kamēr vien spēj kustēt. Varbūt mainās vienīgi vieta un uzdevums, mērķis, reizēm saimnieks, bet suns paliek sev uzticīgs līdz pēdējai dieniņai; tāds ir viņa dzīves uzdevums.

Arī Cēzars skatījās apkārt un brīžam papurināja galvu. Varbūt viņam tāpat uzmācās atmiņas? Ja viņš prastu runāt, droši vien tagad sacītu: «Pa šo ceļu mēs gājām uz mācību laukumu . . . Bet šinī vietā mēs reiz sastapām kaķi. Es metos tam pakaļ, bet pēc tam dabūju no saimnieces pamatīgu brāzienu …» Tā vien izskatījās, ka senās vietas viņš nav aizmirsis — taisnā ceļā droši devās uz savām agrākajām mājām un veda sev līdzi cilvēkus.

Te pēkšņi — kas viņam notika? Suns spēji apstājās, tā ka Nadjas tēvs un māte, kuri gāja aiz muguras, uzgrūdās viņam virsū. Cēzars, ostīdams zemi viņiem pie kājām, sāka nemierīgi grozīties un skaļi elpoja caur degunu. Nadja mēģināja viņu vilkt sev līdzi, bet suns nekustējās ne no vietas. Turējās kā pielīmēts! Apgriezās riņķī un atkal saspringti ostīja zemi. Ko viņš te sajuta?

—   Kas viņam lēcies?— jautāja Stepans Nikolajevičs.

—   Nekā nesaprotu . . . Cēzar, blakus!

Cēzars nepaklausīja. Vienmēr disciplinētais, uzticamais un drošais suns, kas allaž bija strādājis kā labi noregulēts mehānisms, allaž bijis labas uzvedības etalons, tagad, šķiet, nevienu nedz redzēja, nedz dzirdēja. Itin kā piepeši būtu kļuvis kurls un akls un spētu vairs tikai saost. Un kāds viņš izskatījās! Vilna uz skausta un muguras sacēlusies stāvus, augums sasprindzis, gatavs lēcienam. Nav gan pieredzēts, ka deguns viņu būtu pievīlis, bet ko viņš varēja saost šeit — savas dzimtās pilsētas ielā, turklāt pēc vairāku gadu prombūtnes?

—   Cēzar, nu pietiks, ejam!— Aleksejs teica.

—   Cēzar! Klausīsi vai ne?— kaprīzā balstiņā iesaucās Nadja. Viņa atcerējās, kā pirms gadiem bija Cēzaru apmācījusi.

Pavada nostiepās, kaklasiksna iegriezās kaklā — te tev nu bija paklausība! Neizprotama niknuma pārņemts, pārvērties līdz nepazīšanai, suns no visa spēka rāvās sāņus. Un kas viņam par spēku! Viņu pat vīrietim būtu grūti noturēt, kur nu vēl meitenei.

—   Cēzar, paliec tak mierā . . .

—   Padod man pavadu, viņam jau siksnas āķis taisās vajā,— teica Aleksejs, pastiepdams roku. Taču bija jau par vēlu.

Cēzars strauji metās uz priekšu, āķis norāvās no cilpas — suns bija brīvs. Tas viņam acīmredzot ari bija vajadzīgs, jo, neatskatīdamies • un neklausīdams saucieniem, neatraudams degunu no zemes, viņš lēkšoja prom pavisam citā virzienā. Aiz ielas stūra vēl pazibēja kuplā aste — un suņa vairs nebija.

—   Kas viņam notika?— Jeļena Vladimirovna sasita plaukstas. Nadja apjukusi skatījās te uz Alekseju, te tēvu, te atkal uz Alekseju un pavadu, kas bija palikusi rokā.

Varbūt kaķis? Cēzars jau sen atradinājies skriet pakaļ kaķiem. Nav vairs nekāds kucēns, bet nopietns dienesta suns, kas izgājis lielo skolu — gan teoriju, gan praksi. Varbūt iedarbojies kāds cits instinkts? Taču tuvumā nebija manāms neviens suns. Un svešu suņu trenkāšana nemaz nebija Cēzaram raksturīga.

Aleksejs metās sunim pa pēdām, Nadja viņam sekoja. Meitenes vecāki palika uz ielas stūra. Pēc brītiņa abi jaunieši aizelsušies atgriezās.

—   Nu, vai Cēzara nav?

—   Kā ūdenī iekritis! Neko nesaprotu.

Aleksejs noņēma laiviņu, noslaucīja norasojušo pieri, tad atkal uzlika to uz sava linukrāsas cekula. Viņš bija saniknots, bet centās saglabāt aukstasinību. Cēzars bija pievīlis savu draugu.

—   Gan atgriezīsies, kur tad šis paliks,— Stepans Nikolajevičs mierināja.— Suņaudzētāju pilsētā pagaidām trūkst, nav kas ar to nodarbojas. Tādēļ vari neuztraukties. Un diez vai suns var pazust. Kaut gan vispār nepatīkami: kas par velna būšanu! Viņam vajadzēja priecāties, ka atkal nokļuvis pie savējiem . . .

—   Varbūt viņš aizskrēja uz mājām?— Nadja izteica minējumu.— Atcerieties, reiz viņš, vēl kucēns būdams, arī aizskrēja, bet vēlāk atgriezās.

—   Var jau būt! Izmetīs līkumu — un uz mājām.

Visi pieķērās šādai iespējai. Tagad četru gājēju domas koncentrējās ap Cēzaru (uzdevis gan miklu!), un atlikušo ceļa gabalu lidz mājām viņi nogāja raitā soli. Taču — ak vai!— Cēzara mājās nebija.

— Sagribēsies ēst, tad atskries. Viņam ari radusies vēlēšanās izbaudīt mazliet brīvības, citādi mūžīgi pavada vien,— Stepans Nikolajevičs mēģināja jokot, taču tas bija vājš mierinājums.

Kas bija noticis ar suni? Kurp viņš aizskrēja? Kāpēc pēkšņi vairs neklausīja, bet, kad viņu gribēja aizturēt, viņam pat vilna sacēlās stāvus? Dienesta suņu uzvedībā tā ir nenormāla parādība . . .

6. NODAĻA

Kas viņam noticis?

(Pirms pieciem gadiem)

Kaut kas līdzīgs agrāk bija noticis tikai vienu reizi.

. . .Kas gan bija gadījies viņas uzticīgajam, neuzpērka- majam un vienmēr paklausīgajam gudriniekam Cēzaram? Tā bija pirmā reize, kad izpaudās viņa griba, viņa personiskā, tīri subjektīvā attieksme pret notikumiem. Arī toreiz Nadja lauzīja galvu, līdz beidzot viss noskaidrojās. Tomēr līdz galam, līdz pašām suņa dvēseles dzīlēm (būsim tik drosmīgi un lietosim šo terminu) viņa toreiz netika.

Ja jūs nekad neesat audzinājis suni, neesat gājis ar viņu uz mācību laukumu, neesat nodibinājis ar viņu jo dienas jo ciešāku kontaktu, neesat ieguvis suņa labvēlību, tādas simpātijas, kas pārtop draudzībā, tik spēcīgās un noturīgās jūtās, kādas nav nemaz tik bieži vērojamas cilvēku attiecībās; ja jūs praksē neesat mēģinājuši izprast šo attiecību neaprakstāmo jaukumu, jums, protams, būs grūti saprast, ko izjūt suņa īpašnieks, audzinātājs, kad tas savu četrkājaino draugu ved uz pirmo nopietno pārbaudījumu.

Iespējams — atkārtoju, ja jums tas viss ir svešs,— šāda aizraušanās varētu likties dīvaina. Tomēr nekā dīvaina tur nav, ar suņa audzēšanu un mācīšanu tagad nodarbojas daudzi.

Cēzars jau bija iegājis savā trešajā dzīves gadā. Tas ir suņa brieduma laiks. Tad viņam jāsaņem atestāts jeb diploms — dokuments, kas apliecinātu viņa prātu, labo audzināšanu un kvalitatīvu sunisku izglītību.

Nav nemaz tik vienkārši kļūt par labu dienesta suni un iekarot stingro vērtētāju un suņu speciālistu atzinību un cieņu. Te iespējami gaužām nepatīkami pārsteigumi.

Nadja pati vēl bija gan audzināma, gan slīpējama, bet viņas aizrautība un sirds degsme bija ko vērta! Pēc Nadjas draugu un paziņu domām, Cēzars jau bija teicams dienesta suns. Meiteni pat apskauda. Viņu uzmundrināja. Tāpēc kāds toreiz noticis atgadījums šķita vēl jo dīvaināks un satraucošāks.

Suņu pārbaudījumos, protams, nav ne skolas solu, ne tāfeles, krīta, tintes, globusu, nedz arī burtnīcu. Ir laukums, reizēm slēgts vai iežogots, lai eksaminējamais nejauši neiedomātos sadot kādam dīkdienim skatītājam vai garāmgājējam sutu. Pret «skolniekiem» te nepieciešama visai nopietna un uzmanīga attieksme — nenāc par tuvu!

Patiesību sakot, šis «nenāc par tuvu!» bija viss Cēzara eksāmens. Viņam vajadzēja parādīt, kā viņš prot sargāt saimnieka mantu un cik liela ir viņa bezbailība sargpostenī.

Atcerēsimies, ka psihes noturību, vispār nervu sistēmas stiprību pārbauda ne tikai cilvēki suņiem. Reizēm notiek arī otrādi. . .

Taču mēs esam mazliet aizsteigušies notikumiem priekšā. Pārbaudījumos Cēzaram bija trešais kārtas numurs, pirms viņa tika eksaminēti divi suņi. Pirmais — skaists bokseris — visu izdarīja teicami. Viņš tik sparīgi uzklupa biezā, vatētā apģērbā ietērptam cilvēkam, ka tas, lai nenotiktu nelaime, pats nevilcinādamies nokrita gar zemi un tā gulēja ar seju uz leju, kamēr strupdeguni aizvilka prom no viņa.

—   Vai jūs viņu turat?— gulētājs jautāja.

—   Turam, turam . . .

Bokseris neganti rūca un šķieda siekalas. Ja tāds sagrābs, nebūs nekādi joki. Boksera tvēriens bija jūtams pat cauri vatētajam apģērbam, lai gan tas nostepēts vismaz divu pirkstu biezumā. Un siekalas — vesela peļķe! Bokseri vispār daudz siekalojas savu īpatnējo lūpu veidojuma dēļ.

Bokserim žūrijas komisija veikli salika augstākās atzīmes un atlaida.

Nākamais dalībnieks bija aitu suns. Un līdz ar to sākās arī Nadjas uztraukums un bailes. Kad redzi niknu suni pārvēršamies rāmā jērā, gribot negribot sāc šaubīties par visu.

Suņa īpašniece savu audzēkni nemīlēja, suns mājās tika uzskatīts par nevajadzīgu un lieku nastu, lai gan tam bija slavens vārds — Mikijs. Tas bieži tika sists, tāpēc bija izveidojies par niknu radījumu, kas cilvēkam neuzticējās. Taču šoreiz …

To gan nevar saukt par drosmi. Niknums, negantums ne vienmēr ir stingra, stabila dvēseles stāvokļa pazīme, nedz arī liecība, ka uz suni var pilnīgi droši paļauties. Mikijs savā pavadā plosījās līdz tam brīdim, kamēr viņam droši un apņēmīgi tuvojās «svešas mantas tīkotājs»; tad suns nolaida asti un bez cīņas ne tikai atdeva to, kas viņam uzdots sargāt, bet, šķiet, bija pat ar mieru ļaut, lai dara ar viņu, ko grib. Suns no tālākās pārbaudes tika izslēgts. Suņa saimniece piesarka, kā saules dūrienu dabūjusi (nabaga Mikijs, vēlāk viņam šī notikuma sekas noteikti būs jāizbauda uz savas ādas!), un ar to Mikija karjera bija beigusies. Viņu bija piemeklējis daudzu tādu dzīvnieku liktenis, kurus sākumā sabojā vienās mājās un kuri pēc tam pāriet no saimnieka pie saimnieka, līdz kaut kur beidz savu nelaimīgo dzīvesceļu.

Nē, Cēzara dzīve nepavisam nebija tāda kā grūtdienim Mikijam. Un tomēr — kā lai neuztraucas? Kad Nadja izveda savu mīļo Cēzaru laukuma vidū, viņai tik ļoti svila vaigi un ausis, ka tās atgādināja ziedošās peonijas māmuļas dārzā. Malā pie galdiņiem nogaidošā klusumā, kas nevēstīja nekā laba, sēdēja žūrijas komisijas locekļi, visapkārt pieklājīgā attālumā aiz virves nožogojuma drūzmējās skatītāji. Suņu pārbaude bija publiska un notika pilsētas nomalē. Tas bija kārtējais pasākums un reizē arī propaganda.

Cēzaram šie apstākļi jau bija pazīstami. Paluncinājis asti, viņš it kā nomierināja Nadju: «Neuztraucies, viss būs labi, vai es kāds nejēga, vai?»

Izskatījās, ka sunim taisnība, bet kurš gan ir pasargāts no nejaušības? Pārbaudījumos taču notiek visādi, un gadījums ar Mikiju bija tam skaidrs apliecinājums. Arī pašai Nadjai, ko tur liegties, dažkārt bija gadījies tāpat. . .

Viņa nolika savas mantiņas un pati atgāja malā, pavēlēdama Cēzaram:

— Sargā!

Cēzars nesāka draudoši riet kā Mikijs un nikni neizplūda siekalās kā bokseris. Viņš gaidīja.

«Labi, Cēzar, labi. domās Nadja viņu uzmundrināja, stāvēdama maliņā, kur pēc noteikumiem vajadzēja atrasties pārbaudāmā dzīvnieka dresētājam.

«Suns labi ņem,»— tā instruktori parasti bija teikuši par Cēzaru un parādījuši halātu: tajā pēc viņa grābiena bija redzami caurumi, suņa balto ilkņu pēdas. Un, ja tagad kāds apgalvotu, ka Cēzars spējīgs nobīties, uzvesties kā tūļa vai kā teļš, tas izraisītu tikai ironiskus smieklus.

Arī šoreiz pārbaude beidzās ar smiekliem, bet kādiem smiekliem! Kad laukuma pretējā pusē parādījās cilvēks vatētajā apģērbā un kapuci galvā, Cēzars vairs neblenza apkārt, bet ieurbās ar acīm nosacītajā pretiniekā. . . nosacītajā, protams, tiem cilvēkiem, kas pakļāvuši viņu šai pārbaudei, tikai ne viņam — Cēzaram. Viņam viss bija jāņem nopietni.

Sākumā tā arī notika. Sunī acumirklī uzliesmoja dusmas, viņa galvā it kā iedarbojās kāds mehānisms — spēcīgi ierunājās senais paradums sargāt saimnieka mantu, paradums, kas ar dresēšanu daudzkārt aktivizēts un nostiprināts. Viņš nostiepa pavadu, pēc tam mazliet atkāpās, it kā gatavotos lēcienam. Cilvēks vatētajā apģērbā nāca arvien tuvāk. Cēzars brīdinoši ierūcās, skaņa šķita nākam dziļi no rīkles … Ko viņš tagad darīs? Un pēkšņi — kas tad tas? Nadja neticēja savām acīm: Cēzars negaidot nomierinājās tikpat ātri, kā bija satraucies, un labsirdīgi paluncināja asti. Cilvēks vatenī piegāja, noliecās un paņēma sargājamo saini. Viss Cēzara izskats, fizionomijā pauda labsirdību. Suns it kā teica: «Lūdzu, ja tev vajag, ņem. Man nav žēl…»

Te tev nu bija niknais dienesta suns Cēzars! Te nu bija «labi ņem»! Neveikla situācija. . . Pagriezušies pret Nadju, žūrijas komisijas locekļi neizpratnē jautājoši paraustīja plecus: kāpēc viņa atvedusi nesagatavotu suni? Nadja bija tuvu asarām. Kā Cēzars viņu apkaunojis! Pats kļuvis par apsmieklu un viņu apkaunojis! Cilvēks vatenī noliecās, sāka glaudīt suni un sarunāties ar viņu, un, iedomājieties, Cēzars to viņam atļāva. Tā jau var pienākt jebkurš huligāns, zaglis un bandīts, paņemt, ko sirds vēlas,— un suns par to vēl priecāsies!

Tomēr vēl nesen Cēzars bija bijis pavisam drosmīgs — tas notika pie malkas grēdas, kur viņš guva pat ievainojumu. Tad viņš izturējās kā īsts, bezbailīgs un uzticams cīnītājs. Un notikums ar zobārstu!

Kas tur tik jautri smejas? Kapuce tiek atmesta atpakaļ, un Nadjas priekšā parādās smaidošā, mazliet sasārtusī Alekseja seja. Jā, jā, tas pats Aleksejs Beļaņins. Vienreizēji! Kur viņš te gadījies? Viņš vienmēr parādās, kad viņu negaida . . . Un cik apmierināts!

Aleksejs bija pārbraucis mājās no studentu prakses (viņš beidza institūtu), ieradies ciemos pie Nadjas, bet tur viņam paziņoja, ka meitene aizgājusi līdzi Cēzaram uz eksāmeniem. Viņš nekavējoties devās uz turieni. Tieši tobrīd eksaminētāji uzaicināja kādu, kas vēlas pārbaudīt suņa prasmi, un Aleksejs, daudz negudrodams, uzvilka vateni un kapuci. Vai Cēzars viņam kodīs? Aleksejs par suni nešaubījās, bet vai tad var palaist garām izdevību izklaidēties. Matemātikas eksāmenos taču dažreiz uzdod uzdevumus, kurus nav iespējams atrisināt. Viņš nebija kļūdījies — rezultāts iznāca ļoti amizants . ..

Amizants? Viņš uzskata, ka amizants?! Bet izgāšanās komisijas priekšā? Un tas, ko pārdzīvoja viņa, Nadja? Tagad viņa bija gatava Alekseju saplosīt gabalos (Cēzara vietā, kurš atteicās to darīt!) . . . Kā nu var tā jokot! Nadjas un Alekseja tikšanās šoreiz nebija iznākusi gluži tāda, kādu abi vēlētos.

Vienīgi Cēzars neko nesaprata un nevainīgi luncināja kuplo asti. Viņa purns smaidīja. Ir nu gan pretīgs purns! Tāds pats stulbenis kā viņa draugs Aļoša!

Bet vai suns varēja izturēties citādi?

Pavisam apmierināts bija arī jokdaris Aleksejs. Viņu nespēja apbēdināt pat Nadjas izturēšanās: viņa uzmeta lūpu un neskatījās uz viņa pusi.

—  Atļaujiet, es saku, pamēģināt, vai viņš mani pazīs vai ne?— Aleksejs atkārtoja, paskaidrodams savu rīcību.— Un pazina, draugs uzreiz pazina! Maskēšanās nelīdzēja, viņu neapmānīsi vis! Kā pastiepa degunu, tā — cauri. ..

—  Atmiņa viņiem ir laba,— teica instruktors, kas vadīja suņu pārbaudi.— Ilgi atceras. Gan labu, gan ļaunu . .. Varbūt atkārtosim?

Viņš ilgi ieklausījās Alekseja un Nadjas sarunā, kamēr noskaidroja, kas noticis. Un tad noteikti nostājās suņa pusē.

Tagad nevienam nebija šaubu, ka pārbaude jāatkārto. Tā bija paredzēts arī instrukcijā: suņa niknuma pārbaudē nedrīkst izmantot cilvēku, kuru suns pazīst. Tad viņš nereaģēs, kā nākas.

Taču Cēzaram šodien nepavisam neveicās. Viss sākās no gala, vienīgi ar to atšķirību, ka tagad viņa pretinieks bija kāds cits, tiesa gan, tajā pašā vatētajā apģērbā ar kapuci. Pirmajā brīdī Cēzars uzvedās priekšzīmīgi: uzbruka nācējam ar tādu niknumu, ka tas uzskatīja par labāku pēc iespējas ātrāk nokrist pie zemes vai arī neizturēja triecienu, kad suns lēca viņam virsū un ar savu smagumu viņu apgāza. Tālāk pēc instrukcijas paredzēts, ka Cēzars nekādā ziņā nedrīkst ļaut tam piecelties, bet viņam jāsagaida «savējais», tas ir, Nadja, lai pēc visiem likumiem nodotu aizturēto (kā toreiz aizveda to huligānu uz miliciju). Cēzars apostīja upuri un pēkšņi, nez par ko iepriecināts, sāka bikstīt guļošo ar degunu, it kā uzaicinādams: «Celies taču augšā! Celies, ko tu gaidi! Es tevi neaiztikšu, nebaidies!»

Upuris piecēlās un nopurināja apģērbu . . . Nudien likās, ka Cēzara vietā ir pavisam cits suns. Vai atradies vēl viens «Aleksejs»?

Kas tā sunim par «superpieklājību»: aprēja, nogāza gar zemi, tik tikko nesakoda, pamatīgi nobaidīja, bet pēc tam pats laipni uzaicina celties augšā un it kā pat atvainojas . . . Varbūt viņam jau izveidojies reflekss pret kapuci? Nevēlama sakarība, kā saka dresētāji? Tā reizēm notiek, ja cilvēki pietiekami nopietni neķeras pie dzīvnieku apmācīšanas, neņem vērā viņu psiholoģijas sīkākās nianses. Tagad arī Aleksejs uz notiekošo skatījās pārsteigumā pavērtu muti. Te kaut kas nebija kārtībā.

Droši vien brīnījās arī Cēzara jaunais «eksaminators»— nevienam nepazīstams jauneklis. Viņš vairs nesmaidīja, līdzko saprata, ka iznācis slikti, Cēzars izblamējies un netiešs iemesls tam ir viņš — asu izjūtu cienītājs. No vienas puses, viņam glaimoja, ka Cēzars viņam parādījis tādu uzticību un simpātijas, bet no otras . . .

Ja zobu dakteris būtu redzējis šo ainu, kā viņš gavilētu! Ahā, viņš teiktu, te nu bija jūsu gudrais Cēzars! Tā viņam, ļaužu baidītājam, arī vajag! Kur nevajag, tur šis ir varens, bet, kur vajag,— krūmos iekšā!

—   Vai jūs neesat agrāk ar viņu kaut kur ticies? Viņš jūs nepazīst?— vaicāja druknais plikpauris, žūrijas komisijas priekšsēdētājs, bijušais karavīrs. Arī viņu ieinteresēja suņa izturēšanās. Jau pirms pārbaudes Cēzars tika minēts kā iespējamais pretendents uz zelta medaļu un pirmo vietu. Ik pa brīdim priekšsēdētājs noņēma burau- dekla cepuri, izvilka mutautu un noslaucīja sviedrus no pieres, jo diena bija karsta. No vienas puses, viņu jau sen nomāca šī ieilgusi procedūra, un viņš bija ar mieru to ātrāk beigt, tomēr, no otras puses, nedrīkstēja tik viegli to palaist. Arī te bija savas nianses!

—   Tātad jūs nepazīstat šo suni?— viņš atkārtoja.

—   Nē, laikam ne,— puisis atbildēja,— nezinu . . .

Viņam droši vien bija taisnība. Ja viņi būtu tikušies

kaut reizi, Nadja to zinātu. Ak, ja varētu pajautāt pašam Cēzaram!

Varbūt suns guvis nervu traumu toreiz, kad nokļuva suņu krātiņā? Nervu šoku! Tā taču arī mēdz būt. Nadja pieķērās šai domai. Jā, jā, tā droši vien būs! Par šo gadījumu, kas notika neilgi pirms suņu pārbaudes, mums noteikti jāpastāsta, jo, lai gan Cēzara biogrāfijā tā bija tīrā nejaušība, tomēr sekas tai varēja būt.

7. NODAĻA

Suņu krātiņā

(Cēzara mācība)

Jebkurai parādībai, kā māca materiālistiskā filozofija, ir savs izskaidrojums, un jebkurai dzīvnieka, tāpat kā tā aizbildņa — cilvēka, rīcībai, protams, labi pameklējot, var atrast attaisnojumu. Attaisnojums noteikti bija ari Cēzaram, citādi viņš — spēcīgs, pietiekami uztrenēts dienesta suns ar lieliskiem zobiem — nebūtu nokļuvis suņu sportā.

Kucēniem visi cilvēki, vispār visas būtnes ap viņu šķiet vienādi labas. Viņš nācis pasaulē, lai dzīvotu, un, tikko viņam atveras acis, viņš nolūkojas uz apkārtējām būtnēm, būdams pilnīgi pārliecināts, ka visus, ar ko viņš saskaras, apsēdusi viena doma — tie grib palīdzēt viņam dzīvot. Jo citādi — kāpēc lai viņš būtu dzimis?

Pirmās nopietnās nepatikšanas Cēzaram gadījās toreiz, kad viņš bija palicis uz putekļaina ceļa viens, ar tukšu vēderu, kas bija tā ierāvies, it kā kucēnam ritenis būtu pārbraucis pāri. Bet arī tad atradās labs cilvēks, kas viņu pievāca un parūpējās par nabaga bāreni. Tā kucēns atrada pajumti — Nadjas mājas.

Tur viņu sagaidīja kārtējais pārbaudījums runča Apelsīna izskatā. Tas nu gan bija kašķīgs runcis, laikam jau viņi visi ir tādi! Līdz šim būdams vienīgais pilntiesīgais valdnieks mājās, šis egoists un kauslis nekādi negribēja samierināties ar to, ka te pēkšņi nez no kurienes uzradies kāds neveikls, nevarīgs lempis ar strupu degunu un tam visi nepārprotami dod priekšroku. Apelsīns tūlīt devās cīņā pret tādu netaisnību, un kucēna purniņu greznoja dziļas, asiņojošas un stipri sūrstošas brūces. Bet nekas jau nav mūžīgs, un drīz vien Apelsīna dusmas pārauga labvēlībā, tad sākās rotaļas, kurās visvairāk atkal dabūja ciest kucēna deguns.

Vēlāk viņi kopīgi sāka terorizēt citus. Ja viņu sētā nejauši iemaldījās svešs kaķis, viņi iedzina to kaut kur zem lieveņa, vecā šķūnītī, kas jau sen stāvēja tukšs. Apelsīns uzlēca uz jumta, Cēzars izlaidās guļus pretī uz zemes un turēja svešo ielenkumā veselu dienu, kamēr pašus pieveica izsalkums. Tā tik bija jautra dzīve!

Reizēm viņš dabūja ciest arī no Nadjas. Viņa saņēmusi skolā trijnieku, bet vainīgs, protams, viņš, Cēzars! Vispār varēja samierināties arī ar to.

Ap Cēzaru bija labi, sirsnīgi cilvēki, un sākumā viņš domāja, ka tādi ir visi. Taču pamazām noskaidrojās, ka cilvēki ir dažādi — labi, sliktāki un pavisam slikti. Tā viņš arī ļaudis iedalīja — labos un sliktos. Pie labajiem piederēja Nadja un Aleksis, kurš, pēc tam kad viņi visi trīs bija satikušies pie malkas grēdas, tagad bija redzams diezgan bieži,— vēl Nadjas vecāki, draudzenes un vispār visi Talancevu ģimenes paziņas (tiesa gan, vēlāk no šī pulka vajadzēja atskaitīt zobārstu). Pie labajiem piederēja suņu audzēšanas kluba priekšnieks un arī (ar dažiem izņēmumiem) pedagogi, Nadjas klases audzinātāji. Sliktie bija visi tie, kuri dažādu iemeslu dēļ pauda nepatiku pret Cēzara saimniekiem vai vienkārši bez atļaujas gribēja ieiet viņu dzīvoklī, tips, ko viņš sastapa uz malkas grēdas un kas deva viņam tādu triecienu, ka galvā vēl ilgi dūca un rēta palika uz visu mūžu; slikto bija daudz, bet labo — tomēr vairāk.

Tomēr šāds dalījums bija primitīvs, un Cēzars drīz vien bija spiests par to pārliecināties. Cilvēks varēja likties labs, viņš neizdarīja nekādas aizdomīgas kustības, nekliedza, netrokšņoja, taču vēlāk izrādījās, ka sliktāka par viņu nemaz nevar būt: viņš gan smaida, bet no viņa var sagaidīt ko nepatīkamu, viņš ir viltīgs; visnotaļ it kā labvēlīgs pret tevi, bet vēlāk atklājas, ka tā ir izlikšanās, meli, visu laiku jābūt modram, jāpiesargās pašam.

Un — ak vai!— arī labai audzināšanai ir savas sliktās puses: tu sāc uzticēties visiem. Bet izrādās, ka nedrīkst!

Kas varēja iedomāties, ka cilvēks, ko viņš sastapa uz ielas, būs tik viltīgs radījums! Pirmo reizi mūžā (izņemot, protams, to gadījumu agrā bērnībā, kad viņš viens bija izlikts uz putekļainā ceļa) viņš izgāja pilsētas ielās viens, bez pavadoņa. Nadja atradās skolā, vārti bija palikuši neaizslēgti, un Cēzars nolēma skriet pie viņas. Dabiska vēlēšanās! Tajā nav nekā nosodāma. Viņš bija noskrējis pāris kvartālu, nevienam nepievērsdams uzmanību, kad no šķērsielas iznira tas nejēdzīgi ģērbtais tips, kas smirdēja pēc kaut kā pretīga, sasmakuša, kā smird ilgi netīrītas atkritumu tvertnes. Sim tipam rokā bija savāda nūja. Ak, šī nūja! Cēzars neievēroja, ka tās galā bija piestiprināta stiepļu cilpa. Cēzars gribēja paskriet garām, bet nosvilpa nūja, cilpa apvijās viņam ap kaklu, nostiepās un sāka žņaugt — viņš bija sagūstīts. Izrādījās, ka lielais, spēcīgais suns tagad ir pilnīgi nevarīgs kā tikko dzimis mazulis. Cēzars gribēja mesties virsū nejaukajam tipam, bet nūja neļāva, tā turēja viņu noteiktā attālumā, viņš gribēja atbrīvoties, bet stieple iegriezās kaklā tik stipri, ka viņam sāka trūkt elpas. Tad negaidot viņa kājas atrāvās no zemes, ķermenis tika parauts gaisā (šausmīgās sāpes kaklā un aizžņaugtā rīkle neļāva viņam ne iesmilkstēties, gar acīm sametās tumšs), pēc tam tik stipri atsitās pret ko cietu, ka kauli vien nograbēja; viņš tika iegrūsts šaurā kaktā,.virs galvas noklaudzēja vāks un — ardievu, brīvība!— viņš bija gūsteknis suņu sprostā.

Nodevība! Kāda nodevība! Un kas ir nodevējs? Cilvēks . . . So mācību Cēzars neaizmirsīs nekad.

Cēzars vēl nebija pieradis pie tā, ka cilvēks ir viltīgs radījums un spējīgs uz visu, pat tādu rīcību, kas nekādi nesaskan ar viņa, suņa, morāli. Vai tad viņš, Cēzars, nemitīgi netika mācīts — uz ielas vienmēr jāuzvedas pieklājīgi, kulturāli, nedrīkst uzbrukt, apriet? Bet, redz, kā iznāk dzīvē!

Ja Cēzars spētu analizēt notikumus kā cilvēks, viņš droši vien domātu: cik muļķīgi viss noticis. Viņam taču tikai mazliet bija jāparaujas sāņus, un riebīgā cilpa paslīdētu garām, ķērājs būtu palicis tukšā. Un izvairīties no cilpas bija Cēzaram pa spēkam, te līdzētu veiklība un ātrums, ar kādu viņš ķēra mušas lidojumā. Hop — un lidone viņam mutē! Kā slazdā. Taču viņš bija tipisks pilsētas suns, šķirnes suns. Sis notikums viņam būs laba mācība. Turpmāk viņš tā vairs nemūžam neiekritīs.

Sprosts bija kā bāztin piebāzts ar suņiem. Te atradās gan lieli sētas kranči, gan mazi vaukšķi, Cēzars starp tiem bija milzis. Viņš varētu tos saplosīt, un nebūtu neviena, kas varētu stāties viņam pretī. Taču tie visi izskatījās ļoti nelaimīgi. Arī viņš pats jutās tik nelaimīgs, pamests un vientuļš kā vēl nekad. Viņš nevarēja iedomāties, kas viņus sagaida nākotnē, citādi aiz šausmām pats nomestu savu ādu kā čūska.

Ko darīt? Izlauzties un aizbēgt — bet kā? Visapkārt sienas, zem kājām ar skārdu apsista grīda, virs galvas — metāla režģis. Nadja, Nadja, nāc un glāb savu draugu!

Atkal nodārdēja būra režģotais jumts. Vēl viens upuris. Šoreiz mazs muļķītis klēpja suns. Kam viņš nodarījis ko ļaunu? Vai tāds vispār spēj nodarīt ko ļaunu! Pēc tam atskanēja balsis.

—   Nu, vai šeit pietiks? Ir pilns?

—   Nē, vēl vieta atradīsies . . . iebāzīsim!

—   Tad iesim atkal. . .

Rupjas balsis. Tur sarunājās suņu ķērāji. Cēzars tos neredzēja, taču viena balss viņam šķita pazīstama. Ar ožu to noteikt viņš nevarēja, jo visapkārt smirdēja pēc suņiem, visa apkārtne bija piesūkusies dažādām smakām, ka pat savējo nevar atšķirt, par svešām nemaz nerunājot.

Smird pēc benzīna, eļļas un izplūdes gāzes. Suņu sprosts atrodas uz riteņiem, smagās automašīnas kravas kastē.

Vai tiešām tās ir beigas?!

Un tad notika brīnums. Jā, brīnumi tomēr notiek. Tos rada labi cilvēki. Un, tā kā labo cilvēku ir vairāk nekā slikto, kā jau nesen teikts, tad arī brīnumi vispār nenotiek nemaz tik reti . . . Tikko apklusa ķērāju soļi, sprosta vāks pēkšņi pacēlās uz augšu un kāda uzmundrinoša balss, kas nepavisam nebija līdzīga iepriekšējām rupjajām balsīm, uzsauca:

— Nu, laidieties prom labi fiksi! Kamēr jūsu dēļ neesmu dabūjis pa mizu . . .

Kāds nejaušs garāmgājējs, lāga dvēsele, viņus izglāba. Ieraugot saķertos suņus, viņam kļuva dzīvnieku žēl. Pagaidījis, kamēr ķērāji attālinās no mašīnas, viņš ātri ierausās kravas kastē un atvēra sprostu. Glābieties, draugi!

Otrreiz uzaicināt un pierunāt gūstekņus nevajadzēja. Nelaimīgie suņi acumirklī bija no sprosta ārā un pajuka uz visām pusēm, it kā būtu katapultēti. Lielie pagrūda mazos tā, ka tie kūleņodami izvēlās brīvībā un metās katrs uz savām mājām.

Vienīgi Cēzars nesteidzās (te atkal izpaudās viņa mājas audzināšanas sekas). Iedomājās parādīt savu tikumu — ar zobiem viegli saņēma sprostā pastiepto roku. Laipnā balss kā atvadoties satraukti ierunājās:—Ak tu, muļķīt! Es taču palīdzu tev izķepuroties no šejienes . . .

Tikai pēc tam Cēzars saprata, ka izdarījis muļķību; nepiedodama muļķība bija aizkavēties vēl šeit, kad radusies tāda iespēja izglābties. Tomēr visā šajā jezgā bija arī savs labums: tagad viņš pazīs šo roku, pareizāk sakot, šī cilvēka smaržu jebkuros apstākļos, kaut arī paietu vairāki gadi.

Cēzars nesās prom ta, it kā būtu pieskaries nokaitētai dzelzij. Viņš neredzēja, kā pēc tam reaģēja ķērāji, kad atgriezušies atrada sprostu tukšu, nezināja, vai tie atrada vainīgo vai ne,— viņš steidzās pēc iespējas ātrāk attālināties no tās nolādētās vietas, no ienīstās smirdīgās automašīnas ar sprostu — no suņu nāves furgona.

Toreiz gan Cēzars bija pārbijies! Viņa izskats nepārprotami to liecināja. Suns drebēja, katra cīpsliņa raustījās, skatiens bija mežonīgs, vispār viņš vairs nemaz neatgādināja Cēzaru, baidījās pat no pastieptas rokas … Tā ka Nadja pamatoti varēja runāt par nervu šoku. Ķērāja cilpas pēdas uz suņa kakla runāja skaidrāk par jebkādiem vārdiem, no kādām briesmām Cēzars izsprucis. Tā viņam bija mācība.

Tomēr šis gadījums neizskaidroja Cēzara izturēšanos pārbaudē. Pareizāk sakot, varētu izskaidrot; patiesībā iemesls viņa dīvainajai reakcijai pret cilvēku vatenī bija pavisam cits. Viņš jau sen bija atlabis no nervu satricinājuma, no pārdzīvojuma tajā neilgajā laikā, ko pavadīja suņu sprostā. Bija noticis pavisam kas cits. Šodien visi notikumi veidojās tā, ka iznāca Cēzaram par sliktu, lai gan viņš nemaz nebija vainīgs. Tieši otrādi!

Vai tā nav ļaunu apstākļu sagadīšanās, ka tas cilvēks, tas labsirdīgais puisis, kas toreiz izlaida no sprosta visus suņus, šodien bija atnācis uz laukumu, kur notika suņu pārbaudīšana? Tas bija viņš, un šajā apstāklī slēpās Cēzara dīvainās izturēšanās noslēpums, kuru neviens no viņiem abiem nespēja atklāt. Viens — tāpēc ka nezināja (viņš bija tikai atvēris vāku, bet nebija lāgā apskatījies, cik tur suņu un kādi tie izskatās), otrs — tāpēc ka neprata runāt. Viņš, suņu dzīvību glābējs, te parādījās tikpat negaidot kā Aleksejs. Dzīvnieku draugus, protams, interesē vietas, kur vienkop daudz dzīvnieku, teiksim, medību suņu izstādes vai dienesta suņu pārbaude . . . Tas ir tik saprotami! Un arī pilnīgi dabiski, ka viņam tāpat gribas piedalīties notikumos, «paspēlēties ar sunīti» un pie reizes pārbaudīt paša izjūtas, izmēģināt savas nervu sistēmas izturību: vai bailes būs ļoti lielas vai ne, iekodīs vai tiks sveikā cauri, pielaidīs tuvu un ļaus paņemt saini vai tomēr neatdos? Tāda bija situācija. Neviens to nezināja. Zināja vienīgi Cēzars.

Ja cilvēki būtu rūpīgāk ielūkojušies suņu psiholoģijā, viņiem vajadzētu — jā, noteikti!— paļauties uz Cēzara sirdsapziņu un ticēt viņam, kā saka, «uz vārda».

Suns neprot liekuļot. Viņš vienmēr izturas godīgi un taisnprātīgi — gan tad, kad mīl, gan tad, kad ienīst, kad viņu pārņēmusi nepārvarama vēlēšanās kādam sadot pēc nopelniem. Kā Cēzars varēja komisijai paskaidrot, ka viņš negrib, nevar, viņam nav tiesību sagādāt nepatikšanas cilvēkam, kas tik daudz darījis viņa labā? Viņš taču nevar uzbrukt savam glābējam! Tā no viņa puses gluži vienkārši būtu kliedzoša netaisnība, melna nepateicība, kauna traips uz visu mūžu. Vai viņš, Cēzars, tā drīkst darīt! Kaut arī šis cilvēks ir uzvilcis maskēšanās tērpu, viņš, Cēzars, zina, ka tas ir draugs. Ar apģērbu Cēzaru nevar apmānīt. To nezināja Nadja, Aleksejs un citi, bet viņš, Cēzars, nevarēja kļūdīties. Suņi nekad nekļūdās. Velti to prasīt, velti uztraukties un piespiest, vienalga, suns viņu neķers un nekodīs nekādos apstākļos! Cēzars, sveikdams svešo, labsirdīgi luncināja asti («pazinu, pazinu, draudziņ!») kā pēdējais sētas krancis (arī tas nelīdīs pie kura katra svešinieka) un kā atvainodamies pieglaimīgi lūkodamies uz Nadju. Atradis īsto laiku!

Uzvedas gluži kā apdullis, pukojās apbēdinātā un satrauktā Nadja.

Svešais puisis pats bija patiesi pārsteigts, kāpēc sunim radies tāds mīlestības uzplūdums pret viņu; viņš sen bija aizmirsis notikumu ar suņu ķērājiem. Toreiz garāmejot viņš bija izdarījis krietnu darbu tāpat vien, aiz savas labsirdības, negaidīdams par to pateicību un nespēdams noskatīties, ka pret dzīvniekiem izturas cietsirdīgi. Līdzjūtība pret mūsu četrkājainajiem mazākajiem brāļiem mīt katrā cilvēkā, ja vien viņš nav pārvērties bezsirdīgā necilvēkā.

Labi, lai jau laipnais jauneklis paliek neziņā. No tā Cēzara pateicības jūtas pret viņu nemazināsies . . .

Izskatījās, ka Cēzars cenšas Nadjai kaut ko iestāstīt (varbūt to, par ko nupat runājām). «Neuztraucies, es savu pienākumu zinu. Savējiem nekodīšu. . . vai tad esmu jucis, vai? Mans deguns jūt pareizi.» Dodiet pārbaudei citu cilvēku, liecināja suņa izturēšanās, tad es sevi parādīšu . . . Ek, cilvēki, cilvēki, jūs nesaprotat suņus!

Cēzara godprātība bija izvērtusies par viņa nelaimi, suņa godīgums vērsās pret viņu pašu. Šoreiz apstākļi tā bija sagadījušies.

Jāatzīst, mācību laukumā bija iznācis nevis pārbaudījums, bet farss ar četrkājainu varoni galvenajā lomā. Tīrais izsmiekls. Nadja jutās pavisam nomākta, Aleksejs bija satraukts, pārdzīvodams savu draugu neveiksmi. Ko darīt, varbūt izbrāķēt Cēzaru tāpat kā Mikiju? Bet tad uz skatuves parādījās jauna persona.

8. NODAĻA

«Cik prasi par sunīti?»

Nadjai šķita, ka viņa to ir jau kādreiz redzējusi. Tas bija sīks vīrelis ar kalsnu seju un ļaunām acīm, kas dziļi paslēpušās zem uzacīm un alkaini spīdēja.

Kāpēc viņš, sagriezies uz sāniem, ironiski smīn? Laikam viņi patiešām ir jau kādreiz tikušies . . .

Tas taču ir tas piedzērušais tips no malkas grēdas, kurš Cēzaram noplēsa gandrīz pusi galvas! Nu protams! Kā Nadja viņu nepazina uzreiz! Kopš tā laika vīrelis ir kļuvis vēl netīrāks, vēl vairāk noplucis, pavisam pretīgs.

Arī Aleksejs viņu atcerējās.

—  Sveiks, kūm! Vai esi jau atgriezies no kūrorta?

Ar šiem vārdiem Aleksejs nebija domājis nekā ļauna;

šis droši vien būs samaksājis sodu vai pāris nedēļu slaucījis ielu, kā jau pienākas par huligānismu,— un cauri. Viņš nepavisam nedomāja to nopietni, taču bija trāpījis desmitniekā. Tā vispār bija Aleksejam raksturīga īpašība — vienmēr aizskart pašas jūtīgākās stigas. «Sesks» (kā Nadja domās vīreli iedēvēja) pēkšņi ierāva galvu plecos, saspringa, kā pirms dzēliena saspringst čūska, tad ļauni teica, nē, iesvieda vārdus viņiem sejā, kā spļautin iespļāva jautājumu:

—  Cik prasi par sunīti?

Jautājums bija domāts Nadjai (viņa ir īpašniece), bet acis izsmejoši šaudījās no Nadjas uz Alekseju un atpakaļ. Acīmredzot, vienmēr sastapdams šo pāri kopā, «sesks» to uzskatīja par nedalāmu.

«Sesks» bija visu redzējis un tagad ņirgājās. Tā bija atmaksa par malkas grēdu un miliciju, uz kurieni viņš tika aizvadīts.

Nadja neattapa, ko atbildēt, kad viņš jau dzēla otrreiz:

—  Priekš kā tev tādu suni? Par velti maizi tērē . . .

—       Un kādēļ tev vajadzīgs suns?— Aleksejs asi iejaucās sarunā, acīs viņam parādījās tas aukstais, metāliskais spīdums, kas vienmēr vēstīja, ka viņš ir pieņēmis svarīgu lēmumu.

_ — Noderēs. Priekš taukiem. Ar tiem ārstē tuberkulozi. Adu izmantos cimdiem. No kazas kaut ragu — i tas ir labi . . .

Vai Cēzars būtu tā «kaza»?!

No dusmām un satraukuma Nadja burtiski zaudēja valodu. Turpretī Aleksejs arvien vairāk nomierinājās. Viņa lūpas savilkās sarkastiskā smīnā, un viņš vaicāja:

—  Varbūt suns noderēs vēl šim un tam?

—  Kam, piemēram?

—   Piemēram, lai dažu labu pārmācītu . . .

—  Kuru, par provi?

—  Kaut vai tevi pašu!

—  Lai tik panāk šurp!

Bija skaidri redzams, ka Aleksejs kūdīja, izaicināja uz kautiņu, provocēdams «sesku» mēroties spēkiem ar Cēzaru. Viņš noteikti bija vainojams turpmākajos notikumos.

—  Tēvu, māti palīgā nesauksi kā toreiz?

—   Tu mani nebaidi. Diezgan esam baidīti. Dod šurp to savu suņtēviņu!

—   Nadja, vai tev nav iebildumu?— Aleksejs jautāja. Meitene pakratīja galvu, atkāpties vairs nebija iespējams. Alekseja un «seska» sarunā ar interesi klausījās visi apkārtējie, viņu abu dēļ pat tika aizkavēta suņu pārbaudes gaita.

—   Lai notiek,— piekrita galvenais tiesnesis, kas reizē bija arī žūrijas komisijas priekšsēdētājs, atkal noslaucīdams sviedrus no pieres.— Pamēģināsim vēlreiz. Mēģināts nav zaudēts. Bet tā lai būtu pēdējā reize. Nekādās atrunās vairs neklausīsimies . . .

Nadja aizveda Cēzaru norādītajā vietā, «sesks» devās uz savu kaktu, no kurienes viņam vajadzēja tuvoties sunim un ar apmānīšanu vai psiholoģisku uzbrukumu atņemt apsargājamās lietas. «Sesks» izskatījās pašapzinīgs, tāds pats kā toreiz uz malkas grēdas, kamēr kūleņu kūleņiem nebija no turienes noripojis lejā. Cēzars jau sāka paust nepatiku pret viņu. Vai nu suns atcerējās pirmo satikšanos ar šo vīreli, vai arī ko nojauta no sarunas toņa, vārdu sakot, Cēzars saboza vilnu, noraustīja lūpu, rauca degunu, kā mēdz darīt sakaitināti suņi, kad gatavojas laist darbā zobus, un, kamēr Nadja veda viņu pavadā, viņš nemitīgi grozījās un skatījās visapkārt. Varēja domāt, ka viņš ir nobijies, jo arī viņa saimniecei bija nemierīgi ap sirdi.

9. NODAĻA Mīlestība un naids

Sunim raksturīgas divējas jūtas — mīlestība un naids. Nekas cits starp šim galējībām neeksistē. Suns nekad nav vienaldzīgs, un nekādi apstākļi to nevar piespiest būt neitrālam. Dzīvnieks saglabā šīs jūtas, pat ja to sit vai citādi pazemo, ja tas izjūt bailes vai cieš badu — arī tad suns ir gatavs mīlēt un aizstāvēt būtni, kurai tas pieķēries, gatavs atdot dzīvību par viņu. Ja cilvēki būtu morāli tikpat noturīgi, mums droši vien būtu daudz mazāk nelaimju, bēdu, nepatikšanu, visa tā, kas parasti rodas no cilvēka morālajām nepilnībām. Mūsu dzīvē tad daudz mazāka nozīme būtu tam, ko pieņemts saukt par likteni un kam mēs pārāk bieži sliecamies uzvelt paši savas nepilnības un kļūdas. Kā saka filozofi, mēs vēl arvien sekas uzskatām par cēloņiem, bet cēloņi paliek miglā tīti, mūsu prātam tikpat neaizsniedzami kā patiesie motīvi, pēc kuriem vadījās Cēzars.

Suns juta, ka saimniece ar kaut ko nav apmierināta; tas bija jaušams pēc pavadas nervozās raustīšanas, pēc viņas balss intonācijas. Instinkts arī šādos gadījumos nekad suni nepieviļ, kaut cilvēks varbūt pat nesaka ne vārda. Cēzars paklausīgi — jau trešo reizi!— devās uz vietu, kas viņam bija kļuvusi liktenīga. Ja viņš arī šoreiz apkaunos Nadju un nepratīs parādīt savas spējas . . . Grūti iedomāties, kādas sekas tam varētu būt. Gadās, ka pēc līdzīgiem notikumiem «vainīgo» suņu īpašnieku mīlestība uz dzīvnieku spēji izgaist un viņi pēc iespējas ātrāk cenšas no tā atbrīvoties, lai gan dzīvnieks palicis cilvēkam tikpat uzticīgs kā iepriekš.

Taču lasītājs var būt mierīgs: ar mūsu Cēzaru tā nenotika. Cēzara draugi gan nezināja, kas viņu bija izglābis no suņu sprosta un dīrātavas, bet viņi nezināja arī ko citu — kurš Cēzaru toreiz noķēra, precīzāk sakot, kurš bija tā pārvietojamā suņu cietuma «saimnieks» un vadīja klaiņojošo dzīvnieku ķeršanu. Atcerieties, tajā dienā, kad Cēzars tika sagūstīts, viena balss viņam bija šķitusi pazīstama. Sīs balss īpašnieks atradās te, mācību laukumā. Jā, tas bija tas pats nepazīstamais blēdis, «sesks», kā Nadja viņu domās dzēlīgi bija iedēvējusi, tādējādi izteikdama savu attieksmi pret šo vīreli — nesimpātisku cilvēku, kura ceļi bija krustojušies ar mūsu varoņu gaitām. Par huligānismu toreiz viņš nokļuva milicijā un saņēma atbilstošu sodu (ne jau pirmo reizi); izkļuvis brīvībā, viņš kādu laiku bija klaiņojošu suņu ķērāju brigādes vadītājs (cienījama nodarbošanās!). Cik daudz sev veltītu lāstu un lamuvārdu šajā īsajā laikā viņam nav nācies uzklausīt, bet lai rāj, ka tik neper! Tā kā viņam bija daudz brīva laika, viņš atvilkās uz šejieni nevis intereses pēc — kā pārējie šeit sanākušie —, bet aiz garlaicības, ieraudzīja Cēzaru, viņa jauno saimnieci un . . .

Un visi tālākie notikumi sagriezās kā kaleidoskopā. Nadja tikko paguva piesiet Cēzaru, kad viņu «oponents» jau devās pie suņa. Viņš droši vien alka revanša un bija cieši apņēmies uzveikt suni. Arī Cēzars nevarēja vien sagaidit brīdi, kad varēs atmaksāt. O, viņš tūlīt pazina nolādēto žņaudzēju, tikko tas sāka runāt. Atmiņa sunim ir otrs prāts. Attālums starp abiem pretiniekiem ātri samazinājās. «Sesks» domāja suni nobiedēt un paļāvās uz savu veiklību un attapību, kas ne vienu reizi vien bija viņu paglābusi. Nu abi bija vairs tikai metru viens no otra. «Sesks» pastiepa roku; Cēzars, kas līdz tam bija stāvējis nekustīgi, taču viss sasprindzis, ar strauju lēcienu pēkšņi metās uz priekšu.

2ēl, ka īsā pavada neļāva Cēzaram pirms lēciena īsti atsperties, taču pietika arī ar to pašu. Suns lēca. Cilvēks nokrita uz ceļiem un, pūlēdamies izvairīties no briesmīgajiem ilkņiem, liecās uz sāniem, tomēr pavisam izsprukt no tiem viņam neizdevās.

Jā, Cēzars ir nopietns suns, lai gan viņam patīk bērnišķīgi padraiskoties ar savu pavēlnieci Nadju un skrieties ar runci Apelsīnu!

Cēzara izturēšanos noteica mīlestība un naids. Mīlestība uz cilvēkiem, kas izpestījuši viņu no nelaimes un nepatikšanām, uzaudzinājuši un uzticējuši viņam svarīgus uzdevumus, bet naids pret visādiem nejaušiem garāmgājējiem, pret to, kurš mēģināja ielauzties labo attiecību un priecīgo izjūtu pasaulē; tieši šīs attiecības bija Cēzaru padarījušas par pašreizējo Cēzaru.

Mīlestība un naids — šīs jūtas mājoja arī klātesošo cilvēku sirdīs, dažās pagaidām vēl slēptā vai daļēji slēptā veidā, citās turpretī . . .

Pie cilvēka un suņa, kas bija saķērušies niknā cīņā, steidzās Nadja, Aleksejs un vecākais instruktors. «Sesks» mēģināja rāpus tikt prom no suņa, bet tas, ieķēries ar zobiem pretiniekam kājā, nelaida vaļā. Pavada suni traucēja, citādi cīņas iznākums droši vien būtu citāds. Pēc pavēles «Fu!» Cēzars negribīgi palaida pretinieku; «sesks» apsēdās zālē un aizklāja seju ar rokām, starp pirkstiem sūcās asinis. Kad viņš plaukstas atņēma, kļuva redzama brūce — Cēzara darbs. Uzbrukdams viņš ar ilkni bija pārplēsis pretiniekam vaigu un žokļa ādu. Ievainojumam bija apmēram tāda pati forma kā tai rētai, kas greznoja suņa vaigu. Tātad rēķins bija nokārtots. Tik droši tuvodamies Cēzaram, cilvēks laikam cerēja, ka dienesta suņi parasti ir apmācīti grābt aiz labās rokas (ko aizsargāja vatenis un ko pretinieks arī visu laiku turēja sev priekšā), taču Nadja savu audzēkni pēc Alekseja ieteikuma bija apmācījusi citādi: ja pretinieka rokā nav ieroča, tas nekavējoties jāsagrābj aiz citas — vieglāk ievainojamas vietas. Tikt pretiniekam pie rīkles Cēzaram neizdevās,

% *

taču tam sejā viņš atstāja tādu brūci, ka šis cilvēks mūsu acīs vienmēr būs Iezīmētais.

Rēta sunim un rēta cilvēka vaigā . . . Viņi abi tagad ir Iezīmētie. Viņi sastapsies vēlreiz un uzsāks cīņu uz dzīvību vai nāvi, lai savu strīdu izšķirtu līdz galam.

— Nu pagaidi, gan tu vēl dabūsi!— nogārdzr» Iezīmētais un atstāja cīņas lauku — jau otro reizi pēc divkaujas ar suni.

10. NODAĻA

Nakts viesi

Nakts. Cik bezgalīgi garas un baismas ir naktis, kas jāpavada vientulībā aukstā, sen nekurinātā dzīvoklī bez apgaismojuma, bez pierastā mājīguma, mokoties nemitīgās nenovēršamas nelaimes priekšnojautās.

Cik bezmiega nakšu Jeļena Vladimirovna jau tā nosēdējusi, bažīgi ieklausoties katrā skaņā, katrā niecīgākajā troksnī uz ielas.

Viņa sēdēja, salīgi tīstīdamās šallē, laiku pa laikam mehāniski paglaudīdama Apelsīnu, kas, kamolā savilcies, snauda viņai klēpī. Tas bija pavisam izkāmējis un sen vairs nerūpējās par sava kažoka tīrību. Tiesa gan, viņam bija savs darbs: jāķer peles un žurkas, kas nekaunīgi skrabināja visos kaktos, skraidīja pat pa galdu un līda gultā. Grauzēju bija savairojies ārkārtīgi daudz. It kā speciāli kāds būtu tos atvedis un palaidis mājā. Kaut gan Apelsīns bija visai izveicīgs mednieks, tomēr ar tādu pārspēku viņš netika galā.

Arī Cēzars bija novājējis. Kā parasti, viņš gulēja savā vietā — pie vecās saimnieces kājām; jaunā saimniece tagad bija redzama ļoti reti un tad arī tikai naktīs, pašās klusākajās stundās, kad visiem vajadzētu būt pie miera, nevis dauzīties nez kur apkārt. Taču Cēzars Nadju nepārtraukti gaidīja, tāpēc viņa ausis vienmēr bija modri saslietas, vienmēr mazliet kustējās, pat tādās reizēs, kad galva bija nolikta uz ķepām un acis aizvērtas.

Arēji mājās viss izskatījās tāpat kā agrāk. Kaktā virs Cēzara guļvietas pie sienas karājās diplomi. Turpat atradās arī kaklasiksna, pie kuras bija piestiprinātas medaļas; šo siksnu Cēzars valkāja svētku reizēs. To visu Nadja bija novietojusi pie sienas tuvu grīdai — trīs gadus veca bērna acu augstumā, acīmredzot tāpēc, lai Cēzars labāk varētu tos apskatīt. Tomēr bija iznācis tā, ka meda]as apskatīja nevis viņš, bet citi. Katrs ienācējs tūdaļ ieraudzīja un jūsmoja. Oho, kāds ievērojams suns, un cik viņam daudz apbalvojumu!

Jeļena Vladimirovna atcerējās stacijas peronu, lokomotīvi un vagonus, kuros karavīri devās uz fronti. Tūkstošiem pavadītāju un tūkstošiem aizbraucēju — turp, uz rietumiem, kur dzirdama lielgabalu dunoņa. Aleksejs pilnā kaujas ietērpā, tikai bez šautenes, Nadja un viņa pati, Jeļena Vladimirovna, stāv uz perona. Tēvs piedalījās kādā ārkārtējā partijas sapulcē un nevarēja Alekseju pavadīt. Un, protams, arī Cēzars atradās turpat. Viņš vienmēr bija pie Nadjas. Gluži kā viņas ieroču nesējs, uzticības persona, kam zināmi visi viņas noslēpumi. Viņš kādreiz bija pavadījis Nadju, kad viņa gāja uz satikšanos ar Alekseju. Zēl, ka suns nemācēja runāt, viņš varētu tik daudz pastāstīt. Tomēr jāšaubās, vai Cēzars to darītu: kā ikviens īsts draugs, viņš droši vien klusētu, sak, kaut nosit, tomēr neteikšu ne vārda!

Drūmas, raižpilnas sejas, skumji smaidi, kas slēpj rūpes un satraukumu par tuvo, mīļo cilvēku. Beigušās apmācības un pārbaudes, pastaigas pa pļavām un mežiem vismīļākās bija Aleksejam, uz neatgriešanos aizgājusi tik pierastā un tāpēc patīkamā ikdiena, eksāmeni, atzīmes, tēva pavadīšana dienestā, gājieni ar kaimiņienēm uz tirgu pēc produktiem . . . Tas viss palika pagātnē.

Tagad katru dienu caur pilsētas dzelzceļa mezglu kara ešeloni devās uz rietumiem. Veda lielgabalus un tankus, bezgala daudz lielgabalu un tanku . .. Katru dienu atvadas un skumjas . . .

Stacija vienmēr nozīmē vai nu prieku, vai bēdas un smeldzi.

Jā, arī Cēzars vairs nav tāds kā senāk. Pieklusis. Vairs neluncina asti un nesmaida. Vai viņš nojauš, kas notiek?

«Nu saskūpstieties taču,» Jeļena Vladimirovna teica un aizgriezās, lai slēptu nodevīgo mitrumu acīs.

Aleksejs apņēma Nadju ap pleciem, viņa pagrieza pret puisi vaigu, pēc tam pati neveikli noskūpstīja viņu uz vaiga, un tikai vēlāk, kad viņš jau bija pagriezies un gāja uz vagonu, Nadja metās viņam pakaļ, apkampa viņu, piespiedās pie krūtīm un ar lūpām pieplaka pie viņa mutes.

Ģimenes locekļi Alekseju sen uzskatīja par Nadjas līgavaini. Viņš bija jauks puisis, un meitene viņu mīlēja, pēdējā laikā viņi viens bez otra nevarēja nodzīvot ne dienu. Apķērīgs, veiklu valodu, turklāt mācīts elektriķis un glīts — kā saka, lai dievs katram dotu tādu izskatu. Un labsirdīgs, vienmēr gatavs palīdzēt gan savējiem, gan svešiem. Reiz Aleksejs ieradās pie viņiem bez vateņa. Kur vatenis? Biedram atdevis. Nadežda noadīja viņam dūrai- ņus — arī ar tiem kādam bija «izpalīdzējis».

Pašlaik Aleksejs karo, tikai nav zināms — kur.

Stepans Nikolajevičs, Nadjas tēvs, bija partizānu nodaļas komandieris, bet Nadja kļuvusi par drosmīgu izlūku. Viņa uzturēja sakarus starp pilsētas partijas pagrīdnie- kiem un tautas atriebējiem mežabrāļiem.

Jeļena Vladimirovna nevarēja aizmirst, kā reiz kādā nemierīgā naktī, pēc tam kad par pilsētu bija notikušas smagas kaujas, no reproduktora atskanēja balss:

— Biedri, Sarkanā Armija atstāj pilsētu . . .

Izdzirdot tādu vēsti, var nomirt. Vēl tagad viņa nevarēja aizmirst šausmas, kas toreiz pārņēma pilsētu . . . Ak dievs, cilvēki mīļie, aiziet padomju vara — kas tagad būs?!

Pēc tam pilsētā žļarkstēdami iebrauca tanki, skanēja sveša valoda. Sākās okupācijas laiks.

Pilsētā bija ienācis karš.

Tukšums un aukstums. Gaismu iedegt nedrīkstēja. Par katru sīkumu draudēja nošaušana.

Pilsētai pāri it kā bija gājis uguns viesulis, sadedzinot un aizpūšot visu, kas bijis mīļš un dārgs un no kā sastāv cilvēka dzīve.

Jeļenu Vladimirovnu toreiz uzaicināja evakuēties: kā nu ne — vīrs partijs biedrs, ieņēmis vadošu amatu, meita komjauniete. Un to, ka viņiem ir sakari ar partizāniem, okupanti uzzinās ātri vien. Jeļena Vladimirovna nepiekrita. Kamēr centās viņu pierunāt un pierādīt, cik tas nepieciešami, pēdējais vilciens uz austrumiem bija aizgājis.

Tagad te valda tukšums. Vientulība. Baisi. Sirds smeldz, ne pašai ko ēst, ne dzīvniekiem. Apelsīnam vismaz bija peles, bet Cēzaram? Par sevi Jeļena Vladimirovna centās nedomāt. Viņu varēja sagaidīt arī kas sliktāks nekā bads un aukstums.

Varbūt okupanti aizmirsīs par viņu? Pārskries pāri kā negaisa mākonis? Kas viņiem var pastāstīt? Visapkārt savējie, padomju cilvēki — mūsu cilvēki. Kurš gribēs but

Jūdass, kurš nodos savējo? Lai gan nekad nevar zināt — cilvēki ir tik dažādi, jāpiesargājas no visiem. Bet vai tad par viņu bija runa! Visas viņas domas un sirds bija pie vīra un Nadjas . . .

Pavasarī Nadja ar izcilību bija beigusii vidusskolu, saņēmusi atestātu ar zeltītu maliņu. Tas tagad atrodas kumodē; aizejot pagrīdē, Nadja to atdeva mātei glabāšanā. Ja paliks dzīva, saglabās.

Kā viņa gaidīja tās retās dienas, kad meita ieradās pilsētā, un reizē arī nevēlējās, lai tā nāk šurp! Nadjas gājieni bija saistīti ar dzīvības briesmām. Kas notiks, ja viņu saķers? Tas nozīmēja drošu nāvi, bet pirms tam spīdzināšana, ņirgāšanās.

Atskanēja klusa čaboņa. . . Jeļena Vladimirovna steidzīgi piesedza sveci ar jumtiņu, kuru bija speciāli izgatavojusi un vienmēr turēja gatavībā, un sāka saspringti ieklausīties. Nē, šoreiz briesmas pagājušas garām. Arī Cēzars bija mierīgs. Ja kaut kas notiks, viņš to saklausīs pirmais, viņam smalkāka dzirde. Droši vien atkal peles aiz krāsns skrabināja vai žurkas skraidīja zem grīdas. Tās bija kļuvušas ārkārtīgi nekaunīgas. Pat Apelsīns vairs nekādi nereaģēja. Vai tie, kas ieradušies no rietumiem — rijīgi, negausīgi —, nebija tādi paši žurkas, kas tagad gribēja izlaupīt visu valsti?

Jeļenas Vladimirovnas vienmēr laipnajā sejā bija parādījušās dziļas grumbas, mati nosirmojuši.

Pēkšņi Cēzars pacēla galvu un sāka ausīties, tad pielēca kājās un devās uz durvju pusi. No viņa rīkles atskanēja apslāpēta, dobja rūkoņa, vilna uz skausta saslējās stāvus. Jeļena Vladimirovna sastinga, novājējusī seja kļuva pelnu pelēka un istabas puskrēslā izskatījās kā gaišs plankums. Apelsīns neapmierināts nolēca viņai no ceļiem un, apsēdies uz grīdas, sāka kasīties. Muļķītis, viņam vajadzēja tikai pieēsties līdz kaklam un izgulēties pēc sirds patikas, citas rūpes viņu nemāca.

Varbūt Nadja? Taču sirds nojauta ko ļaunu.

Cēzars sāka riet.

— Klusu, Cēzar, netrokšņo . . .

Paklausīt šādai pavēlei sunim bija iemācījusi Nadja.

Klusums . . . Tāds klusums, ka var sajukt prātā. To pārtrauca vienīgi pulksteņa tikšķi uz kumodes. Jel apklus- tiet! Vai tiešām tam viss vienalga? Kad mājās bija laime, tikšķēja tieši tāpat kā tagad . . . nejūtīgais! Vai to kāds kliedza, vai tās bija tikai domas?

Taču Cēzars nevarēja rimties. Apslāpēti, tikko dzir- f i dami rūkdams, viņš nemierīgi staigāja no durvīm pie logiem, no turienes atpakaļ pie durvīm. Pagriezās pret saimnieci, it kā jautādams: ko darīt? Un tad uz lieveņa nodunēja smagi karavīru soļi un durvis sadrebināja spēcīgi sitieni.

Atvērt vai neatvērt?

Muļķīgs jautājums. Ja neatvērs, viņi atlauzīs durvis. Bija jau jūtams, ka ieradušies «saimnieki», viņus nekas neaizturēs.

— Cēzar, vietā!

Pavēli vajadzēja atkārtot vairākas reizes, lai suns paklausītu. Ņurdēdams viņš atgāja no durvīm. Jeļena Vladimirovna iedzina viņu blakus istabā un cieši aizvēra durvis. Arā pa to laiku turpinājās klaudzināšana un dauzīšana pa durvīm, kāda rupja, uzstājīga balss krievu valodā prasīja atvērt un nekavējoties viņus ielaist, citādi viņi izgāzīs sienas. Ek, tomēr vajadzēja evakuēties, nozust no pilsētas! Tagad bija par vēlu.

Jeļena Vladimirovna noņēma drošības ķēdi no durvīm un pagrieza atslēgu. Durvis atvērās, auksta gaisa vilnis apņēma Jeļenu Vladimirovnu, taču viņa to nejuta. Uz sliekšņa stāvēja pamazs, neizskatīgs vīrelis ar policista apsēju uz piedurknes. Viņam aiz muguras blāvi pavīdēja vācu karavīru bruņucepures. Svešajam šķērsām pāri sejai stiepās rēta, kas beidzās kaut kur aiz auss. Dziļi iekritušās ačeles skatījās caururbjoši, ļauni un triumfējoši. Tātad tas ir viņš, Dzimtenes nodevējs! Līdz šim Jeļena Vladimirovna nebija sastapusies ar viņu, par viņa eksistenci zināja vienīgi no Nadjas un Alekseja nostāstiem, tagad viņas sirds sažņaudzās ļaunā nojausmā.

11. NODAĻA

Iezīmētais

(Atkritēja biogrāfija)

Varbūt savā stāstā mums ir jāatgriežas tajos laikos, kad viņš bija vēl bērns. Pazīstot upes izteku, vieglāk saprast tās tecējumu.

Savu tēvu puika nepazina. Viņš bija nevēlams, gadījuma sakaros radies bērns, vecāki faktiski bija viens

otram sveši cilvēki. Nevēlams un negaidīts, viņš visu mūžu bija spiests staigāt ar šādu zīmogu.

Māte dēlu uzskatīja par nastu. Zīdaiņa vecumā to mazgājot, viņa reiz gribēja mazo noslīcināt vannā, bet iztraucēja kaimiņu večiņa. Kad puika nedaudz paaugās, māte aizveda viņu uz staciju, iesēdināja vagonā un teica:

— Ja tev jautās, kas esi, tad nosauc uzvārdu. Saki, ka tev nav nedz tēva, nedz mātes — esi bārenis. Nezini vietu, kur esi dzīvojis. Skaties tu man, uz šejieni vairs neatgriezies. Un iegaumē, cik tev gadu: pieci. . .

Tā dēls no mātes šķīrās uz visiem laikiem. Tā viņš sāka klaiņot — sākumā pa bērnu istabām un dzelzceļa stacijām, pa bērnu pieņemšanas iestādēm un bērnunamiem (no kurienes viņš nereti aizmuka), vēlāk pa iepriekšējas izmeklēšanas kamerām, pa grūti audzināmo pusaudžu un nepilngadīgo noziedznieku kolonijām. Dvēseli bija saindējusi rūgtā apziņa, ka tev nav tēva, ka neesi nevienam vajadzīgs. Izbaudījis visus pasaules ļaunumus, uzsūcis sevī dzīves nekrietnības, viņš grima arvien zemāk un zemāk, lai kā labi cilvēki centās atgriezt viņu uz pareizā ceļa.

Toreizējais huligāniskais izlēciens uz malkas grēdas bija tikai mēģinājums, nelāgs joks, vēlēšanās «izklaidēties», uzjautrināties tā, lai citiem sagādātu nepatikšanas.

Jau agrā bērnībā viņā izpaudās noteikta rakstura iezīme — tieksme kādu pamocīt, pasmieties par vājāko (vai par viņu pašu pietiekami nebija smējušies citi, arī mīļā mamma!). Ja radās izdevība, viņš izgrieza kaķēniem ķepiņas, norāva zvirbuļiem spārnus. Pie suņu ķērājiem bija iestājies darbā tāpēc, ka tur nesodīts varēja rīkoties, kā patīk, ņirgāties par neaizsargātām dzīvām būtnēm, izgāžot uz tām savas dusmas un ļaunumu, tā atriebjoties visai pasaulei. Un vai viņa neapvaldītā niknuma dēļ ļaužu acīs šis amats un viņa amatabrāļi neieguva sliktu slavu un netika uzskatīti par kaut ko līdzīgu slepkavām, bendēm, nikniem zvēriem? «Nolādētie suņķērāji!» bieži viņiem aiz muguras atskanēja izsauciens, bet tas viņu saniknoja vēl vairāk, sējot šajā melnajā dvēselē savdabīgu perversu ļaunumu un postošu lepnību. Nespēdams izcelties starp cilvēkiem, viņš gribēja būt vismaz mēmo lopiņu kungs un pavēlnieks. Tāpēc, izejot uz laukuma, lai pamērotos spēkiem ar Cēzaru, viņa mērķis galvenam kārtām bija paņirgāties par dzīvnieku, parādīt savu pārākumu. Taču neizdevās!

Visi kā sazvērējušies ir pret viņu, tāpēc viņš piesaka visiem karu!

Suņu ķeršana viņu neapmierināja. Viņš kļuva par noziedznieku.

īsi pirms kara sākuma pilsētas tiesa izskatīja lietu, kas sabiedrībā bija izraisījusi skaļas pārrunas,— lietu par universālveikala aplaupīšanu. Bija notikusi arī slepkavība: zagļi nogalinājuši veikala sargu. Večuks, durvju tuvumā pietupies un nolicis šauteni starp kājām, bija sācis tīt smēķi, un tajā laikā viens no zagļiem tumsas aizsegā piezadzies sargam un iegāzis viņam ar lauzni pa galvu. Galvaskausa lūzums, asinsizplūdums smadzenēs, un večuks saļima, nepaguvis izdvest ne skaņas. Smēķis saspiests palicis saujā, visapkārt izbārstīta tabaka.

Tomēr zagļiem nelaimējās tikt pie bagātības. Viņiem pa pēdām devās dienesta suns, un drīz viņi stājās tiesas priekšā.

Izmeklēšanā noskaidrojās, ka ļaundaris, kas ar lauzni nogalināja universālveikala sargu, ir pieredzējis zaglis recidīvists, kas agrāk tiesāts ne vienu reizi vien. Ja saskaitītu visus viņa agrāk «nopelnītos» sodus, iznāktu, ka vienas dzīves ir par maz, lai tos visus «atsēdētu».

Galvenais apsūdzības liecinieks tiesā bija Nadjas tēvs Stepans Nikolajevičs Talancevs. Viņš pazina slepkavu. Kādu laiku tas bija darbojies uzņēmumā, kuru vadīja Talancevs, bet pēc tam, izdarījis noziegumu, nozuda. Rūpnīcas kolektīva vārdā Stepans Nikolajevičs tiesā uzstājās ar dedzīgu, nosodošu runu. Kā sabiedriskais apsūdzētājs viņš pieprasīja piespriest slepkavam augstāko soda mēru. Šādus cilvēkus Talancevs uzskatīja par nelabojamu ļaunumu, kam nav vietas mūsu dzīvē un pret kuriem jācīnās visiem spēkiem. Tomēr tiesa uzskatīja par neiespējamu apmierināt prokurora un sabiedriskās apsūdzības prasību un slepkavam piesprieda piecpadsmit gadu ieslodzījuma, bet viņa līdzdalībniekam — desmit. Sāds spriedums bija par iemeslu daudziem turpmākiem notikumiem. Neviena cita, izņemot Stepanu Nikolajeviču, no Talanceva ģimenes locekļiem un viņu draugiem tiesā nebija, un tādēļ viņi slepkavu neredzēja. Nadja un Aleksejs tajā laikā atradās tūrisma pārgājienā, bet Jeļena Vladimirovna bija aizbraukusi uz citu pilsētu apciemot radiniekus. Viņa tā arī neuzzinātu, kam Stepans Nikolajevičs pieprasīja pašu bargāko sodu, no kā viņš gribēja pasargāt mūsu sabiedrību, ja nebūtu šīs tumšās, briesmīgās nakts ienaidnieka sagrābtajā pilsētā. Jā, šis cilvēks kopā ar vācu zaldātiem te nebija ieradies nejauši. Okupantu ierašanās atbrīvoja viņu no ieslodzījuma. Tagad viņš ieradās, lai izrēķinātos. Pirmais, ko bijušais noziedznieks, izkļuvis brīvībā, darīja,— viņš uzzināja Ta- lanceva adresi. O, viņš lieliski bija iegaumējis sava apsūdzētāja izskatu, tagad pazītu to, vienalga, diena vai nakts. Bet pateicībā par atbrīvošanu viņš sāka kalpot okupācijas varas iestādēm.

Kriminālnoziegums nav pati zemākā pakāpe, ciktāl cilvēks var krist. Ir vēl ļaunāks, vēl dziļāks pagrimums — Dzimtenes nodevība. Taču šim cilvēkam tā nebija nekāda problēma. Ne acu nepamirkšķinājis, gluži labprāt viņš piekāra sev iebrucēju izpalīga piederības zīmes. Arī izpalīga darbā viņu atkal vadīja tas pats briesmīgais instinkts, kas bija vadījis līdz šim,— tieksme mocīt un spīdzināt citus.

Tas cilvēks bija viņš, kas tonakt ieradās Talancevu mājās un nostājās durvīs aci pret aci ar Jeļenu Vladimi- rovnu. No cilvēciskajām īpašībām un iezīmēm viņā bija saglabājies tikai viens — uzvārds, ko viņš bija saņēmis mantojumā no nezināmā un līdz sirds dziļumiem ienīstā tēva: Krizins.

12. NODAĻA

«Tu nāksi man līdzi!»

Jeļena Vladimirovna atkāpās tālāk no durvīm, un Krizins ienāca istabā. Vācu zaldāti, grīdu kājām skaļi rībinādami, viņam sekoja. Viens ar automātu palika pie ārējām durvīm, otrs — pie iekšējām. Visi ceļi bija slēgti.

—   Nū-u,— Iezīmētais teica, ar caururbjošu skatienu iztaustīdams visus kaktus.— Pilsone Talanceva? Jeļena Vladimirovna?

—   Jā.

—   Man vajadzīgs jūsu vīrs.

—   Viņa nav mājās.

—   Kur viņš atrodas?

Ko atbildēt? Ka Stepans Nikolajevičs komandē partizānu nodaļu, ka viņš, kā bija pārliecināts komunists un aktīvs padomju cilvēks pēc sava dzīvesveida, tā arī tāds palicis, par spīti visām likstām, mūsu sakāvēm frontē un ienaidnieka pagaidu uzvarām?

Viņa paskatījās Krizinam tieši acīs un novērsās.

—   Negribat teikt? Skaidrs.

Viņa klusēja — par spīti tam, ka bija pagalam nomocījusies un absolūti neaizsargāta.

—   Jūs, protams, esat idejiskā. Sava laulātā drauga cienīga laulene,— viņš ņirgājās.— Tādu arī jūs iedomājāmies . . . Pag, pag! Kas tad tas? Kas tā par personu?— pēkšņi viņš pārsviedās uz citu tematu un rādīja ar pirkstu uz kumodi. Jeļena ar acīm sekoja viņa pirkstam un sastinga: uz kumodes rāmītī stāvēja Nadjas fotogrāfija. Tieši šodien Jeļena Vladimirovna bija to izņēmusi no atvilktnes, lai paskatītos uz mīļo meitu, bet aizmirsusi atkal noslēpt.

Krizins paņēma kartīti un pagrozīja to rokās. Pēc tam, salīdzinājis meitenes attēlu ar māti un saskatījis abu līdzību, ierunājās apmierināti, ar triumfējoši ļaunu ironiju, no kuras Jeļenu Vladimirovnu, kas acumirklī aptvēra savu nelabojamo kļūdu, sagrāba spējas bailes, ļikda- mas aizmirst visas citas jūtas. Krizins konstatēja:

—   Līdzība ir acīm redzama. Jūtama firma. Vērtīga manta.

Tikai tagad Jeļena Vladimirovna saprata, cik daudz taisnības bijis Stepanam Nikolajevičam, kad viņš pirms došanās uz mežu pie savas nodaļas vairākkārt viņai atgādināja, lai noteikti noslēpj visus albumus ar ģimenes fotogrāfijām, vispār visu, kas varētu palīdzēt ienaidniekam sameklēt tiem vajadzīgās personas. Taču viņa nepaklausīja, arvien un arvien vēl vilcinājās . . .

Kāda nu vairs nozīme sev pārmest, tagad jau ir par vēlu!

Bet Krizins, acis piemiedzis, kaut ko atcerēdamies, turpināja pētīt fotogrāfiju. Paņēma otrā rokā, tuvināja acīm, turēja izstieptā rokā, atkal pielika tuvāk pie acīm, visādi vaikstījās un laiku pa laikam pameta ātrus, pētošus skatienus uz mājas saimnieci. Un komentēja fotogrāfiju:

—   Skuķis — tā nekas. Matu sprodziņas. Nez kāpēc man tās liekas pazīstamas, diez vai neesam kur tikušies… Tātad jūsu meita? Komjauniete, bez šaubām. Tā, tā-ā. .. Bet kur tad viņa atrodas dotajā brīdī?

Klusums.

—   Tā, tā-ā.

Sie «tā, tā-ā» Jeļenai Vladimirovnai stindzināja sirdi.

Krizins neatraudamies pētīja fotogrāfiju.

Aiz blaukusistabas aizslēgtajām durvīm atskanēja troksnis, it kā tur kāds skrāpētu ar nagiem.

—   Kas jums tur atrodas?— Krizins zibenīgi apsviedās apkārt. Zaldāti stāvēja, acis izbolījuši. Lelles ar šautenēm! Taču, izdzirduši skrāpēšanos, abi reizē gatavojās šaut. Nevis cilvēki, bet mehānismi, kas iemācīti nogalināt!

—   Suns.

—   Jā? Arī suns? Interesanti.. .

Viņa acis ļauni iezibējās.

—   Izlaidiet viņu. Kas jums ir — viņš vai viņa? Jūs, cerams, šajā ziņā ko saprotat.

—   Viņš…

—   Mēs gribam paskatīties uz viņu.

—   Viņš var mesties jums virsū . . .

—   Nekas. Mēs viņu pratīsim nomierināt. Tā, tā,tā-ā! Nu kustieties taču fiksāk!— viņš uzreiz sāka kliegt.— Cik ilgi ar jums te būs jāceremonējas! Atradusies karaliene!

Cēzars izlēca no tumsas ar fosforescējošām zaļām acīm un . . . atkāpās, pret sevi vērstās baterijas gaismas kūļa apžilbināts. Krizinam pietika uzmest sunim paviršu skatienu, lai saprastu, kas atrodas viņa priekšā. Ja arī viņš būtu aizmirsis Cēzara kažoka krāsu un lielumu, tad rēta uz deguna runāja skaidru valodu.

—  A, tātad tas ir jūsējais? Patīkama satikšanās. Lai nu ko, bet to gan nebiju gaidījis . . . Draugi atkal satiekas! — Soli atkāpies, Krizins triumfējoši nomērīja dzīvnieku ar acīm.

Jeļena Vladimirovna nesaprata, kāpēc viņš tā priecājas. Kāpēc šis pretīgais cilvēks uz brītiņu aizmirst pat viņu — partizāna sievu un partizānu sakarnieces māti? Tagad visa viņa uzmanība bija veltīta sunim. Sarkastisks smīns sašķobīja viņa seju ar plānajām, zilganajām lūpām un rētu uz vaiga. Ar ko Cēzars piesaistījis viņa uzmanību? Un kur viņi ir jau tikušies?

Jeļena Vladimirovna nezināja arī to, ka šis ļaunais nakts viesis ir tas pats, kuru tiesā bija apsūdzējis Stepans Nikolajevičs. Ja būtu zinājusi, droši vien būtu atvadījusies no dzīves. Patiešām, ko viņa vēl varēja sagaidīt no šī noziedznieka, sadista, slepkavas, ko tautas tiesa bija tiesājusi un kam piespriedusi piecpadsmit gadus ieslodzījuma.

Toties Krizins gavilēja. Kas par lielisku veiksmi! Tāds ķēriens dažu minūšu laikā. Viņš nāca uz šejieni, lai saņemtu ciet vienu, bet, kā tagad izrādās, var izrēķināties, atriebt vairākus pāridarījumus uzreiz. Nedzirdēta veiksme! Patiesi, šāda ķēriena dēļ bija vērts iestāties okupantu dienestā.

Krizina nāsis iepletās, it kā viņš justu asins smaku. Šķiet, viņš uzreiz cēlās pats savās acīs.

Bet Cēzars? Vai viņš pazina savu ienaidnieku?

Suns bija gatavs saplosīt gabalos šo nīstamo cilvēku, nogalināt to vai mirt pats. Viņš rāvās uz priekšu, taču saimnieces roka laipni, bet stingri viņu saturēja: «Fu, Cēzar.» Un šinī mirklī sunī ierunājās iekšējā balss, tas, ko mēs saucam par dzīvnieka instinktu. Sis iekšējais kontrolieris un uzvedības noteicējs acumirklī noregulēja suņa rīcību: pašlaik Cēzars nedrīkst uzbrukt šim cilvēkam. Tas būs veltīgi. Par to liecināja arī saimnieces izturēšanās un vēl kaut kas tāds, kas cilvēka prātam laikam nav sasniedzams. Varbūt kaut kas līdzīgs intuīcijai. Ne jau velti pats asinskārākais zvērs noteiktos apstākļos samierinās ar būri.

Tās nebija bailes vai gļēvums, nē, nē. Tas bija kaut kas augstāks par Cēzara drošsirdību un vēlēšanos cīnīties. Viņš piespiedās pie saimnieces, un tikai dobja, it kā rīklē iestrēgusi rūkšana liecināja, cik pretīgs un nīstams viņam ir šis netīrais garāmgājējs, ka nekāda samierināšanās starp viņiem nemūžam nevar būt.

—   Tā, tā, tā-ā,— Krizins ierunājās ļauni zibošām acīm.— Nu ko mēs ar jums darīsim? Runāt ar mums jūs nevēlaties, esat lepna kļuvusi. Vajadzēs paķert jūs līdzi. Un arī tu nāksi, nebažījies, mēs tevi neaizmirsīsim . . .— viņš griezās pie Cēzara.— Uzlieciet viņam uzpurni!

Jeļena Vladimirovna izpildīja pavēli. Pati savām rokām viņa atdeva draugu šī nolādētā ienaidnieka rokās . . . Ja kāds šajā brīdī spētu ieskatīties Cēzara dvēselē!

—   Vai pavada ir diezgan stipra? Seku, piestipriniet vēl to.— Krizins pasniedza izturīgu gumijas saiti ar metāla dzīslu vidū, kas, ritulī satīta, atradās viņam kabatā. Viņš arī tagad labprāt izmantoja žņaugu, tāpat kā toreiz pie suņu krātiņa, un pastāvīgi nēsāja to sev līdzi.

Cēzars bēdīgām acīm skatījās uz saimnieci. Viņa kažokā krita Jeļenas Vladimirovnas asaras.

Tā bija traģiska nakts. Šonakt Jeļena Vladimirovna pati savām rokām atdeva ne tikai suni; laikā nenoslēpdama Nadjas fotogrāfiju, viņa bija nolēmusi ari meitu spīdzināšanai un mokpilnai bojāejai.

Pavadu un gumijas saites galu saņēma Krizins. Jeļena Vladimirovna lēni sāka ģērbties, kustēdamās kā nemaņā un gandrīz neapjēgdama, ko dara.

Runcis Apelsīns kā atvadīdamies pienāca pie saimnieces un sava drauga Cēzara un ar mīksto muguru patrinās gar suņa degunu. Krizins ar zābaka purngalu atsvieda kaķi sāņus. Cēzars no jaunā apvainojuma saspringa.

—   No mājiņas arī vajadzēs atvadīties. Tagad jums tā vairs nebūs vajadzīga. Es palūgšu atdot atslēgu . . .

Jeļena Vladimirovna atdeva atslēgu Krizinam.

—   Sāksim nu kustēties. Dodiet ceļu sievietei! Lūdzu . . .

Ar brīvo roku Krizins parādīja galantu žestu, uzaicinādams Jeļenu Vladimirovnu iet pa priekšu. Cik pretīgs tips, viņš vēl tēlo nezin ko! Tad Krizins strauji parāva pavadu. Sunim ap kaklu apmestais žņaugs savilkās, nostiepās, bet Cēzars stāvēja kā zemē iemiets.

Brītiņu padomājis, Krizins atdeva pavadu un saites galu vienam no zaldātiem, bet pats sāka atsprādzēt savu siksnu ar smagu vara sprādzi. . .

—   Ej nu, Cēzar,— Jeļena Vladimirovna klusu teica.

Cēzars pacēla galvu, paskatījās uz viņu — skatienā bija

jaušams gan mēms pārmetums, gan šķiršanās sāpes — un tad sāka kustēties.

Pilnīgi atdots pretiniekam un pakļauts ienaidnieka varai, pat nemēģinot pretoties, bez cerības izglābties . . . Bet kāpēc gan bez cerības? Cerība ir vienmēr, ja vien pats neesi no tās atteicies.

13. NODAĻA

Nepakļāvīgais

Cēzars tika ievietots krātiņā aiz vācu komandantūras ēkas. Tur jau atradās daudz suņu, bet tie bija sveši. Cēzars to nekļūdīgi noteica pēc smakas. Tie bija vācu aitu suņi no komandantūras konvoja. Vienīgi Cēzars šeit bija gūsteknis vārda tiešajā nozīmē.

Pa sētu nepārtraukti staigāja cilvēki, ierindā pa divi, pa trīs vai pa vienam maršēja hitleriešu zaldāti. Pat tad, kad gāja viens vien, izklausījās, ka soļo vesela rota. Svešā valodā te skanēja asas un aprautas pavēles, tarkšķēja motocikli atbraucot un aizbraucot. Cēzars it kā bija aizmirsts.

Viņš atradās te jau divas diennaktis, uz viņa deguna vēl arvien bija uzpurnis un ap kaklu cieši apsiets žņaugs. Viņu šeit iegrūda, ieslēdza, nedeva ne ēst, ne dzert, lai iztiek pats, kā grib.

Taču Cēzara noskaņojums bija tāds, ka viņš nejuta ne slāpes, ne izsalkumu — tikai skumjas un briesmīgu, neremdināmu naidu, un vēlēšanos par katru cenu izkļūt no šejienes. Bet kā?

Cēzaru audzināja un mācīja meitene, kas, jāatzīst, bija visai izlutināta, bet vēlāk apstākļu ietekmē atbrīvojās no daudziem saviem trūkumiem. Suns no savas audzinātājas bija mantojis arī dažas viņas rakstura iezīmes — viņš bija kaprīzs un stūrgalvīgs, tāpēc, kā uzskatīja daudzi paziņas, viņš bija visai «grūts» suns. Taču uzticīgs Cēzars bija līdz pēdējam elpas vilcienam. Sajā ziņā viņš bija īsts suns no aukstā, mitrā degungala līdz astes galiņam. Ir pienācis laiks, kad viņam jāparāda sava uzticība, precīzāk sakot — šī uzticība palīdzēs viņam pašam.

Cilvēki cīnās par idejām, suns gluži vienkārši kalpo cilvēkam. Un nebūtu nemaz slikti, ja cilvēku pārliecība vienmēr būtu tikpat stingra un nelokāma kā Cēzara uzticība.

Jau pirmajā naktī viņš uzmanīgi apostīja visus kaktus, režģi, durvis un sienas. Viss bija izturīgs, stiprs un pamatīgs, bez bojājumiem. Tādas lietas vācieši prot taisīt. Tomēr arī Cēzars nebija ar pliku roku ņemams. Tikko apklusa balsis un pa sētu neviens vairs nestaigāja, viņš devās uzbrukumā pret restēm.

Uzpurnis traucēja, neļāva, kā pienākas, iekārties režģī, lai liktu lietā visus spēkus un veiklību. Pamazām Cēzars to nodeldēja, berzēdams pret sienu, bet pēc tam norāva — tagad mute bija brīva. Tikko guvis pirmo nelielo uzvaru, viņš ar zobiem ieķērās resnā koka kārtī un ar tādu niknumu un dusmām sāka to purināt un plosīt, ka koks čīkstēja un, šķiet, vaidēja. No smaganām sūcās asinis, un viņš bija nomocījies līdz pēdējam, kad beidzot izdevās savu panākt — kārts padevās un nokrita, līdz pusei sagrauzta vienās šķēpelēs. Bet tālāk atradās otra kārts, vēl resnāka. Un, kamēr Cēzars cīnījās ar to, satracināti un ietiepīgi, nesaudzēdams ne zobus, ne smaganas, nakts bija pagājusi, sāka aust gaisma, un atkal bija dzirdamas cilvēku balsis.

Ģēzars bija nolēmis darbu pārtraukt. Viņa enerģiskās rosīšanās troksni izdzirduši, saskrēja vācu zaldāti. Tie rēca un ūjināja, rādīdami ar pirkstu uz suni. Zaldātus ļoti uzjautrināja, ka šis vilkam līdzīgais suns sadomājis tikt brīvībā. Pēc tam pienāca vēl viens, laikam vecākais, kas uzkliedza smējējiem, un tie aizgāja, bet pienācējs pēkšņi cauri režģiem ar īsā zobena neaso galu tā iegrūda Cēzaram sānos, ka viņam aizrāvās elpa.

— Schwein!— vācietis nošņāca un atstāja krātiņu, lepns, ka viņam izdevies pārmācīt šo krievu suni.

Atkal vajadzēja gaidīt nakti. Citādi — viss velti. Zaudēs tik spēkus, un nekas nebūs panākts. Ja ieraudzīs, neļaus darboties.

Nākamajā naktī Cēzars strādāja tik centīgi, ka purns bija vienās putās. Viņš raka pazemes eju. Pieveikt režģi viņam laikam šķita neiespējami, bet zeme padevās nagiem daudz ātrāk. Taču, izkašājis apmēram pusmetru dziļumā, Cēzars pārliecinājās, ka, arī pazemē ierokoties, ienaidnieks ir rīkojies ļoti tālredzīgi un apvedis viņu ap stūri: būra režģis bija ierakts zemē diezin cik dziļi un turklāt krustu šķērsu izpīts ar metāla stiepli. Viņa zobiem tā nebija pa spēkam.

Izrādījās, ka viņš atrodas slazdā. Viss pagalam. Tikt no šejienes prom nav iespējams.

Viņš nogūlās un sāka gaidīt. Svešie suņi berzējās gar savu krātiņu sienām. Viņam kaimiņos acīmredzot atradās kuce, jo tā nerūca uz viņu. Viņi viens otru neredzēja, tikai dzirdēja un saoda. Pēc tam tā līdzīgi kalēja plēšām sāka skaļi pūst šaurajā spraudziņā baļķu starpā. Papūš, papūš — un ieklausās. Taču Cēzars neatsaucās uz šo aicinājumu iepazīties.

I.aiks vilkās neizsakāmi gausi. Un tomēr, tomēr . . . Jūs vēl nezināt, kā suns prot gaidīt. Pacietīgi, neatlaidīgi. Līdz pēdējam elpas vilcienam, kamēr vien pukst uzticīgā sirds. Nekas viņu nespēj novērst no mērķa. Absolūti nekas.

Tā pagāja diena.

Krizins nerādījās. Tomēr Cēzars zināja, ka viņa ienaidnieks nāks. Citādi tas nebūtu atvedis Cēzaru šurp.

Cēzars jau no tālienes juta viņa tuvošanos un ieņēma aizsardzības pozu. Taču Krizins nesteidzās sunim tuvoties. Iezīmētais vispirms gribēja patīksminati.es un izbaudīt līdz galam uzvaras prieku, ka ienaidnieks nu ir gūstā un atrodas pilnīgi viņa varā. Iespaidīgi iespiedis rokas sānos, viņš pastaigaja gar krātiņu uz priekšu un atpakaļ, tad nostājās sunim iepretī un uzrunāja to:

—   Nu, mīļumiņ, kā jūties? Kā ar veselību? Vai kodīsi man vēl, jeb vai uztaisīt tev otru masāžu pa purnu?

Cēzars ierūcās un ar visu ķermeni metās pret režģi. Krizins sarāvās un atsprāga dažus soļus atpakaļ, bet tad sāka zviegt:

—   Neesi vēl nomierinājies? Tā, tā-ā. Nu, nekas. Nekas, mīļumiņ. Ilgi jau tu nespirināsies. Uz galvošanu!

Viņš sarunājās ar suni kā ar cilvēku. Un Cēzars gandrīz kā cilvēks uztvēra Krizina teikto. Vārdu jēgu viņš nojauta.

Cēzars saprata, ka no šī cilvēka žēlastību viņam nav ko gaidīt un tāpēc viss, lai arī ko tas teiktu, liecina tikai par vienu: atriebību, pazemošanu, izrēķināšanos un neremdināmu naidu.

Krizinam šī divkauja nozīmēja ne tikai rēķinu noslēgšanu starp abiem, bet daudz vairāk. Lai gan Iezīmētais sev nemitīgi atkārtoja, ka tagad viņš ir kungs un var pavēlēt tiem, kas nokļuvuši viņa atkarībā, tomēr bez vāciešu ziņas viņš neko nevarēja uzsākt: katru viņa soli, viņa vēlēšanos saimnieki bija ieprogrammējuši jau iepriekš; un pat tad, kad viņš aizveda suni un pievāca atslēgu, pie reizes arestējis mājas īpašnieci, viņš nevarēja rīkoties gluži pēc savas gribas, bet bija spiests iepriekš visu saskaņot; nevis viņš, bet klusējošie sargzaldāti faktiski visu noteica un izrīkoja — viņš iedomājās, ka komandē, vienīgi mierinādams pats sevi. Protams, viņi, vācieši, bija saimnieki, viņš tikai tiem pakalpoja, denuncēja, zemojās, iegūdams tiesības dzīvot, kamēr vien bija tiem nepieciešams. Līdz ar šī suņa parādīšanos viņa dzīve radikāli mainījās: beidzot viņš var atveldzēt sirdi, ļaut vaļu savām jūtām! Taču Krizins nesteidzās, kā īsts sadists jau iepriekš izjuzdams baudu, taču arī paildzinādams patīkamās izjūtas, cik vien viņa spēkos.

Tajā dienā Krizins pie Cēzara tā arī nepiegāja. Taču nākamajā rītā viņš ieradās ar īsu, pamatīgu steku rokā, nekavējoties atvilka aizbīdni, iegāja sprostā un sagaidīja Cēzara uzbrukumu ar tik spēcīgu sitienu pa galvu, ka sunim sametās tumšs gar acīm, bet ausīs sāka zvanīt. Un katru reizi, kad Cēzars mēģināja uzbrukumu atkārtot, steks atsvieda viņu atpakaļ. Sitamais bija no gumijas un cirtienā it kā pielipa pie miesas, bet sāpes iespiedās dziļi ķermeni un ilgi nenorima. Cēzars tika sists ari nākamajā un aiznākamajā rītā. Un tā atkārtojās dienu no dienas. Dienā viņu kaustīja, bet nakti viņš nevarēja vien izgulēties. Krizins tik nāca un nāca, un pār suni atkal nolija smagu sitienu lietus. Tomēr, par spīti dauzīšanai, Cēzars ar ilkņiem vienmēr mēģināja sakampt ienaidnieku.

Visā savā mūžā Cēzars nebija tik stipri un nežēlīgi kaustīts. Nadja pat neturēja mājās pletni; vienīgi laukumā, kur notika suņu apmācīšana, dzīvniekam uzlika cietu kaklasiksnu, kas gan durstīja, bet neievainoja. Un vai meitenes vājās rokas varēja salīdzināt ar rūdīta sadista nežēlīgajām rokām! Cēzara ķermenī nebija nevienas vietiņas, kur nejustu asas sāpes. Taču suns nepadevās un nekļuva paklausīgs.

Viņu dauzīja kā vecu maisu, taču viņš nepakļāvās un pats dumji lēca pretī sitējam, tā sagādādams Krizinam neizsakāmu baudu un patiku. Viņš slaucīja sviedrus, atstādams krātiņu, kur suns palika guļam bez dzīvības pazīmēm, bet otrā rītā viss sākās no gala.

— Spītīgais lops!— Krizins sajūsmināts sauca.— Sīksta dzīvība nelietim!— Tiesa, regulārā «vingrināšanās», kā viņš sauca nežēlīgo eksekūciju, kas bija kļuvusi par Cēzara ikdienas sastāvdaļu, viņu pašu jau sāka nogurdināt. Tagad Krizins bija ar mieru atzīt, ka Cēzars ir viņa cienīgs pretinieks; tāpēc vēl jo vairāk gribējās suņa pretestību salauzt. Tomēr aplami būtu apgalvot, ka Krizins neko nav panācis. īsā laikā suns bija pārvērties līdz nepazīšanai. Viņa dzeltenbrūnajās acīs tagad nemitīgi kvēloja ļauna uguns, vilna uz skausta bija sacēlusies stāvus, no rīkles nāca dobji rūcieni. Kļūdams mežonīgāks, Cēzars arvien vairāk sāka izskatīties pēc vilka. Ar viņu tagad notika apgriezts process — pa pieradināšanas ceļu, ko viņa senči bija gājuši pirms gadu tūkstošiem, viņš tagad gāja pretējā virzienā — atkal kļuva mežonīgs un ļauns.

Pamazām Cēzaru sāka barot, tomēr viņš ēda tik maz, ka bija jābrīnās, kā suns vēl nav nobeidzies. Ilgi jau nu viņam vairs nenovilkt.

Taču pats ļaunākais bija vēl priekšā.

Kādu reizi pēc kārtējās eksekūcijas Krizins pavēlēja suni pārvietot uz citu krātiņu. Te gar malām nebija režģu, uz grīdas bija ūdens. Tagad sunim nebija iespējams ne sēdēt, ne gulēt. Gēzars ilgi stāvēja kājās. Pēkšņi kājas sāka drebēt, saļodzījās — un viņš sabruka.

Tad gan Cēzaru pārņēma bailes. Viņš gulēja ūdenī, un ledains aukstums zagās klāt viņa sirdij, miesu kratīja sīki drebuļi, zobi klabēja. Pēdējās dienās aukstums bija pieņēmies, un suns ar lielām grūtībām izrāvās no ledus skavām: naktī ūdens bija sastindzis un viņš iesalis ledū. Viņš atbrīvojās tikai pēc vairākiem izmisīgiem mēģinājumiem, atstājis ledū pamatīgus savas vilnas kumšķus.

Krizins nepavisam nebija paredzējis nomocīt suni līdz nāvei. Viņš gribēja padarīt to par vergu, pakļaut savai ļaunajai gribai. Pienāca diena, kad Krizins pats atvēra krātiņa durvis un izveda Cēzaru pagalmā. Visapkārt valdīja klusums. Gaisā bez skaņas lidinājās baltas pārsli- ņas. Viena riņķodama lēni nolaidās uz Cēzara deguna. Suns sastinga. Pēc ilgās atrašanās tumsā viņš tagad spilgtajā gaismā gandrīz nekā vairs neredzēja, brīvības smaržas gāzās pār viņu visas uzreiz, apziņa aizmiglojās, sāka reibt galva. Viņš stāvēja līgodamies, plaši iepletis kājas, lai nenokristu.

Suns bija pārvērties līdz nepazīšanai: smaganas asiņoja, sāni nobrāzti, ribas izspiedušās, vilna kļuvusi nespodra un lēkšķēm nokarājās.

Viens, viņš bija viens starp ienaidniekiem. Un viņš — padevās. Krizins varēja triumfēt. Vai tiešām Cēzars bija padevies?

Iepriekšējos gados, kad pienāca ziema, viņi ar Nadju bija devušies pastaigā pa balto sniegu. Nadja bija iejūguši «slēpēs» Cēzaru, un tā viņi bija traukušies pa tīro, žilbinoši balto klajumu, abi juzdamies laimīgi: meitene — sajūsmināta par ātro braucienu un cīņu ar vēja pretestību, bet suns — no svētku noskaņas kopā ar iemīļoto cilvēku. Tas viss tagad bija palicis tālā pagātnē. Vai vispār tā bija noticis? Varbūt tas ir atavisms, to tālo senču balss, kuri palīdzējuši pirmajiem cilvēkiem? Tagad vairs nav Cēzara, Nadjas drauga, ir tikai nikns, drūms zvērs ar mežonīgu, ļaunu spīdumu acīs, Cēzars — izdzimteņa Krizina palīgs. Kopā ar nodevēju viņš tagad strādā vāciešu labā. Par to viņam dota iespēja dzīvot. Taču viņš tā arī neatspirga. Un kā lai atspirgtu, ja viņš ir vergs, bet vergus neviens nelutina. Cēzars jau piedalījās mierīgo iedzīvotāju tvarstīšanā, apsargāja apcietinātos. Reiz viņam kāds meta ar ķieģeli. Tas droši vien bija domāts

Krizinam, bet ķieģelis trāpīja viņam, Cēzaram. Tagad viņi, suns un cilvēks, bija viens otra cienīgi. Bet naktīs Cēzars savā krātiņā ilgi gulēja bez miega un domāja savu drūmo suņa domu. Ko viņš atminējās šajās smagā klusuma stundās? Vai izbaudīja vēlreiz to līksmo, gaišo laiku kopā ar Nadju toreiz, viņa dzīves pirmajā pusē? Abu ķircināšanos, rotaļas, glāstus? Nadja taču bija viņu ļoti lutinājusi . . . Vai varbūt pat šīs atmiņas nav saglabājušās un vienīgi briesmīgs niknums piepildījis viņa sirdi, kas vēl nesen bija tik uzticama? Toreiz, dzīves sākumā, viņu mācīja kalpot cilvēkiem, bet tagad piespieda kļūt par cilvēku ienaidnieku. Ak, ja suns prastu pastāstīt, cik nožēlojama kopš šī laika kļuvusi viņa dzīve!

Tomēr pavisam suņa sirds siltums vēl nebija apdzisis. Kādu rītu, kad Krizins, kā parasti, izveda Cēzaru no krātiņa, suņa nāsīs pēkšņi iesitās pazīstama smaka, kas viņu bezgala satrauca un šķita ļoti mīļa un dārga . . . Jā, šeit nesen bija gājis kāds viņam tuvs cilvēks, viņš nekādā ziņā nekļūdījās. Tātad tas atrodas kaut kur tuvumā! Cēzars sāka trīcēt. Uz brīdi viņam pat zuda orientēšanās spēja, viss apkārtējais šķita nenozīmīgs. Kā viņš varēja zināt, ka pavisam nesen no šejienes uz nošaušanu tika aizvesta viņa bijusī vecā saimniece, ka varbūt šajā brīdī jau noskan zalve, varbūt viņa ir jau mirusi un mirstīgās atliekas atdusas kopējā kapā. Viņš saprata tikai to, ka saimniece ir bijusi šeit. Un ar to viņam pietika.

Cēzars pacēla galvu. Tas atkal bija agrākais Cēzars — drosmīgs, nepakļāvīgs suns. Valdonīgi, spēcīgi ierunājās instinkts, kas sagādājis sunim visuzticamākā radījuma slavu. Zibenīgs skatiens visapkārt, ātri novērtēta situācija. Komandantūras vārti ir vaļā, bet sargzaldāts pagājies aiz stūra un, atspiedies pret sienu, velk dūmu. Šķiet, arī pats Krizins ir atslābinājis uzmanību.

Ar gumijas steku šis bende bija izdauzījis gribu ne vienam cilvēkam vien. Viņš domāja, ka tāpat paverdzinājis arī suni.

Pēkšņi Cēzaram atkal radās spēks. Viņa lēciens bija tikpat zibenīgs un veikls kā kādreiz, pašos labākajos laikos, kad suns bija paēdis, apkopts, kad muskuļi bija spēcīgi. Krizins nepavisam nebija gaidījis tādu veiklību no šī pusdzīvā, sadauzītā suņa. Spējais grūdiens atsvieda Iezīmēto atpakaļ, piespieda ar abām lāpstiņām pie zemes, bet Cēzara kaulainais ķermenis acumirkli atradās vairākus metrus no viņa. Jēlādas siksna pārtrūka, Cēzars lieliem lēcieniem nesās uz vārtiem. Aiz muguras viņam skanēja kliedzieni un lamas. Pazibēja izbrīnījusies, apjukusi sargzaldāta seja; viņš ātri norāva ieroci no pleca. Atskanēja šāviens no Krizina pistoles. Nikna kā lapsene nospindza lode, bet netrāpīja. Viens nams, otrs, trešais, kvartāls beidzas, pagrieziens . . . Un nu jau ēku sienas kļuva par aizsargmūri starp bēgli un viņa vajātājiem. Pēc tam sākās plašs neapbūvēts laukums ar sasistu ķieģeļu kaudzēm — atliekas no tām būvvietām, kas te bija atradušās pirms kara. Cēzars šķēla svaigo gaisu milzīgiem, atsperīgiem lēcieniem; kad viņš bija jau tik tālu, ka viņu vairs nesniedza lodes, lēcieni pārgāja rikšos; suns skrēja pa apsnigušo zemi, pamazām nomierinādamies, un kustības kļuva ritmiskas kā labi noregulētai mašīnai. ..

14. NODAĻA

Skrējiens starp bumbu sprādzieniem

Rītausmā arestētos — pusapģērbušos, basām kājām — sāka dzīt ārā no kamerām salā un sniegā. Visi tika izsaukti pēc numuriem. Gara izmocītu ļaužu virtene izkārtojās cietuma pagalmā. Daži tikko turējās kājās, un biedri tos atbalstīja. Pēc saskaitīšanas visiem pavēlēja iekāpt kravas mašīnā.

Rīts bija drēgns, migla, celdamās augšup un slīdēdama lejup, kā auksts, mikls šķidrauts klājās cilvēkiem uz sejas. Smagos nomaskētos opeļus sedza trauslas sarmas adatiņas. Vācu zaldāti, kas pavadīja arestēto mašīnas, bija sacēluši stāvus šineļa apkakli un salīgi ierāvuši galvu plecos. Skanēja rupji uzsaucieni, rūca suņi.

Jau pēc aizvedamo personu sastāva bija skaidrs, kas viņus sagaida. Seit atradās pilsētas inteliģences zieds: skolotāji, inženieri, uzņēmumu darba pirmrindnieki, bijušie padomju iestāžu kalpotāji. Viņu vidū bija Talancevu kaimiņš — zobārsts, kas kādreiz nebija varējis «saprasties» ar Cēzaru; tagad viņam epizode zobārsta kabinetā liktos tikai mīļš joks. Viņš vienmēr turējās Jeļenas Vladimirovnas tuvumā. Viņiem visiem šis miglainais, dzestrais rīts droši vien būs pēdējais.

Ar mašīnām viņus aizveda ne jau tāpēc, ka ienaidnieks žēlotu viņu kājas un gribētu sagādāt viņiem pēdējo komfortu. Cietuma administrācija uz tādiem labdarības darbiem nebija spējīga. Tas tika darīts tāpēc, ka frontē izveidojās hitleriešiem nelabvēlīga situācija, visai drīz draudēja frontes pārrāvums, tāpēc okupanti steidzās novākt savu briesmudarbu lieciniekus.

Jeļena Vladimirovna šajā laikā bija tik daudz pieredzējusi, ka viņai nemaz nepietiktu spēka visu to izstāstīt. Viņa pati brīnījās, kā bija varējusi izturēt. Arestētos mērdēja badā vai arī izsniedza viņiem sāļu ēdienu un nedeva dzert. Plīkšķēja pletnes. Apdzērušies gestapovieši, apdvesdami arestētos ar degvīna dvingu, ņirgājās, skaļi smējās, bakstīja ar degošiem papirosiem. Taču viņa visu to izturēja un neteica ne vārda.

Un tagad bija pienācis gals. Kaut nu tas nevilktos pārāk ilgi!

Ierēcas motori, un kravas kastē sēdošo galvas sašūpojas. Atvērās smagie vārti, baltie, aplupušie cietuma mūri ātri slīdēja atpakaļ un drīz izgaisa skatienam.

Mašīnas izbrauca cauri pilsētas nomalei. Tātad tas notiks kaut kur mežā, tālāk no ļaužu acīm, droši vien gravā.

Pēdējais brauciens, pēdējais bēdu ceļš . . . Jeļena Vladimirovna nejuta bailes no nāves. Visu laiku viņa pūlējās atcerēties, vai tikai viņa nopratināšanā nav pateikusi ko lieku, nav izmetusi kādu vārdiņu, kas varētu būt liktenīgs — ne jau pašai, par sevi Jeļena Vladimirovna nedomāja.

Kā viņa bija sev pārmetuši par nepiesardzīgo rīcību attiecībā uz meitas fotogrāfiju! Viņa taču atzina vīru par noteicēju daudzos jautājumos, kā gan šoreiz nebija paklausījusi viņa brīdinājumam!

Ar Krizinu Jeļena Vladimirovna nebija tikusies kopš tās nakts, kad viņš aizveda Cēzaru. Sis nodevējs izdarīja savu melno darbu un pēc tam izčibēja, bet Jeļena Vladimirovna bija pārliecināta, ka viņš nekur nav pazudis un kaut kur turpina tādā pašā garā. Vai tiešām šis cilvēks domā, ka mūsējie nekad vairs neatgriezīsies, ka «jaunā kārtība», par kuru klaigā hitlerieši, būs mūžīga?

Tikai cietumā Jeļena Vladimirovna uzzināja, kāds toreiz bijis Krizina ierašanās patiesais iemesls, un viņas sirds atkal sāpīgi sažņaudzās, atkal pārņēma smags, grūti pārvarams satraukums par vīru un meitu. Vai tiešām, vai tiešām?

Klīda baumas, ka pagrīdes partizānu grupa pilsētā palikusi neatklāta, tā rīkoja diversijas, uzbrukumus hitleriešiem, piespieda tos dienu un nakti turēt gatavībā simtiem zaldātu un pašiem drebēt pie katra šāviena. Un šīs ziņas darīja Jeļenu Vladimirovnu laimīgu.

—   Vai neesat nosalusi?— čukstēja blakus sēdošais zobārsts, pievirzīdamies tuvāk, lai viņu sasildītu un arī pats gūtu kaut mazliet siltuma.— Turieties. Tas nebūs vairs ilgi. . .

Viņa mehāniski pamaja ar galvu. Kada tam vairs nozīme, vai viņa ir nosalusi vai ne. Absolūti nekādas nozīmes.

Mašīnas iebrauca mežiņā. Klusie bērzi skumji stiepa pret debesīm kailos zarus, it kā atvadīdamies no nāvei nolemtajiem. Ķērkdama aizlidoja kāda iztraucēta vārna.

—   Paskatieties, zaķēns! . . .— steidzīgi atkal nočukstēja zobārsts. Viņa iekritušajās, zilu loku apēnotajās acīs pazibēja dzīva dzirksts. Pa sniegoto lauku, mašīnu motoru trokšņa iztraucēts, augstu palēkdamies, kā kamols aizti- nās balts, pūkains dzīvnieciņš. Tad tas vēlreiz pazibēja aiz uzkalniņa, ar garajām pakaļkājām saceldams sniega virpuli, un nozuda. Braucēji pavadīja to ilgiem skatieniem.

Dzīvība nav iznīcināma; tā pastāvēs arī pēc viņiem, kas krituši, bet nav padevušies, izturējuši visam par spīti.

Ceļš veda arvien zemāk uz gravu. Mašīna viņus mētāja, svieda citu pret citu un pret bortu. Ledainais vējš vilka cauri apģērbam un saldēja līdz kaulam. Vienam otram jau bija apsaldēts deguns, dažs ar sastingušiem pirkstiem mēģināja sasildīt jau balti apsalušās ausis. Dzīvības instinkts.

Pēkšņi visi braucēji kā pēc komandas atgāza galvas. Visu acis bija pavērstas uz augšu, pret nespodrajām, blāvajām debesīm, no kurām lidoja retas sniegpārslas. Uz augšu skatījās arī apsardzes zaldāti un esesieši, kas brauca pēdējā mašīnā un kam vajadzēja izpildīt nāves- spriedumu. No augšas nāca vienmērīga, saspringta dūkoņa. Izklausījās, it kā skanētu stingri novilkta stīga vai lidotu bišu spiets.

Lidmašīnas vēl nebija redzamas, taču dūkoņa pieauga ar katru mirkli. Pēkšņi tās parādījās virs mežiņa. Uz spārniem liesmoja sarkanās zvaigznes. Mūsējie!

Pirmie no mašīnas ārā sāka lēkt esesieši. Signālu deva viņu komandieris, kas sēdēja kabīnē,— garš un neticami vājš, ar dzeltenīgu pergamentveida ādu apvilktam skeletam līdzīgs vīrs ar Hitlera ūsām. Atgrūdis kabīnes durtiņas, viņš izlēca uz ceļa un, pīdamies garajā šinelī, sāka skriet, garajos, spīdīgajos lakādas zābakos ieautās kājas slīdēja; viņš žonglēja ar cimdotajām rokām, lai noturētu līdzsvaru, gribēja paslēpties grāvī, taču paguva paspert tikai dažus soļus. Pirmā lidmašīna aiztraucās pāri ar apdullinošu rēkoņu, un tūlīt gaisu satricināja smags grāviens. Bumba trāpīja tieši mašīnas vidū, un sprādziens saplosīja to tūkstoš gabalos. No švītīgā esesieša un viņa padotajiem palika vienīgi asiņainas driskas.

Gandrīz tajā pašā mirklī atskanēja: ta-ta-ta-ta . . . Aša ložmetēja kārta noskaldīja blakus mašīnām ar dzīvo kravu. Vai nu padomju lidotāji redzēja, kas atrodas mašīnās, vai arī pats liktenis bija pret to, ka viņi aptraipa rokas ar savējo asinīm, taču izrādījās, ka no nāvei nolemtajiem nebija cietis neviens, bet vairāki sargzaldāti, kas pēc esesiešu parauga bija izlēkuši uz ceļa, turpat izstiepās un palika guļam uz mūžīgiem laikiem. Šoferi apturēja mašīnas un arī metās kur kurais, smagie ope- ļi palika bez vadītājiem un bez apsardzes. Sākās panika.

— Bēgsim!— zobārsta nobālušās lūpas izdvesa. Mežs nav tālu . . .— Un viņš pirmais neveikli sāka rāpties pāri bortam, pēc tam palīdzēja Jeļenai Vladimirovnai nokļūt zemē.

Bumbas bija atnesušas viņiem brīvību vai vismaz cerību uz brīvību — varbūt īsu, acumirklīgu, tomēr . . .

Ietilpīgie opeļi vienā mirklī bija tukši. Nāvei nolemtie vīrieši tvēra nogalināto ienaidnieku ieročus un šāva uz konvoju, no visām pusēm skanēja šauteņu sprakšķi, troksnis, dārdoņa.

Lidmašīnas aizlidoja un atkal atgriezās. Acīmredzot lidotāji gribēja redzēt, kas notiek uz zemes. No tāda augstuma tiem bija grūti saprast notiekošo, bet vairāk tie nešāva un nebombardēja. Vēlreiz pārlidoja pļaujošā lidojumā virs grāvja un bērziem, pēc tam uzšāvās*augstāk.

Jeļena Vladimirovna neredzēja, kā beidzās slaktiņš uz ceļa. Aizelsdamās, stigdama sniegā līdz ceļiem, viņa skrēja arvien tālāk un tālāk, prom no ceļa. Sirds krūtīs dauzījās, šķiet, tūlīt tā plīsīs, deniņos sita kā ar āmuru. Zobārsts nespēja tikt viņai līdzi un atpalika. Apbruņojies ar automātu, arī viņš ņēmās bliezt ar to, smieklīgi piespiedis šaujamo pie vēdera, pārskriedams no bērza pie bērza kā īsts cīnītājs.

Nespēdama vairs paskriet, Jeļena Vladimirovna apstājās, lai atvilktu elpu. Viņa ieklausījās. Kāpēc visapkārt tāds klusums? Vienīgi koki, šūpodamies vējā, žēli čīkstēja. Vai tiešām viņa paspējusi aizskriet tik tālu? Varbūt viss jau beidzies, bēgšanas mēģinājums nav izdevies, apsardze tikusi galā ar vājuma bridi un apjukumu, panika pārvarēta, pretošanās apspiesta — un viņas biedri, mīļie, dārgie biedri, jaukais, strādīgais, gādīgais dakteris, kas, nomocīts un izvārdzis, tomēr arvien bija pieklājīgs un vienmēr rūpējās par viņu,— varbūt viņi visi guļ sastinguši, virs viņiem jau riņķo kraukļi, bet, ja kāds arī palicis dzīvs, to ved tālāk, uz nošaušanu . . . Kurp viņai tagad doties?

Pamazām atausa auksta ziemas diena. Saule negribīgi parādījās virs tālajiem pauguriem un miglā izskatījās pēc liela vara diska. Aizlidoja vārnu bars.

Visapkārt gulēja tīrumi, melnoja koku puduri. Tālumā, aiz pakalna, bija redzami dūmi. Tur atradās sādža, bet viņa tajā nedrīkstēja rādīties. Ja nu pēkšņi uzduras vāciešiem? Tad gan bēgšana, gan iepriekšējās mokas un ciešanas — viss velti.

Ietinusies ciešāk mētelī, viņa pagriezās un apņēmīgi sāka virzīties uz otru pusi, tālāk prom no apdzīvotās vietas, uz nelielo koku puduri, kas melnēja pie horizonta. Tikai tagad viņa pa īstam aptvēra, ka grib dzīvot un cīnīties, grib redzēt savējos, piespiest pie krūtīm meitu un vīru, paskatīties viņiem acīs, redzēt viņu smaidu un dzirdēt mīļās, līksmās balsis.

Jeļena Vladimirovna sparīgi soļoja pa balto līdzenumu, kājas stiga sniegā, un drīz viņai atkal uznāca vājums. Nepietiekamais uzturs apcietinājuma laikā lika sevi manīt. Nē, tas vairs nav izturams — izsalkums, aukstums un spēku izsīkums. Tukšais kuņģis krampjaini sažņaudzas. Jāgriežas atpakaļ, lai notiek kas notikdams. Viņa aizvilk- sies vēl līdz tai birztaliņai, tur atpūtīsies, padomās un nolems, ko darīt.

Pēkšņi kaut kas lika viņai paskatīties atpakaļ. Tālumā sniegotajā līdzenumā pazibēja kāds tumšs punkts. Tas tuvojās, sekojot viņai pa pēdām. Jeļena Vladimirovna saspringti vēroja. Vai patiešām vilks? Jā, tur vairs nebija nekādu šaubu. Tagad viņa jau varēja saskatīt tā atņirgtos zobus, degošās acis, stāvus saslietās, stūrainās ausis.

Vai tāpēc viņa izglābās no divkājainajiem zvēriem, lai dabūtu galu četrkājainā pelēkā meža plēsoņas zobos! Jāskrien, jācīnās, jāmēģina uzrāpties kokā un jāsēž tur, kamēr viņu atradīs cilvēki vai arī vilks, apnicis gaidīt,

aizies pats . . . Ātrāk, ātrāk! Vēl tikai dažus soļus! Tepat jau ir apsnigušie celmi, kur pagājušajā gadā zāģēti koki, sīkas eglītes, tievi, mazi bērziņi, ietinušies baltās villainēs, tikai galotnes rēgojas ārā no sniega. Aplauzdama nagus un sadīrādama plaukstas asinīs, Jeļena Vladimirovna, apkampusi bērza stumbru, izmisīgi pūlējās ar izvārgušo ķermeni uzrausties vismaz dažu metru augstumā no zemes. Trūka veiklības, pēdējie spēki bija galā, rokas nespēja noturēt ķermeni, kas šķita kā no svina. Pametusi acis atpakaļ, Jeļena Vladimirovna redzēja, ka zvērs atrodas tepat, dažu soļu attālumā no viņas. Galva sagriezās, un, juzdama, ka krīt, Jeļena Vladimirovna iekliedzās, bezspēcīgi pameta abas rokas gaisā, acīs satumsa, un pēkšņi viss sagriezās un kaut kur gāzās, izgaisa.

15. NODAĻA

Divi sniegputenī

Sniga arvien vairāk un vairāk. Lielas sniega pārslas lidoja, saķērās kopā, sagriezās virpulī kā trakā dejā, arvien stiprāk un ātrāk, arvien blīvāks un necaurredzamāks vērtās baltais, kustīgais auts. Soļa attālumā nekas vairs nebija saskatāms. Putenis, īsts, pamatīgs sniegputenis.

Cēzars un Jeļena Vladimirovna taustījās uz priekšu kā aklie.

Jā, tas bija Cēzars. Kā viņš bija atradis savu saimnieci? Nav svarīgi, vai viņš vispirms bija meklējis tukšajā cietuma kamerā un, pārliecinājies, ka viņas tur nav, meties pakaļ pa ceļu, vai arī mežā nokļuvis uz viņas pēdām. Svarīgs ir kas cits: Cēzars bija ieradies pie saimnieces pašā kritiskākajā brīdī. Viņš atrada viņu guļam bezsamaņā. Viņa atguva samaņu no tā, ka suns laizīja viņai seju. Atvērusi acis, tieši sev priekšā viņa redzēja pazīstamo suņa purnu ar veco rētu, gudrās, labsirdīgās acis. Suns iesmilkstējās kā kucēns. Grūti spriest, kurš par šo tikšanos izjuta lielāku prieku.

Jā, tā nu bija iznācis. Krizins Cēzaru bija padarījis par zvēru, tomēr izrādījās, ka labais nebija sunī iznīdēts. Cēzars bija tas pats agrākais Cēzars.

Tagad abas izmocītās būtnes gāja kopā. Taču grūtības un pārbaudījumi vēl nebija beigušies. Sākumā Jeļena

Vladimirovna gāja pa priekšu, pēc tam abi klunkurēja blakus, tad atkal pirmais gāja Cēzars un saimniece vilkās aiz viņa. Grīļojās abi, tomēr sunim, šķiet, izturības bija vairāk. Viņš tagad veda saimnieci, un tā paklausīgi viņam sekoja.

Liktenis gudrajam Cēzaram bija sūtījis pārbaudījumu pēc pārbaudījuma, un viņš tos bija izturējis un pārvarējis visus šķēršļus. Viņš jau reiz bija izvedis savus apmaldījušos saimniekus no meža. Mācīti vīri droši vien vēl ilgi lauzīs galvu un izdarīs neskaitāmus mēģinājumus, lai noskaidrotu, kā dzīvnieki atrod ceļu uz mājām vai pie viņiem tuva cilvēka. Sajā ziņā dzīvnieki parāda ārkārtīgi labu orientēšanās spēju pašos grūtākajos apstākļos. Pēc vienas hipotēzes, dzīvnieku orientēšanās spēju pamatā ir elektriskie spēki, kas slēpjas pašā dzīvā organismā. Ja var ticēt zinātniekiem, tad iznāk, ka suņa galvā ir vai vesela radiostacija un dzīvnieka smadzenes gluži kā jutīgs uztvērējs nepārtraukti noskaņotas uz viņa saimnieka «vilni». Tāpēc starp viņiem pastāvīgi tiek uzturēti neredzami sakari. Un, ja suns ir patiešām uzticīgs savam saimniekam, viņš nevar noklīst un pazust. Dzīvnieks atrod saimnieku un atgriežas pie tā pat pēc vairākiem gadiem, pārvarot milzīgus attālumus, kas abus šķir. Tādu piemēru ir daudz. Zināms atgadījums, kad suns, meklēdams saimnieku, klīdis divus gadus, šķērsojis visu valsti no ziemeļiem līdz dienvidiem, kamēr atradis meklēto ģimeni, kurā viņš uzaudzis. Tātad, zinot un atzīstot minēto hipotēzi, Cēzara negaidītā parādīšanās nebija nekas pārdabisks.

Runājot zinātniskā valodā, suns nopeilē saimnieku tāpat, kā radists nopeilē atklātā jūrā peldošu kuģi vai lidmašīnu gaisā; nopeilē, atrod pareizo virzienu un dodas ceļā. Ne velti mēs runājam par dabas patentētām ierīcēm. Daudzu labāko izgudrojumu pamatā ir dabā novērotas parādības. Protams, visi četrkājainie, mēmie radījumi, mūsu «mazākie brāļi», nav uz to spējīgi, tas pa spēkam tikai izraudzītajiem «intelektuāļiem». Cēzars piederēja pie tiem. Šo sakaru stiprums un izturība ir tieši proporcionāla uzticības spēkam: jo suns uzticīgāks, jo neatlaidīgāk viņš meklē savu saimnieku. Viņš atsakās no jebkurāš svešas laipnības, lai cik patīkama tā viņam būtu. Kā atceramies, Cēzars bija izaudzis vienā ģimenē — bija «vienmīlis». Varbūt no aprakstāmās parādības mehānisma viedokļa neesmu sniedzis pietiekami precīzu izskaidrojumu un ar laiku tiks atrasti izsmeļošāki, taču būtība ir pareiza. Pašreiz mums ir svarīgs kas cits: kādas sekas bija šai Cēzara spējai, kas tik spīdoši apstiprinājās ārkārtējos apstākļos.

Kamēr vēl neputināja un bija skaidrs, viņi varēja orientēties pēc debesīm, pēc rītu un vakaru puses. Taču drīz horizontu aizsedza sniega mākoņi un sāka tik stipri snigt, ka visa apkārtne ietinās baltā miglā; tādu snigšanu Jeļena Vladimirovna neatcerējās kopš savas jaunības. Likās, arī daba nolēmusi pārbaudīt viņu izturību.

Viņi nebija padevušies un nedomāja to darīt. Taču ar katru soli šī apņēmība saruka mazāka un mazāka. Ja nebūtu Cēzara, Jeļena Vladimirovna droši vien sen būtu nokritusi sniegā bez spēka. Viņai jau rādījās halucinācijas, viņa sāka murgot.

Mirdzošā sarmā tērpta, Saltumā balta stāv tā Un sapņo par vasaru silto, Ta-ra-ta-ta ra-ta-ta-tā . ..

Kas tās par rindām? Viņa mokoši pūlas atcerēties . . . Ahā, nu protams! Viņa taču to mācījusies. Bet kā bija tālāk?

Un sapņo par vasaru silto..

Cik savādi: viņa pašlaik redz to, par ko runāts dzejolī. Kad spēki zūd, apziņa nez kāpēc kļūst skaidrāka, uzliesmo spilgtas atmiņas, it kā viss būtu noticis vakar, vienā mirklī apziņā pazib vesela virkne notikumu, un tad viss sāk tīties nesaprotamā, dīvainā, bīstamā klusumā, viltīgā kā lamatas . . .

Kāds klusums! Dvēsele mirst — Ne kaislībās kvēl vairs, ne skumst. Tu stāvi un jūti, kā pakļauj Sis klusības sastingums . . .

Cik pareizi Ņekrasovs to aprakstījis. Varbūt arī viņš pats kādreiz ir stindzis salā? Dzīve viņam neesot, bijusi nekāda saldā.

Jeļena Vladimirovna atguva samaņu no tā, ka Cēzars, žēli smilkstēdams, atkal laizīja viņai seju. Suņa mēle bija karsta, mīksta un valga, tās pieskārieni bija patīkami. Viņa atkal gulēja sniegā, bet suns stāvēja, pārliecies viņai pāri, laizīja seju un, bikstīdams ar purnu, neļāva aizmigt, it kā mudināja slieties kājās. Celies, celies!

Mīļais, labais Cēzars! Cik labi būtu piespiesties pie viņa un abiem aizmigt. Viņš droši vien ir silts, lai gan kļuvis tik vājš un kaulains, izskatījās kā gluži svešs suns. Arī viņam ir klājies grūti, tagad tiek visiem . . .

Cēzars tomēr piespieda viņu piecelties.

Pēc tam viņi — suns un cilvēks — gāja, patiesību sakot, vilkās uz priekšu. Apstājās, atvilka elpu un atkal sāka kustēt. Nav saskaitāmas tās reizes, kad Jeļena Vladimirovna pakrita un Cēzars spieda viņu piecelties. Viņa bija viscaur novārtījusies ar sniegu. Arī suns bija apsarmojis līdz ausīm. Izskatījās, ka sniega migla kļūst retāka un sāk izklīst. Bija dzirdama kaut kāda dunoņa, gluži kā tāla pērkona dārdi. Kā gan ziemā var būt negaiss un pērkona grāvieni?

Beidzot migla izklīda pavisam un gaiss kļuva skaidrs. Un tūlīt kļuva manāmi aukstāks. Tā vien viņiem vēl trūka! No Cēzara cēlās gaisā tvaiki kā no putās nodzīta zirga, bet Jeļenu Vladimirovnu kratīja sīki drebuļi, kas mijās ar karstuma viļņiem. Tad sākās drudzis un viņa tik tikko spēja savaldīties, lai neklabētu zobi. Taču drīz viņa tam vairs nepievērsa uzmanību. Murgi, vīzijas. Bērnība, tēvs un māte, atkal dzejoļi grāmatiņā ar pazīstamā kalsnā, novājējušā cilvēka portretu. Viņa pati klasē draudzenēm deklamē «Sals — sarkandegunis» . . .

Kas tās par dīvainām, sirdi plosošām skaņām? Tās nokauj viņas domas.

A, tas ir Cēzars, kas tur kauc. Smagi . . . Bet tagad tam nav nozīmes. Kaucieni pārtrūkst, tā ir labāk. Gluži kā pie miroņa. Kas viņu tik smagi spiež un slāpē nost? Laidiet mani, laidiet! Nepadošos! Vienalga, neteikšu ne vārda! Laidiet mani! La-i-d-ie-t!

Balsis tuvojās. Zem slēpēm šņirkstēja sniegs.

—   Savādi gan,— teica viens.— Vai tu dzirdēji: kaut kas kauca.

—   Droši vien vilks,— atsaucās otrs.— To tagad ir papilnam, un barības tiem netrūkst, līķu diezgan.

Abi runātāji bija nosūtīti uz priekšu kā izlūki. Viņi brauca ar slēpēm, tērpušies baltos maskēšanas apģērbos, kas vērta viņus līdzīgus baltiem spokiem.

Viņus patiešām varēja uzskatīt par parādībām, kā nu ne: padomju slēpotāju bataljona cīnītāji vāciešu aizmugurē! Tajā laikā, kad viņi virzījās pa noteikto maršrutu, kādā citā frontes iecirkni pavēlniecība uzsāka maldinošu manevru, kas novērsa ienaidnieka uzmanību. Viss tika izdarīts nevainojami, artilērijas uguns aizsegā (lielgabalu šāvienu dārdus dzirdēja arī novārdzinātais Cēzars un izmocītā Jeļena Vladimirovna).

Vāciešiem šeit nebija vienlaidu aizsardzības līnijas, viņi lika cerības uz purvaino apvidu. Kad sals pieņēmās, purvs vairs nebija traucēklis. Caur vienu no šādiem «logiem» izslīdēja ari cīnītāji uz slēpēm. Izlūkgājiena mērķis bija nodibināt sakarus ar partizāniem, lai uzzinātu, pa kuru ceļu ienaidniekam pienāks papildspēki, un, ja laimētos, izjauktu tā plānus.

—   Karsti,— pirmais atkal ierunājās. Viņi atradās pārgājienā jau vairākas stundas un vēl ne reizi nebija atpūtušies.

—   Jā, silti,— otrs piekrita. Atmetis atpakaļ apmetņa kapuci, viņš noņēma ausaino cepuri un ar tās iekšpusi noslaucīja sviedrus no pieres, pēc tam ar cimdu pieglauda salmu krāsas matus.

—   Mūsējie droši vien ir jau pavisam tuvu . . .

—   Paga, paklausies,— gaišmatis viņu pārtrauca.

Sniega pauguriņš netālu no viņiem pēkšņi sakustējās,

pajuka uz visām pusēm, un tā vidū parādījās Cēzars, apsarmojis pilnīgi balts un savādi baismīgs. . . Kādu brītiņu gaišmatis stingi blenza uz to, it kā neticēdams savām acīm, bet tad metās pie suņa, izsaukdamies:

—   Cēzar, draudziņ!

16. NODAĻA

Morāle jauniešiem

(Pārdomām ikvienam)

Tagad mūsu vēstījumā ir jāpaiet apmēram trim mēnešiem. Kā redzēsim vēlāk, šie trīs mēneši nebija bijuši velti. Deviņdesmit dienas — tas nav nemaz tik daudz, bet bija karš, un tajā gadās visnegaidītākie likteņa pagriezieni.

Ja kāds no lasītājiem minētajās deviņdesmit dienās būtu ieradies zināmā speciālā iestādē, viņš ieraudzītu sprostu, bet pie tā piestiprinātu plāksnīti ar šādu uzrakstu:

Cēzars ie

dzimis 1939. gadā ! "n "

Dzimums: tēviņš. Šķirne: vācu aitas suns Dienests: desanta-diversiju Specialitāte: spridzinātājs

Vai Cēzars atkal būtu iekļuvis ķezā un no jauna nonācis aiz restēm? Nabaga nelaimīgais gūsteknis.

Lasītājam nav iemesla uztraukties. Šoreiz notikumi atveduši Cēzaru pie draugiem, nevis pie ienaidniekiem. Katru dienu viņam piegādā svaigu, garšīgu barību tīrā traukā, maina ūdeni, pakaišus gulēšanai. Par viņu rūpējas, viņu sargā, bet pretī no viņa tiek prasīts līdz šim kas pilnīgi nebijis.

Vai tā spēlējas karalaika liktenis?

Pēc tās neaizmirstamās tikšanās sniegotajā klajumā vācu aizmugurē, kad Cēzars izglāba Jeļenai Vladimirov- nai dzīvību, suns un Aleksejs vairs nešķīrās nekad. Pēc Alekseja lūguma viņus abus ieskaitīja īpašo uzdevumu daļā. Bija iznācis tā, ka Cēzars, kas piederēja Nadjai un ko meitene bija izaudzinājusi un apmācījusi, tagad atradās pie Alekseja un kļuva par viņa frontes draugu un biedru.

Pirms tam viņiem vajadzēja apgūt papildu speciālās apmācības kursu. Turklāt Cēzaram bija nepieciešama pamatīga atpūta un ārstēšana. Suns bija tik vājš un plāns, it kā būtu sapresēts, un atgādināja starp grāmatas lapām saplacinātu augu. Pat acu izteiksme bija pārmainījusies. Uz viņu tagad bija žēl skatīties.

Cēzars ilgi neļāva nevienam sevi aiztikt un iesmilkstējās pie mazākā pieskāriena — acīmredzot viņam sāpēja viss ķermenis.

—   Esi gan tu, brālīt, pamatīgi apstrādāts, visa miesa un purns vienās švīkās, pasarg dievs no tādas dzīves,— runāja kursanti skolā, kurā tagad atradās Cēzars un Aleksejs Beļaņins. ,

—  Tik briesmīgi izkāmējis . . . Laikam turēts pilnīgā badā! <<..'

—   Varbūt pats nav gribējis ēst. Skumis pēc mājām . i .

Viņu žēloja visi, kas vien ieraudzīja.

—  «Moralitē» jauniešiem,— teica skolas priekšnieks. Viņam patika šad tad lietot vārdus svešā valodā. Kursanti

viņu sauca par Universālskolotāju.— Ja jau ar suni tā izrīkojas, ko tad cilvēks var gaidīt?

Vispār tā bija loģiska doma: kā zināms, iebrucēji vairāk bija ieinteresēti materiālo vērtību nekā cilvēku saglabāšanā. Ja arī viņus interesēja cilvēki, tad vairāk kā darbalopi, vergi, kamēr tie vēl spēja strādāt.

Suņa spēcīgais organisms drīz uzvarēja, un viņš ātri sāka atlabt un uzbaroties. Bet tagad tas bija pavisam cits — nepazīstams Cēzars. Viņa uzvedībā parādījās dažas līdz šim svešas iezīmes, bija mainījies raksturs. Suns vairs nebija draudzīgs, neuzticējās cilvēkiem. Viņš spēja negaidot, bez redzama iemesla atņirgt zobus, bet pēc tam tikpat ātri atkal nomierināties. Krizins bija atstājis neizdzēšamas pēdas suņa dvēselē. Viss, kas sunī labs un slikts,— viss nāk no cilvēka.

Vienīgi Aleksejam Be|aņinam Cēzars paklausija bez iebildumiem, bija tam uzticīgs. Alekseja dēļ suns ietu caur uguni un ūdeni.

Tagad bija sākusies skarba un prasīga apmācība. Suns apguva «augstāko izglītību», bet viss, ko viņš bija pārdzīvojis līdz tam, bija kā sagatavošanās, izturības rūdījums.

Nav nekā tāda, ko neizdarītu suns sava drauga — cilvēka labā, ja vien tas ir viņa spēkos. Kā gluži dabiskas un pašas par sevi saprotamas Cēzars uzņēma arī tās jaunās mācības, ko sunim vajadzēja apgūt kopā ar Alekseju Beļaņinu un viņa vadībā. Ja tas seržantam vajadzīgs, tātad tam tā arī jābūt. Trīs mēneši pagāja nepārtrauktos treniņos, kamēr Cēzars apguva specialitāti, kāda bija ierakstīta suņa dienesta pasē un uz plāksnītes pie sprosta.

Trīs mēneši bija nepieciešami, lai iemācītu Cēzaram nest saini un pavēlētajā vietā nomest to no muguras, paklausīt pašam klusākajam svilpienam, kas cilvēka ausij gandrīz nav saklausāms, bet ar suņa dzirdi lieliski uztverams, mierīgi paciest aviācijas motoru rēkoņu un pat lēkt ar izpletni no lidmašīnas. Cēzars bija kļuvis par izpletņu lēcēju!

Lai nupat izlasītais nerada lasītājā izbrīnu. Jau pirms kara dienesta suņus mēģināja izmantot aviācijas desanta karaspēkā. Sie mēģinājumi pierādīja, ka dzīvnieks ir derīgs arī tāda veida dienestam. Vajadzēja vienīgi izraudzīt suņus ar noturīgu nervu sistēmu un stipru, veselīgu miesas būvi. Nervozie dzīvnieki šim uzdevumam nederēja.

Suņi jau ne vienu reizi vien bija uzspridzinājuši ienaidnieka tankus. Četrkājainā karotāja dzīvība tika ziedota, lai saglabātu cilvēka dzīvību — arī moralitēs, citiem vārdiem (tādā nozīmē, kādā to lietoja Universālsko- Iotājs), pamācība, morāle jauniešiem. Mīļie draugi, protiet cienīt un novērtēt mūsu mēmo draugu!

Slavenā Dinkas panākumi, kas pārspēja visas cerības, spieda pašus drūmākos skeptiķus paraudzīties uz suni ar citām acīm un atzīt tā nopelnus. Nezinātājiem varu pastāstīt par šo suni. Polockas rajonā, kādā no milzīgās padomju-vācu frontes iecirkņiem ienaidnieka aizmugurē tika nogādāts apmācīts suns Dinka un ar viņa palīdzību uzspridzināts tilts un padarīts nelietojams svarīgs stratēģisks ceļš, pa kuru hitlerieši piegādāja pastiprinājumu priekšējām pozīcijām. Sl sprādziena atbalss izplatījās pa visu zemi un uzvedināja mūsu militāros kinologus1 uz jaunām idejām. Tā Cēzara liktenis bija izlemts. Arī viņš kļuva par četrkājaino diversantu.

Trīs mēneši pagāja ātri kā viens acumirklis. Pienāca diena, patiesību sakot, tumša nakts, kad Aleksejs Beļaņins un Cēzars iesēdās mazā, daudzkārt lāpītā mācību lidmašī- niņā «U-2», tā pacēlās debesīs un, motoram dūcot klusu kā kamenei, devās pretī nezināmam liktenim. Viņiem paredzētais uzdevums nebija no vieglajiem — vajadzēja pārkļūt pāri frontes līnijai.

— Vai saimnieku Stepanu Nikolajeviču vēl atceries? Un satiksimies ar Petro. . . Vai neesi aizmirsis Petro?— Aleksejs uzmundrinoši teica sunim.

Viņi sēdēja šaurā kablnītē pilnīgā tumsā, saliekušies neērtā pozā un piespiesti viens pie otra, turklāt lidmašīna kratīja tik neganti, it kā gribētu viņus saspiest vēl ciešāk, lai viņi aizņemtu mazāk vietas. Viņi sajuta viens otra siltumu. Abiem uz muguras bija piestiprinātas izpletņu somas, Aleksejam lielāka, Cēzaram mazāka. Alekseja plecus novilka vēl cieši piebāzts mantu maiss, rokas stingri turēja automātu, bet Cēzaram papildus piestiprināts sainis, kura nozīme kļūs zināma vēlāk. Visam savs laiks.

Mazā, vieglā lidmašīniņa, kas pirmo reizi veda tādu kravu, patlaban atgādināja nelielu gaisa arsenālu vai, precīzāk sakot, pulvera mucu. Vienīgi ar to starpību, ka

' Kinoloģija — zinātne par suņiem un to izmantošanu (no grieķu vārda kynos — suns, logos — mācība, jēdziens).

pulvera vietā te bija Aleksejs un Cēzars. Sis «pulveris» būs ārkārtīgi svarīgs partizānu cīņas operācijā, ko pavēlniecība ieplānojusi uz Lielās zemes. Sīs operācijas dēļ viņi abi lidoja uz turieni.

Bija aizkustinoši noskatīties, cik paļāvīgi Cēzars izturējās pat tādos neparastos apstākļos. Ja jau Aleksejam tā vajag . . .

Kas bija Petro? Tam, vai Cēzars viņu pazīst vai ne, nav nekādas nozīmes. Saimnieka draugi ir arī viņa draugi. Moralitē ir franču valodas vārds, kas cēlies no latīņu moralis. Tiešajā nozīmē visas vārdnīcas vārdu moralitātes skaidro kā «viduslaiku Eiropā tikumu drāmas, kuru varoņi ir alegorijas, kas iemieso abstraktus jēdzienus, jūtas utt.». Mūsu grāmatā viss, kas saistīts ar Cēzara dzīvi un izturēšanos, ir sava veida alegorija, uzskatāma izpausme — secīgu un savstarpēji saistītu notikumu ķēdē — tam visaugstākās morāles nozīmē nesavtīgajam dienestam, kuru dzīvnieks pilda cilvēka labā.

17. NODAĻA

No zemes debesīs un atkal atpakaļ

Trīs mēneši tomēr nav pietiekami ilgs laiks, lai pilnīgi atbrīvotos no zemes pievilkšanas spēka. Kamēr staigā pa zemi, tikmēr par to nemaz nedomā, bet atliek tikai pacelties no tās . . .

Grūti pateikt, ko tobrīd juta Cēzars. Droši vien arī viņam notrīsēja sirds. Runājot par Alekseju, jāteic, ka viņa domas pilnībā bija pārņēmis gaidāmais kaujas uzdevums. Turklāt viņš, kā jau praktiskas dabas cilvēks, domās apsvēra, vai viņiem izdosies laimīgi šķērsot frontes līniju un nolaisties noteiktajā vietā vai arī notiks kas neparedzēts. No daudz kā vajadzēs baidīties un piesargāties.

Par laimi, lidotājs pa šo ceļu lidoja ne jau pirmo reizi, viņš labi zināja trasi, prata izmantot arī miglu un pēkšņi saradušos mākoņus un pat piespiesties pie pašām koku galotnēm, lai gan saskare ar tām varēja sagādāt nepatīkamus pārsteigumus.

Lai cik savādi, tomēr doma, ka šajā melnajā tumsā kaut kur lido otra tikpat sīka lidmašīna un tajā arī ir divi pasažieri — karavīrs un suns, īpašās diversantu nodaļas otra grupa,— šī doma bija nomierinoša. Viņus ar nolūku pārsvieda pāri frontes līnijai atsevišķi, lai būtu mazāk riska. Tur, otrā pusē, uz zemes viņi savienosies.

Pūta mērens vējš, taču nevis pretī, bet nez kāpēc no aizmugures, it kā pretvējš, palicis aiz lidmašīnas astes, būtu sagriezies par simt astoņdesmit grādiem un atkal steigtos aizskriet priekšā.

Zeme klusēja. Tikai tālas gaismas uzplaiksnījumi apakšā, brīžam saplūstot nepārtrauktā blāzmojumā, atgādināja, ka frontē nav klusuma — rīts vai vakars — cīnītājiem nav izejamo dienu. Un pat nakts nespēj mazināt pretinieku cīņas sparu. Gluži otrādi! Tieši nakts aizsegā tiek realizēti paši pārdrošākie nodomi.

Pēkšņi lidmašīna pasviedās uz vienu, tad otru pusi; bija mirklis, kad šķita, tā lido ar degunu lejup bezdibenī un nekas to nespēs glābt; gan labajā, gan kreisajā pusē apdullinoši sprāga zenītšāviņi, izraujot no tumsas te lidmašīnas spārnu, te fizelāžu, te visu «U-2», un likās, ka gaismas kūlis izšāvies tai cauri; karš brāzās pāri ar visu velnišķo ļaunumu un spēku: kauca, gaudoja un dārdēja, pūlēdamies sagrābt, sagraut, pārvērst pīšļos un putekļos, iznīcināt, notriekt zemē; pēc tam viss beidzās tikpat pēkšņi, kā bija sācies. Pilots piķēja, un atkal zeme kā glābēja aizsedza viņus. Liesmojošā frontes līnija palika aiz muguras. Visiem kļuva vieglāk, nu varēja atvilkt elpu . . .

—   Izbijies, draudziņ?

Aleksejs nepazina pats savu balsi. Tā bija tik neskanīga, svešāda. No tādas kratīšanās uzreiz nemaz nevar atjēgties. Un to tik drīz arī neaizmirsīsi. Viņam šķita, ka pat motora dūkoņa kļuvusi citāda, bet pilota mierīgā mugura un pakausis pārliecināja, ka viss rit normāli.

—   Velns parāvis, nu gan sakūra pirti, vai ne, Cēzar? Kāds gudrs biedrs teicis, ka ikvienam jāizstrādā sava filozofija, tad ir vieglāk dzīvot; filozofija esot prasme viegli un bez sirdsapziņas pārmetumiem pārciest svešas nepatikšanas . . . saproti, svešas! Ir nu gan viltīgs kā velns! Bet kā tad ar savējām?

Motors atkal dūca vienmērīgi, bez traucējumiem, un lidmašīna līdz ar šo skaņu slīdēja it kā pa diedziņu; Aleksejs tagad varēja dot vaļu jūtām, apspriesties pats ar sevi, varbūt ar Cēzaru, kurš, kā parasti, uzskatīja par labāku klusēt. Lieliska pozīcija! Nekad neviens nezinās, vai esi gudrs vai muļķis.

Par Cēzaru gan Aleksejam nebija nekādu šaubu: gudrs, tikai gudrs. īsts gudrinieks!

Tātad viņi bija traukušies debesīs, kā teiktu Aleksejs, un būtu gandrīz vai apmetušies tur uz mūžu, ja varētu ticēt vecu ļaužu stāstiem, kuri apgalvo, ka pēc nāves mūs sagaida dzīve kaut kur augšā, mākoņos. Cik labi, ka zeme nolēmusi viņus atkal pieņemt.

Aleksejs paskatījās uz pulksteņa spīdošo ciparnīcu. Pēc laika spriežot, viņiem jau jābūt norādītajā vietā. Un gandrīz tai pašā mirklī lejā parādījās trīs dzelteni punkti. Ugunskuri. Uzreiz kā akmens novēlās no sirds. Tātad viņi tomēr ir atlidojuši. Pilots mazliet palielināja augstumu, pēc tam iegrieza lidmašīnu vēja pusē un, izslēdzis motoru, sāka planēt. Lidotājs pagrieza galvu, iedegās signālugunti- ņas. Bija laiks atstāt lidmašīnu.

Sākās otrs atbildīgs lidojuma posms — desantēšanās. Bija dzirdams, kā vējš griezīgi kā suns smilkst atsaitēs. Varēja likties, ka lidmašīnā sēž vēl viens suns un skumst, ka viņu neņem līdzi, bet atstāj šajā nedrošajā ierīcē no finiera un buraudekla ar daudziem ielāpiem uz spārniem un fizelāžas.

Pārkāris galvu pār bortu, Aleksejs saspringti lūkojās izplūdušajā miglā zem lidmašīnas. Tik tumšs, ka vai acī durams, nav redzams, kur vajadzēs nosēsties. Viņš uzmanīgi izlīda uz spārna, cieši turēdamies ar rokām pie kabīnes malas. Dzeltenās ugunis apakšā bija aizslīdējušas kaut kur pa kreisi. Tiesa gan, tagad bija iespējams saskatīt, ka tie patiešām ir ugunskuri, varēja pat samanīt liesmu mēlīšu šaudīšanos. Ap sārtu kustējās melni punkti — cilvēki, kas gaidīja izpletņulēcējus.

—  Cēzar, pie manis!

Tagad viņi abi atradās uz spārna. Aleksejs stingri saturēja suni, lai spēcīgais vējš to nenopūstu.

Turpmākais norisinājās vienā mirklī:

—   Lec…

Aleksejs atlaida rokas, un vējš pats mīksti nostūma no gludās virsmas vispirms suni, kas bija vieglāks, pēc tam cilvēku — gluži kā nolaizīja spārnu. Un gandrīz tai pašā mirklī noplīkšķēja, ar švīkoņu atvērās izpletņa zīda kupols — grūdiens, rāviens, un krišana beidzās. Aleksejs līgani šūpojās neredzamajos gaisa okeāna viļņos.

Viņi piezemējās uz labu laimi. Vispirms aizpeldēja garām tumša masa — mežs. Alekseja kājas tik tikko neaizķērās aiz koku galotnēm. Kāds zars sāpīgi iecirta pa seju. Aleksejs parāva stropi, lai nenotiktu nepatikama sadursme. No malas skatoties, viņš atgādināja kučieri, kas rausta grožus, lai niķīgu zirgu pagrieztu vajadzīgajā virzienā. Tā viņam izdevās izvairīties no nosēšanās mežā. Zeme pēkšņi likās pavisam tuvu, bālgana, ar tumšiem atkusušo laukumu un krūmu plankumiem. Izpletnis viņu aizvilka pa ciņainu pļavu, vējlauzu, trieca pret kaut ko tik spēcīgi, ka sānos iesūrstējās. Beidzot viņam izdevās aizķerties aiz kādas siekstas un apturēt slīdēšanu. Izpletņa mala pieskārās sasalušajai zemei, sašūpojās vējā un saplaka. Viņi bija laimīgi nonākuši zemē.

Aleksejs piecēlās stāvus. Zeme zem kājām sāka līgoties. Kā lai nelīgotos — apakšā muklājs. Zemā, purvainā un mežiem biezi aizaugusi vieta neļāva šeit nosēsties pat tādai pieticīgai lidmašīnai kā «U-2». Partizāni bija pareizi informējuši. Tāpēc vajadzēja ņemt palīgā izpletni.

Lidmašīna jau bija aizlidojusi. Seit nedzirdēja vairs pat tās rūkoņu.

Diez kur tagad atrodas Cēzars? Varbūt viņu vēl arvien kā pieneņu pūku nes vējš, ej nu sazini, kur nolaidīs zemē.

Klusums. Aleksejs pielika pie mutes svilpi. Par Cēzara dzīvību viņš nebaidījās gandrīz nemaz (nelielas šaubas mēdz būt vienmēr). Izpletņa atvēršanas automātiskā ierīce bija pārbaudīta ne reizi vien, tā darbojas nevainojami. Cits jautājums — kur suns nolaidīsies. Cēzars neprata rīkoties ar štropēm kā ar stūri, tāpēc vējš varēja spēlēties ar viņu kā ar rotaļlietu. Tā arī notika. Aleksejs jau sen bija savācis izpletni un saspringti ieklausījās, vai kaut kur nav dzirdams Cēzars, vai pie viņa nesteidzas partizāni, bet suns vēl vienmēr šūpojās starp debesim un zemi, pakļauts gaisa strāvu gribai. Treniņos tas bija pats grūtākais posms — iemācīt sunim laimīgi piezemēties. Triecoties pret zemi, iespējams pat lauzt kaklu … It sevišķi, ja ir tik tumšs kā maisā un nezini, kurp tu peldi, uz kurieni tevi nes gaisa plūsma.

Tiesa gan, viss bija iepriekš paredzēts. Mīkstas ādas siksnas ērti aptvēra ķermeni un ne tikai neļāva sunim krist lejup kā akmenim, bet noturēja to arī horizontālā stāvoklī, šī siksnu sistēma bija ērta, tā nespieda un neberza. Un tomēr nav nekā patīkama, ja tev jākarājas gaisā, bezpalīdzīgi kūļājot visas četras kājas! Ir nu gan laba poza cienījamam sunim — nav ko teikt! Un galvenais — pats jūties pilnīgi bezspēcīgs. Vari riet, bet no tā nav nekāda labuma!

Ak, cilvēki, cilvēki, mūžīgi viņi kaut ko izdomā! Kāpēc viņiem nav miera dzīvot uz vietas!— tā droši vien domātu Cēzars, ja vien spētu tik dziļdomīgi spriest.

Aleksejs atceras, ka pirmajos treniņos suns rēja vienā riešanā, smilkstēja un kauca gluži kā muļķa kucēns. Pēc tam tas pakāpeniski pierada un vairs neizrādīja savu neapmierinātību — jo vairāk tāpēc, ka tam tik un tā nebūtu nekādas nozīmes.

Cēzars nesaprata, vai laižas zemē vai arī, gluži otrādi, ceļas augšup; gaisa plūsmas traucēja viņu pareizi just.

Negaidot nošvīkstēja zari un kaut kas saskrāpēja sānus. Gaisa plūsmas bija aiznesušas Cēzaru mežā. Izpletnis aizķērās aiz priedes un palika šūpodamies zaros, mētādams suni gluži kā tievā gumijā iesietu lelli. Tad dzīvnieks palika nekustīgi karājoties pašā biezoknī dažus metrus no zemes.

Visai apšaubāms prieks tā karāties necaurredzamā tumsā gluži kā bērnu palaistam pūķim, kas aizķēries aiz telegrāfa vadiem,— vienam svešā, nepazīstamā vietā . . .

Velti viņš locījās un staipījās, pūlēdamies atbrīvoties no valgiem, kas viņu turēja ciet, raustīja kājas, atdarinādams suņa skriešanas kustības.

Jutīgās ausis uztvēra svilpienu, kas atskanēja tālumā. Cēzars ierējās, un naksnīgais mežs daudzkārt atbalsoja viņa skanīgo balsi, aiznesdams to arvien tālāk un tālāk.

Suņa rējieni no debesīm . . . Ko tas nozīmē — vai suņi iemācījušies lidot, rāpties kokos?! Var iedomāties, kā brīnītos cilvēks, kurš nejauši dzirdētu šo riešanu. Bet partizāni jau tāpat bija pietiekami pārsteigti, ieraugot ieradušos cilvēku un viņam līdzās suni.

Partizāni palīdzēja Aleksejam atbrīvot Cēzaru no izpletņa un noņemt no koka. Tikai tagad Aleksejs atklāja, ka viena no zenītšāviņa šķembām tomēr trāpījusi mērķī — izskrējusi cauri lidmašīnas kabīnei un atstājusi Cēzara pūkainajā kažokā asiņojošu svītru. Suņa daudzajām rētām tagad bija pievienojusies vēl viena.

Tajā pašā naktī kļuva zināms, ka otra lidmašīna, šķērsojot frontes līniju, notriekta. Pasažieri — snaiperis ar suni Cangu — gājuši bojā, smagi ievainotais pilots nokļuvis gūstā.

— Cēzar, izskatās, ka mums ir vareni paveicies, vai ne? Mēs tomēr dzīvi atgriezāmies no debesīm uz zemes. Tātad mēs, draudziņ, vēl pakarosim!

Aleksejam bija pamats tā runāt ar savu četrkājaino draugu, kurš kopš šī brīža dalījās ar viņu visās nemierīgās karavīra dzīves likstās un pārbaudījumos. Viņu dzīvē un savstarpējās attiecībās iesākās jauns posms.

18. NODAĻA

«Man ir suns, tātad man ir dvēsele …»

Pak, pak, pak . . .

Ir pats lielākais aprija šķīdonis. Mežu skanīgām balsīm piepilda spārnotā saime, kas te pārziemojusi. Jau atlidojuši krauķi — pirmie pavasara vēstneši. Pat žagatas un vārnas atdzīvojušās. Uz pauguriņiem, kas atbrīvojušies no baltajām sagšām, parādījušies pirmie trauslie asni . . .

Partizānu nometnē nav dzirdami parastie joki un asprātības. Nodaļas komandiera Stepana Nikolajeviča Talanceva melnās uzacis sarauktas. Dienām un naktīm viņš tikpat kā neiznāk ārā no savas zemnīcas, notiek apspriedes ar štābu, ar partizānu stratēģiem, viņi kopā izstrādā grūtas un ārkārtīgi riskantas operācijas plānu. Pietiek slēpties pa tumšiem kaktiem, laiks sākt aktīvu darbību. Kā tas viss notiks? Skumji, stiepti dzied ermoņikas, un klusinātās, plūstošās skaņas it kā gaist reizē ar pēdējo kūstošo sniegu.

Bet mežs ir atdzīvojies, kokiem un krūmiem pumpuri piebrieduši. Vējiņš ir pavasara smaržu pilns. Visa dzīvā daba pamodusies un ar jaunu spēku nevaldāmi tiecas augt pret sauli.

Pie apdzisuša ugunskura sēž divi vīri: Aleksejs un viņa biedrs melnīgsnējais Pjotrs, jauns cilvēks apaļu seju un īsi apgrieztiem matiem.

Tepat atrodas arī Cēzars.

Pjotram rokā ir nūjiņa, ar to viņš smiltīs zīmē plānu, sīki attēlodams biedram kaujas operāciju, kurā piedalījies arī viņš,— neveiksmīgu operāciju, kas prasījusi no partizāniem upurus un nav devusi vēlamos rezultātus.

—  Tā nu tas bija,— saka Pjotrs, bakstīdams ar nūjiņu te vienā, te otrā uzzīmētā plāna vietā.— Pamēģini tikt klāt! Vēl līdz šim brīdim nevaru vien nobrīnīties, kā esmu palicis dzīvs . . .

—  Jā-ā,— Aleksejs domīgi novelk.— Bet vai suņi tur ir?— pēkšņi atdzīvojies un it kā pārbaudīdams kādu savu

ideju, viņš vaicā.— Pamēģini labi atcerēties, tas ir ļoti svarīgi.

—   Suņu tur nav.

—   Tu skaidri zini?

—   Pilnīgi droši. Tikpat droši, kā es te stāvu.

—    Labi. Brīnišķīgi. Kā gan viņi šoreiz sadomājuši bez suņiem? Viņi taču tos izmanto laikam vēl plašāk nekā mēs. Suņi viņiem ir gan konvojā, gan partizānu medībās . . . Bez tiem baidās mežā pat soli spert. Svarīgu objektu apsardzē vēl jo vairāk!

—    Redzi, šis objekts ir tik svarīgs, ka viņi neuzticas pat suņiem.

—   Un velti to dara.

—    Vai tiešām tu domā, ka Cēzars varētu to veikt?— Pjotrs uzmanīgi ievaicājās, atklādams šaubas, kas viņu mocīja.— Nevarēja pat cilvēki — un vēl kādi cilvēki!

—    Dzīvosim — redzēsim . . . Bet ja tu zinātu,— Aleksejs pēkšņi atdzīvojās,— kā viņi, mūsu suņi, centās izmēģinājumos! Kā sagrāva speciāli izmēģinājumam sagatavoto dzelzceļa posmu! Komisija bija stāvā sajūsmā. Ja tu būtu redzējis, kā ģenerālis, komisijas priekšsēdētājs, uzbudinājumā zaudēja visu savu cienīgumu! «Ja man būtu pussimts tādu suņu,» šis saka, «un turklāt dažādos frontes iecirkņos . . . Tad gan mēs saceltu tādu troksni . . .!»

Aleksejs apklusa un atkal iegrima domās. Pjotrs pakratīja galvu.

Aleksejam pašlaik bija melanholisks noskaņojums. Tādos brīžos viņš uzsāka filozofiskas sarunas.

—   Zini, kas tas ir — suns?

—   Jau atkal tu sāc . . .

—    Ko «atkal»? Tu domā, es teikšu: suns ir mūsu draugs un tā tālāk? Vecs kā pati pasaule, kā tu un es . . . Suns ir cilvēka dvēsele. Jā, jā. Iegaumē manus vārdus, kamēr vēl esmu dzīvs. Tieši suņa cilvēciskā dvēsele padarījusi viņu par tādu, kāds viņš ir. Tās nav manas domas. Sliktam cilvēkam arī suns ir slikts, ar nejauku raksturu . . .

—   Tev, protams, ir labs suns!

—    Man ir suns,— Aleksejs turpināja, neklausīdamies Pjotra vārdos.— Jā,— pakāpeniski paaugstinādams balsi un pāriedams uz citu toni, viņš sāka deklamēt:

— Man ir suns,

Tātad

Man ir gabaliņš dvēseles,

Nevis vienkārši suns. Es viņu mīlu, bet brīžam ; < Ļoti jūtu tam līdzi:

Nav manam sunītim suņa. Un tad man ir skumji . . . Vai zini, ko nozīmē suns Brīžos, kad skumjas māc?

—  Bet ja suņa nav?— Pjotrs vaicāja. Viņš gribēja turpināt: tātad nav ari dvēseles?

Aleksejs vērīgi paskatījās uz viņu.

—   Uz muļķīgiem jautājumiem es neatbildu.

Tad Aleksejs apķērās Cēzaram ap kaklu un piespieda

cieši sev klāt. Suns, kā izjuzdams saimnieka noskaņojumu, pielipa pie viņa, pateicīgi skatījās acīs, sirsnībai atsaukdamies ar sirsnibu.

—. . . Un mirklī, kad man ir skumji, Es apkampju viņa kaklu Un saku tam vārdus šos: «Suns,

Vai gribi, lai es būtu tavs suns? .. .

Vāi zini, kas šīs rindas sarakstījis?— Aleksejs turpināja, brītiņu klusējis, kad bija dzirdama vienīgi ūdens lāšu pakšķēšana.— Nezini? Tumsoņa! Tās diemžēl neesmu sacerējis es. Autors ir Hulio Sesārs Silvains. Tulkots no spāņu valodas. Dzejolis saucas: «Blūzs par manu suni». Vai tu proti dejot blūzu? Mēs ar Nadju dejojām . . . Un vai zini, ka Spānijā līdz šai dienai saglabājies nāvessods . . . vismaz bija . . . Domāju, ka tas ir pilnīgi viņu kaudiljo Franko garā . . . nožņaugšana ar suņa kaklasiksnu. Palicis mantojumā no svētās inkvizīcijas. Ceru, ka vismaz par inkvizīciju būsi ko dzirdējis, tu, nožēlojamais tumsoņa… — (Pjotrs nepacietīgi kratīja galvu. To varēja saprast arī tā, ka viņš neko nezina par inkvizīciju, bet patiesībā tas nozīmēja: «Ak dievs, Aleksej, kā tu esi man apnicis ar savu tukšo muldēšanu, bet es nespēju dusmoties uz tevi!)—Tāpēc jau arī iznāk, kamrad Petro: kāds cilvēks, pareizāk, kādi valdnieki, tādas tradīcijas . . .

Aleksejam bija iemesls skumt. Arī tā nebija nejaušība, ka no S.tepana Nikolajeviča sejas nenozuda drūmā izteiksme. Abus tirdīja mokoša neziņa, jo Nadja bija nonākusi ienaidnieka rokās. Gestapoviešiem un policijai tomēr bija izdevies nokļūt uz partizānu izlūka un sakarnieces pēdām, un Nadja iekrita lamatās. Vai viņa vēl dzīva? Un kas zina,

vai iekrišanas iemesls nav mātes kļūda — fotogrāfija, kuru tā neapdomīgi, skumdama pēc meitas, bija uzlikusi redzamā vietā uz kumodes.

Ne velti nelietis Krizins ieradās Talancevu mājās; viņam izdevās atriebties ar uzviju.

— Zini: Cēzaru audzināju nevis es, bet Nadežda. Labs vārds: Nadežda,-vai saproti?

Aleksejs atcerējās, kā pēc pašā kara sākumā gūtā ievainojuma viņš gulēja hospitālī. Ievainojums bija smags, slimais bieži krita bezsamaņā un murgoja. Arī tad viņš bieži atkārtoja: Nadja, Nadežda, piesaukdams meiteni. Tā apgalvoja slimnieku kopējas. Brīžiem likās, ka meitene ir blakus, sēž un liegi glāsta viņam matus tieši tāpat, kā viņš tagad glauda Cēzaru . . . Bet vēlāk šeit, partizānu nometnē, Aleksejs tāpat laiku pa laikam mierināja sevi: Nadja ir kopā ar mums mežā, sēž pie ugunskura un ar karoti maisa kūpošu kāpostu viru . . . salāpa viņam mundieri . . . Vai arī viņš atkal ir ievainots, mīļotā viņu kopj, atnes zāles un dzeramo, sakārto pagalvī šineli, saka uzmundrinošus vārdus . . . Nadja, Nadežda.

Bet Pjotrs šajā laikā atcerējās savu neseno satikšanos ar Cēzaru, kas arī bija notikusi šeit — mežabrāļu nometnē.

Viņi sen nebija tikušies un vispār viens otru maz redzējuši — tikai vienu divas reizes. Tagad, protams, pienācis laiks noskaidrot, kas ir Pjotrs, par kuru Aleksejs atgādināja savam Cēzaram pirms izlidošanas uz partizānu (mazās zemes) rajonu. Arī lasītājam vajadzēs atgriezties tajā dienā, kad gadījums pirmo reizi saveda kopā Nadju un Alekseju, Nadju un sunīti — nākamo Cēzaru —, atgriezties pie tās nejaušās iepazīšanās, ar kuru patiesībā viss arī sākās. Aleksejam toreiz līdzās sēdēja vārdos paskops draugs. Tas gan nebija tik dzēlīgs kā Aleksejs, tomēr nebija arī uz mutes kritis, ja vajadzēja kādam atcirst vai izteikt savu viedokli. Sis draugs bija Pjotrs. Drīz pēc tam viņš aizbrauca ekspedīcijā. Viņš bija entomologs, kukaiņu — meža kaitēkļu — speciālists, kas pusi mūža pavada taigā, mājās ierodas reti un uz neilgu laiku. Tāpēc tā iznācis, ka līdz šim brīdim viņš mūsu stāstā gandrīz nav parādījies. Tie īsie brīži, kad viņš redzēja Cēzaru kucēna gados, diez vai ir vērā ņemami. Tāpēc Cēzars, viņiem abiem atkal satiekoties, Pjotru pārsteidza

vēl jo vairāk. Pareizs ir teiciens: kalns ar kalnu nesatiekas .. . Draugi nevar nesatikties!

Kad Aleksejs un Cēzars nolaidās ar izpletni pie partizāniem, Pjotra nebija nometnē — viņš bija devies veikt uzdevumu. Var iedomāties, cik liels bija draugu prieks, kad pēkšņi viņi ieraudzīja viens otru. Tiesa gan, Aleksejam tas nebija gluži negaidīti; viņš zināja, ka Pjotrs atrodas pie partizāniem, turpretī Pjotram tas patiešām nāca negaidīti. Viņi metās viens otram pretī. Un tad iejaucās suns, acīmredzot uzskatīdams, ka saimniekam (saimnieks sen bija Aleksejs) draud briesmas, vai varbūt tāpat piesardzības pēc Cēzars apsteidza Alekseju — viens mirklis, un suņa priekšķepas atradās Pjotram uz krūtīm. Tas, redzēdams, ka nu vairs nav nekādi joki, nokrita gar zemi un palika nekustīgi guļam.

Pieskrēja Aleksejs un partizāni, bet Pjotrs gulēja un — drošs paliek drošs — nekustināja pat galvu.

—   Vai tu vēl dzīvs?

—   Dzīvs,— atskanēja balss no zemes.— Vismaz tā liekas . . .

—   Ko tu necelies augšā?

—   Vai jūs viņu turat ciet?

It kā vēl kāds, izņemot Alekseju, varētu noturēt Cēzaru!

—   Turam, turam! Celies tik augšā!

—   Es viņu pazīstu. Ja tik pakustēšos — šis liks man trūkties.

Kā redzams, Pjotram atšķirībā no Alekseja nebija nekādas patikas riskēt, bet Cēzara stingrie tikumi viņam bija zināmi.

Tomēr Pjotra bailes bija gluži nevietā. Nogāzis viņu zemē, Cēzars mainīja izturēšanos — niknums bija pagaisis, tā vietā stājusies žēlsirdība, viņš sāka luncināt asti, acīs parādījās viltīga un reizē arī mazliet norūpējusies izteiksme. Suns it kā atvainojās. Pazina! Patiešām pazina!

Cēzars prata pārsteigt cilvēkus. Atkārtojās gadījums, kāds bija noticis suņu pārbaudes laukumā, kad suns pēc smakas uzreiz pazina savu glābēju, kurš viņu bija atbrīvojis no suņu sprosta. Atmiņa Cēzaram ir lieliska, tā vēl ne reizi nav viņu pievīlusi . . . Autors atgādina lasītājam šo detaļu ar nolūku, jo tā raksturo Cēzara izturēšanos.

Varbūt Cēzars, parādījis savu spēku un pārliecinājies, ka viņa dievinātajam Aleksejam nekas nedraud, nomierinājās un ļāva notikumiem iet savu gaitu. Mazliet apmulsis, Pjotrs piecēlās un, visiem skaļi smejoties, nopurinājās. Joki paliek joki, bet. . .

—   Paskat, zobi šim kā knīpstangas, kaut naglas vēlc ārā,— ierunājās kāds no partizāniem, pēc leksikas spriežot, strādnieks, un viņa vārdi izskanēja kā Pjotra reabilitācija.— Ja tāds sagrābj, tad — ardievu, pasaulīti

Zobi . . . Bet Cēzaram ir ne tikai zobi! Ja var ticēt Aleksejam, sunim ir ari daļiņa dvēseles, ko viņam devis cilvēks!

Par cilvēka raksturu var spriest, pavērojot viņa suni, tur Aleksejam taisnība. Ja noliktu blakus Alekseju Beļa- ņinu un Cēzaru tādus, kādi tie bija pirms kara, tādiem, kādi tie ir tagad, un salīdzinātu, atšķirība būtu visai jūtama. Aleksejs bija pārvērties. Tagad viņš retāk jokoja, biežāk iegrima pārdomās, kaut ko sapņoja. Niknāks un agresīvāks bija kļuvis Cēzars. Viņš bija mainījies arī ārēji, ietērpies siltā kažokā, izskatījās lielāks. Zēl, ka Nadja viņus abus neredz.

Pār koku galotnēm pārlidoja vārna, lēni cilādama spārnus. Aleksejs, Pjotrs un Cēzars pavadīja to skatieniem (šķiet, Cēzara acīs vēl bija nožēla: «Ek, ja mums būtu spārni!»), un visi reizē pagriezās, izdzirduši troksni,— no zariem nokrita pavasara saulē izkurtējuša sniega skupsna.

Aleksejs turpināja iesākto domu:

—  Tikai uz mirkli iedomājies, kas notiktu, ja cilvēki pēkšņi zaudētu savu dvēseli?

—   Visi kļūtu par gestapoviešiem . . .

—   Bravo! Pilnīgi pareizi. Kā redzu, jūs, mister Pīter, neesat nekāds bezcerīgais subjekts un augat acīm redzami . . . Zini, tagad es bieži domāju par jautājumiem, kas agrāk mani nemaz neinteresēja. Kaut vai piemēra pēc: kāpēc viens cilvēks ir tāds, bet otrs — citāds? Vai arī: kāpēc cilvēki naidojas? Vai tad uz zemes maz vietas? Un kas ir labs un ļauns?

—   Tu filozofē? Kā Zans Zaks Ruso . . .

—   Filozofēju gan, bet ne kā Zans Zaks Ruso. Viņam nebija jākļūst par partizānu, bet mēs, redz, karojam . . . Zini, es tagad uz daudz ko esmu sācis skatīties citādi! Nu, piemēram, kas ir suns? Tu teiksi: dzīvnieks, zīdītājs un plēsoņa, kas dzīvo būtņu attīstības pakāpēs stāv zemāk par cilvēku un pērtiķi… Es domāju tā: suni radījusi labestība. Kāds ir pareizi teicis: tikai labs cilvēks varēja radīt suni. Tā ir! Cilvēks ir evolūcijas rezultāts — un suns tāpat. Un arī labestība ir evolūcijas rezultāts, tikai — garīgās evolūcijas . . . Tu domā, ka labestība ir kāda kaprīze? Nē! Tā ir absolūta nepieciešamība. Kopš cilvēks sācis dzīvot sabiedrībā, labā griba, kārtība, rūpes par citiem, nevis par sevi vien, savstarpēja palīdzība un biedriskums kļuvuši tikpat nepieciešami kā maize un ūdens. Arī suns pieder pie tās pašas nepieciešamības. Vispirms vajadzēja sargu, kas aizstāv pret ienaidnieku, vēlāk draugu, kas spēj sasildīt un uzmundrināt, jo suns ir uzskatāms dziļas pieķeršanās personificējums. Nav nejaušība, ka sunim — pie kārtīga cilvēka — nav pieņemams ļaunums, viņš necieš liekulību un blēdīšanos, šķietami nenozīmīga intonācija viņam var atklāt vairāk nekā tūkstošiem vārdu. Suni radījusi labestība, un viņš radīts labestībai, un viņš vairs nav no tās šķirams . . . vienīgi, ja cilvēks pats kļūst par izdzimteni. Suns ir dzīva liecība tam, cik labestība var būt radoša. Vai tagad tev ir skaidrs, kāpēc Silvains tā rakstījis? Viņam ir taisnība. Suni radījis labs cilvēks, tātad savā būtībā, pamatos, mēs, cilvēki esam labi . . .

—   Bet fašisti?— Pjotrs ar izbrīnu skatījās uz draugu. Pa kuru laiku Aleksejs to visu paguvis uzzināt? Tagad viņš nerunāja par «kilo seši simti», bet domāja citās kategorijās. Vai to iemācījis karš? Vai varbūt vecais suns, kura sen vairs nav starp dzīvajiem?

—   Fašisti … — Aleksejs domīgi atkārtoja.— Tā ir mutācija, izdzimums, bet ļoti bīstama mutācija, ar kuru jācīnās. Tūkstošiem gadu cilvēki karojuši pret ļaunumu. Varbūt mēs pieredzēsim šīs tūkstošgadīgās cīņas nobeigumu, varbūt ne tikai pieredzēsim, bet arī paši cīnīsimies. Un viņš kopā ar mums,— Aleksejs rādīja uz Cēzaru. — Kādreiz mūsu militārā dienesta suņiem uzcels pieminekli . . . Jā, vai zini, kāds gadījums reiz notika vienā laboratorijā?— Aleksejs pēkšņi mainīja sarunas tematu, atdzīvojās, acīs iedegās viltīga uguntiņa.— Sēž divi suņi, nu, no tiem, ar kuriem eksperimentē. Viens no tiem saka otram: «Es, jāatzīstas, tomēr ticu, ka nosacījuma refleksi eksistē. Esmu ievērojis: tikko noskan zvans, tā tūlīt parādās tas stulbenis baltajā uzsvārcī un atnes sviestmaizes …» Vai tas nav par tevi?

Pjotrs tikai labsirdīgi pameta ar roku. Viņš jau bija pieradis būt par Alekseja zobgalību objektu.

—   Zinu šo tavu gadījumu. Esmu lasījis. Varbūt tu mani uzaicināsi pie Cēzara pamācīties?

—   Nu un tad! Nenāktu par ļaunu. Kļūtu par cilvēku.

—   Vai tu pats jau sen tik varen gudrs esi kļuvis?

—   Dabā viss ir sadalīts taisnīgi. Tev ir glīta āriene, kas tik nepieciešama meitenēm, vasarraibumi pa visu fiziono- miju . . . Vai tik tu neesi apstrādāts ap pulverizatoru? Iznācis baigi skaisti! Man . . .

—   Daba! Ha, ha! Tikai bites, kā noskaidrojuši zinātnieki, jau piedzimst izglītotas, bet mums, cilvēkiem, ir jāiet skolā. Nebūtu nemaz slikti, ja domājošas būtnes būtu kā bites — tās spējot redzēt pat cauri zaļajai auga lapai . . .

Profesija uzspiež cilvēkam savu zīmogu. Tāpat kā kibernētiķim patīk salīdzinat mašīnas ar cilvēkiem (daži aizrunājas pat tiktāl, ka apgalvo: nākotnē mašīnas būs gudrākas un pilnīgākas par cilvēku, aizmirstot, ka mašīnas radījis cilvēks, nevis otrādi), tā arī entomologs gribot vai negribot sāk vilkt paralēles starp cilvēkiem un kukaiņiem, vēl vairāk tāpēc, ka eksistē sabiedriskie kukaiņi.

Klīstot ar tauriņu ķeramo tīklu, Pjotrs mežos bieži redzēja savvaļas bites, un tās vienmēr viņu pārsteidza ar savu organizētību un kārtības mīlestību, tajās, šķiet, bija saskatāmi saprāta iedīgļi; šīs kārtības, jāatzīst, bieži vien pietrūka pašam Pjotram. Un tāpēc bites viņam kļuva par sava veida etalonu — tāpat kā Cēzars Aleksejam.

—   Jā, jā, pareizi! Ņem paraugu no bitēm, ja tev neder Cēzars,— Aleksejs uztvēra viņa^domu.— Silti iesaku. Brīnišķīgi kukainīši. Strādīgi . . . nevis tā kā dažs labs … un prot sevi aizstāvēt. . .

Interesanti, ka, saasinādams izjūtas un likdams vairāk padomāt, karš tomēr nebija mainījis Alekseja raksturu. Viņš, tāpat kā Pjotrs, ātri iejutās partizānu ikdienā un tagad iedvesa vēl lielāku uzticību nekā toreiz, kad mēs viņu pirmo reizi ieraudzījām elektriskajā vilcienā un kad viņā vēl bija daudz puiciskuma.

Draudzīgo mēļošanu un savstarpējās zobgalības pārtrauca ziņnesis. Tas skriedams sauca jau pa gabalu:

—   Pie komandiera! Uz štābu!

Aleksejs un Pjotrs pietrūkās kājās. Tajā pašā mirklī arī Cēzars bija augšā.

—   Šķiet, jūtama dūmu smaka . . . Ejam!

19. NODAĻA

Gadatirgus partizānu gaumē.

Cēzars izpilda uzdevumu, bet…

Bija situsi Cēzara stunda. Nu viņam būs jāparāda, ar ko apmācīts suns, kuru cilvēka nenogurdināmais gars pārvērtis par paklausīgu savas gribas izpildītāju, atšķiras no bites, kas «izglītota» jau kopš dzimšanas. Tagad ir pienācis bridis, kad suns var pilnā mērā atmaksāt gan par Krizina zvērībām, gan par citiem cilvēciskiem un necilvēciskiem pazemojumiem.

Tuvāko stundu notikumos Cēzaram bija paredzēta galvenā loma. Svarīgās operācijas plāns tika izstrādāts, balstoties tieši uz suņa spējām. Vajadzēja uzspridzināt, iznīcināt līdz pamatiem (šis uzdevums pilnīgi gūlās uz Cēzaru) milzīgu munīcijas krājumu, ko šeit bija koncentrējuši hitlerieši, gatavojoties jaunam uzbrukumam. Tajā pašā laikā tautas atriebēju grupai, izmantojot apjukumu un jezgu, kas izcelsies ienaidnieka nometnē, vajadzēja mēģināt atbrīvot pagrīdniekus, kurus bija sagrābuši gesta- povieši un kuri atradās ieslodzījumā stingrā apsardzībā. Starp arestētajiem bija arī Nadja. Un Cēzaram tagad bija jāpalīdz izglābties savai saimniecei.

Četrkājainajam diversantam vajadzēja paveikt to, kas nebija izdevies partizāniem. Viņi bija cietuši lielus zaudējumus. Vai tad šī svarīgā uzdevuma dēļ suns nebija veicis riskanto ceļojumu pa gaisu, karājies priedē kā pagānu elkudievs, pārdzīvojis tik daudz nelāgu brīžu, lai īstajā laikā parādītos uz skatuves!

Tomēr nenovērtēsim Cēzaru par augstu. Noteicēji vienmēr ir cilvēki. Viņi iecer un sastāda plānus, viņu galvās rodas idejas, kādas nespēj izdomāt neviena cita būtne pasaulē. Un, protams, Cēzaram vajadzēja kļūt par varoni tikai tāpēc, ka tā gribēja augstākā būtne, radības kronis — cilvēks: Aleksejs Beļaņins, Stepans Nikolajevičs Talancevs un tie, kuri stāvēja aiz viņiem un prasīja sist un dragāt ienaidnieku bez žēlastības.

Trieciens bija paredzēts vienlaikus abās vietās, precīzāk sakot, vispirms jānotiek sprādzienam, pēc tam, tiklīdz tā atbalsis sasniegs pilsētu, tūlīt jāuzbrūk cietumam, komandantūrai un gestapo. Vienā laikā ar to jāuzspridzina pievedceļi stacijai, ūdenssūknis, stacija, jāpārgriež vadi, lai pārtrauktu sakarus. Sie vienlaikus veiktie pasākumi dezorientēs pretinieku, radot apjukumu, un sašķels fašistu spēkus.

Pilsētiņa, kas vēl nesen tika uzskatīta par gluži neievērojamu miestiņu, bija kļuvusi par lielu militāru notikumu mezglu. Te atradās aizmugures dienestu galvenie objekti, un, kamēr nebija likvidēta pretinieka materiālā bāze un līdz ar to traucēta frontes apgāde ar munīciju un ieročiem, kuri ienaidniekam bija vajadzīgi arvien lielākā daudzumā, tātad, kamēr nebija atrisināts šis uzdevums, nebija ko cerēt, ka pavēlniecības gatavotais uzbrukums varētu būt sekmīgs.

Viss bija vērsts uz to, lai panāktu lūzumu. Sis mērķis noteica pilsētas pagrīdes organizācijas darbību. Kopīgi ar pagrīdnieku štābu partizāni izstrādāja uzbrukuma plānu noliktavām. Ak vai!— izrādījās, ka šis uzdevums ir ārkārtīgi sarežģīts. Pjotrs, stāstīdams par to Aleksejam, nemaz nepārspīlēja. Partizāni nodibināja sakarus ar aviāciju uz Lielās zemes, taču arī tā izrādījās bezspēcīga, jo noliktavu teritorija bija tik labi nomaskēta, ka to neizdevās sabom- bardēt.

Tieši tajā laikā, kad Nadja pārraidīja svarīgas ziņas, kas attiecās uz stāvokli pilsētā un tās apkārtnē, viņa tika apcietināta.

Tad arī radās ideja — uzdevuma izpildīšanai izmantot speciāli apmācītu suni. Operācija tika labi pārdomāta un organizēta.

Jau laikus uz pilsētu sāka plūst spekulanti maišelnieki un apkārtējo sādžu zemnieki, kas itin kā devās uz miestiņa tirgu. Īstenībā tie bija pārģērbušies partizāni. Iedzīvotāju vidū tika izplatītas baumas, ka hitleriskās varas iestādes ir atļāvušas sarīkot pavasara gadatirgu.

Ieradušies pilsētā, partizāni apmetās partizānu štāba noteiktajās vietās, tas ir, cietuma un gestapo mītnes tuvumā. Zem apģērba tika slēpti ieroči. Par signālu uzbrukuma sākumam vajadzēja būt sprādzienam noliktavās.

Vairāki drosminieki speciāli ieradās vācu komandantūrā ar pazemīgu lūgumu atļaut sarīkot gadatirgu. Komandantam, kuram priekšniecība nemitīgi prasīja, lai pilsētā dzīve tiktu normalizēta, par to bija prieks.

Kalsnējais, mundierī kā korsetē iežņaugtais majors ar spīdīgu pensneju uz krimšļainā deguna uzklausīja «pade- vlgās tautas pārstāvjus» nevērīgi, atgāzies krēslā, kūpinādams dārgu cigāru. Atklāti sakot, viņam šis fīrera iesāktais karš bija jau līdz kaklam, kaut arī viņam nebūtu nekas pretī, ja no tā arī viņam kas atlēktu. Pirms iesaukšanas vērmahtā majors bija strādājis bankā, un viņam daudz labāk patika banknošu un citu vērtspapīru čaukstēšana nekā ložu svilpšana, automātu kārtas tarkšķi un lielgabalu dārdi. Protams, viņš nekādi neizrādīja, ka tautas delegātu priekšlikums viņam ir pa prātam. Āriešu rases valdniekam ir diezgan, ja dzīve viņa gādībai uzticētajā teritorijā rit kaut cik normāli. Tieksme pēc kārtības katram vācietim ir asinīs.

Majors bija dzirdējis, viņš zināja, ka krievi no seniem laikiem raduši pie trokšņainām un vērienīgām tirgus dienām, kurās netrūkst ne karuseļu, ne balagānu. Vārdu sakot, viņa priekšstatos Padomju Savienība bija apmēram tāda, kāda izskatījās Krievzeme Batija karapūļu iebrukuma laikā. Reizē gudrs un vientiesīgs, viltīgs un naivs — šis iekarotājs bija gan briesmīgs, gan arī smieklīgs. Būdams tipisks tās mutācijas pārstāvis — kā viņu iznīcinoši dēvēja Aleksejs —, kura par savu dzīves koncepciju izvēlējusies vardarbību un ļaunumu, viņš droši vien nemaz nespēja būt citāds. Bez šaubām, nedrīkstēja novērtēt par zemu viņa tieksmi uz slepkavošanu un postīšanu. Izņēmis cigāru no mutes, majors augstprātīgi un nevērīgi pamāja ar roku, tā likdams saprast, ka audience beigusies, lūdzējiem ātrāk jālasās prom, atļauja ir dota. Par savu tuvredzību un pašapmierinātību majoram bija lemts jau tuvākajā laikā samaksāt ar galvu. Vai tādu pašu kļūdu nebija pieļāvis viņu dievinātais fīrers, kurš bija zvērējis iznīcināt Maskavu, Ļeņingradu un vispār visu, kas varētu atgādināt padomju valsti, Krieviju un krievus?

Grupa, kurai tika uzticēta diversija pie noliktavām, nebija liela. Tajā ietilpa Aleksejs ar Cēzaru, Pjotrs un vēl daži jauni partizāni. Tomēr tieši no šīs drosminieku saujiņas pirmām kārtām bija atkarīga pasākuma veiksme vai izgāšanās. Viņu kļūmes dēļ automātiski izjuktu arī viss turpmākais — un otrādi.

Aleksejs un Cēzars devās spridzināt objektu, taču seržanta domas kavējās pie biedriem pilsētā; savukārt tie, kuri bija ceļā uz «gadatirgu», ar bažām un satraukumu gaidīja, kas notiks tur — aiz meža sienas.

Noliktavas atradās aiz pilsētas, bijušās pionieru nometnes teritorijā, simtgadīgā bērzu birzī. Kādreiz te vasaras karstumā bija skanējušas dzidras balsis, kārts galā jautri plīvojis sarkanais karogs, vakaros liesmojis liels ugunskurs, ap kuru bērni gājuši rotaļās un dziedājuši dziesmas. Tagad te visapkārt valdīja drūms klusums. Sarūsējušas dzeloņstieples vairākās kārtās apjoza mežu. Kārca vienīgi kraukļi, un reizēm tuvējos kokos kovārņi sacēla brēku. Putniem karš neeksistēja.

Vispirms vajadzēja pārvarēt stiepļu žogus. Aiz pirmās — ārējās līnijas stiepās vēl otra, un tā sagādāja vislielākās grūtības. Diversijas plāns bija pārdomāts visos sīkumos.

Ja noliktavu teritoriju uzzīmētu uz papīra, tā atgādinātu neregulāru četrstūri, kam viens stūris ļoti izstiepts. Uz šo konfigurāciju tika balstīti visi aprēķini. Sargs pie izstieptā stūra uz īsu brīdi nozuda no redzesloka un zaudēja vizuālus sakarus ar saviem biedriem, tas ir, neredzēja tos. Sājos īsajos brīžos tad arī vajadzēja rīkoties: maziem pārskrējieniem vai rāpus tuvoties žogam arvien vairāk un vairāk.

Baltie aizsargtērpi, vietām speciāli noplankumoti, lai neatšķirtos no apkārtējās vides, labi nomaskēja diversijas dalībniekus. Visu, kas varēja šķindēt vai grabēt, viņi atstāja nometnē vai arī aptina ar mīkstu lupatu.

Sargs bez trokšņa tika novākts un aizvilkts sāņus, bet tā vietā zibenīgi nostājās cits, ļoti līdzīgs iepriekšējam, pat auguma ziņā tāds pats — pārģērbts partizāns. Tikpat klusu tika pārgrieztas dzeloņstieples, un visi, rāpojot un lienot uz vēdera, spiežoties pie zemes, cenšoties saplūst, saaugt ar to, iekļuva slēgtajā, rūpīgi apsargātajā teritorijā. Pārdrošie karstgalvji paši līda pekles ugunīs.

Pirms izšķirošā pārskrējiena viņi uz brītiņu apstājās, sastinga uz vietas, lai mazliet atvilktu elpu un nomierinātu mežonīgo sirds dauzīšanos. Uzmanīgi ieklausījās. Aleksejam šķita, ka netālu ierejas suns. Tas būtu bijis nepatīkams pārsteigums. Nē, visapkārt klusums . . .

Tīri noslaucītie celiņi veda pa labi un pa kreisi; vidū pacēlās šāviņu un mīnu grēda, ar brezentu pārklāta patronu kastu kaudze; tas viss bija zem nojumes, kam maskēšanās nolūkā virsū uzmesti zari.

Tagad partizāniem bija jāveic pats grūtākais — jāuzspridzina šis klusējošais sastingušā uguns koloss, turklāt tā, lai paši pagūtu laikus nozust. Un šajā brīdi darbā iesaistījās Cēzars. Tieši viņam vajadzēja pārrāpties pāri atklātajam laukumam līdz nojumei un nolikt tur sprāgstvielu ar pulksteņa mehānismu. Suns tā nekrīt acīs kā cilvēks, un, ja arī vācieši to ieraudzīs, uzreiz jau neapķer- sies, nodomās, ka vilks vai kāds pieklīdis suns. Vai nu mazums tādu izsalkušu bezpajumtnieku vazājas apkārt!

Sākumā bija nodoms arī Cēzaru ietērpt baltajā aizsargtērpā, bet apspriedušies partizāni no šī nodoma atteicās: apģērbs būs neērts, tas var aiz kaut kā aizķerties. Labāk jau tāpat — savā dabas dotajā kažokā.

Ciešais, caurumotais uzpurnis stingri savilka Cēzara žokļus. Kaut arī viņš ir gudrs lopiņš, tomēr ir un paliek tikai suns, dzīvnieks ar četrām kājām, un, ja nu pēkšņi tas nevilšus ierejas, tad viss pagalam . . . Uzpurnis nodrošināja pret šādām nejaušībām.

Tagad pienācis laiks paskaidrot arī to, kādam nolūkam paredzēts sainītis, kuru Cēzars turēja uz savas muguras kopā ar izpletni, kad lidmašīnā devās pie partizāniem. Lasītājs droši vien būs jau uzminējis: tā bija spridzināmā ierīce ar pulksteņa mehānismu. «Specialitāte — spridzinātājs»— vai atceraties? Ar ķepām vien taču neuzspridzina noliktavas!

Lien!

Aleksejs noņēma uzpurni un palaida Cēzaru. Ej nu, draudziņ! Nervi bija saspringti līdz pēdējam. Kā saka veci ļaudis: lai nu pans vai cūku gans; uzvara vai nāve. Labi, ka rīts ir nomācies, virs zemes pacēlusies viegla migliņa. Neizgaisti nu tik drīz, aizsedz drosmīgos partizānus!

Tagad jebkura, pat visklusākā čaboņa tiek uztverta kā neizturami skaļš troksnis. Kaut kur aiz sprāgstvielu grēdām sarunājas vācieši, dzirdami sargu soļi. Un ja nu pēkšņi notiek sardzes maiņa? Nē, tādai nevajadzētu būt. Viss ir daudzkārt pārdomāts, izsvērts, izpētīts.

Ne velti Nadja bija pamācījusi Cēzaru līšanas mākslā, ne velti. Tā gribas pielēkt kājās un pa galvu pa kaklu mesties uz priekšu, bet to nedrīkst darīt, jārāpo, ar vēderu jāslīd pa cieto, sasalušo zemi, jāpārvar centimetrs pēc centimetra,'turklāt laiku pa laikam nekustīgi jāpiep- lok pie tās. «Lien, lien, Cēzar, lien, draudziņ!» Varbūt sunim tikai liekas, ka dzird šos vārdus? Vai varbūt tik liels ir Cēzara jutīgums, ka viņš no attāluma dzird saimnieka balsi? Gudrs sunītis, gudrs! Nu vēl mazliet, vēl. . .

Attālums ir tikai divsimt metri, bet šķiet kā divsimt verstis, kas nav ne noejamas, ne nobraucamas. Laukuma stūros koka sargtorņos stāv ložmetēji, kazarmā apsardze— vesela nodaļa, vads, varbūt vēl vairāk. Noliktavas ir lielas, armijas noliktavas, tātad arī apsardzei jābūt lielai un pamatīgai. Izdzirduši pirmo aizdomīgo troksni, trauksmes signālu, tie izbirs no slēptuvēm kā termīti — tikpat nikni. Un tikpat stipri tie baidās no aukstuma kā termīti — pazemes iemītnieki: tikko uzpūš vējiņš — šiem «kaput», gals klāt.

Vai Cēzars ar savu nāvējošo kravu spēs aizlīst līdz mērķim visai šai varzai tieši zem deguna?

Pjotrs, gulēdams cieši pie Alekseja sāna, jautājoši paskatījās uz viņu: vai patiesi draugs ir pārliecināts, ka suns izdarīs to, ko neuzdrošinājās cilvēks? Cik par to netika runāts un pārspriests partizānu nometnē pirms viņu došanās uz šejieni!

Pjotram vēl svaigā atmiņā bija notikumi, kuros aizgāja bojā viņa biedri. Viņš pats tik tikko izglābās. Kaut nu arī tagad neiznāktu tāpat kā toreiz! Viņš bija pamatīgi izpētījis apkārtni, zināja to kā savus piecus pirkstus, pazina katru krūmiņu un varētu te staigāt melnā tumsā, izlīdzoties ar tausti vien. Ja operācijas gaitā kaut kur gadītos kļūme vai arī kas notiktu ar Alekseju, viņam, Pjotram, vajadzētu seržanta iesākto darbu paveikt līdz galam, jo Cēzars viņu pazīst. Tas bija nodrošinājums arī ievainošanas vai citas nelaimes gadījumā.

Pjotram uz pieres parādījās lielas sviedru lāses — gluži kā rasas pilieni karstas dienas rītā. Šorīt, dodoties ceļā uz šejieni, viņš bija atstājis vēstuli mātei—«katram gadījumam», vai maz kas var gadīties; izrādījās, ka ir vēl baigāk, nekā domāja, taču viņš centās apspiest bailes. Drosmīgs ir tas, kas pārvar bailes sevī.

«Tas, brālīt, nav vis kukaiņus ķert un formalīnā bāzt!» Pjotrs mēdza teikt. Kopš entomologs bija kļuvis par partizānu, viņš nepārtraukti audzināja pats sevi.

Aleksejs visu notiekošo uztvēra citādi. Nekad agrāk viņš nebija izskatījies tik koncentrējies kā šajos pārlieku gausajos, bezgala garajos mirkļos. Un jāatzīst: no viņa apdomības un savaldības tagad bija atkarīgs viss …

īsu brīdi Aleksejs redzēja suni, pēc tam tas pagaisa, it kā izkusa, bet viņš jutās tā, it kā pats līstu uz vēdera kopā

ar suni, pats sajuta pie auguma sasalušo zemi un dzirdēja katru čaboņu, čīkstoņu, sīkos čirkstus, ko radīja naktī uzsalušā ledus gabaliņu lūšana, suņa smago elpu, kas cilāja sānus, un uzticamā drauga sirds sitienus.

— Lien, lien, sunīt. . .— lūpas čukstēja.— Izdari visu, izdari, kā nākas . . . Izglābsim tavu saimnieci Nadeždu. Dari visu, kā pavēlēts, tikai nenopūdelē . . .

Aleksejs, šķiet, hipnotizēja suni, no attāluma ietekmēja to, pārraidīja tam savu gribu, savu vēlēšanos.

Nadja, Nadežda. Kad cilvēks ko zaudē, viņš sevišķi asi izjūt, cik zudušais bijis dārgs. Nadja, mī)ā!

Tagad droši vien ir laiks rīkoties. Svilpe jau bija iespiesta zobos. Smalka, tikko uztverama modulējoša skaņa atgādināja oda sīkšanu. To spēj uztvert tikai radījums ar ļoti smalku dzirdi, bet Cēzars saklausīs jau pirmajā reizē. Suņa jutīgais dzirdes aparāts uztver daudz augstākas frekvences skaņas nekā cilvēks.

Pēkšņi atskanēja rupjas balsis, sasaukšanās, noplīkšķēja šautenes šāviens, tam sekoja vēl viens . . . Tātad viņi ir pamanīti! Un tajā brīdī parādījās Cēzars. Ausis pieglaudis, viņš atklāti, visiem redzot, nesās pāri laukumam. Tātad pamanīts, nu jau viss vienalga. | Saiņa viņam vairs nav, tātad uzdevums izpildīts. Kaut ļ tikai hitlerieši nepamanītu to pirms laika, kaut viņiem ; neienāktu prātā. . .

Tomēr notika kas neparedzēts. Aprēķins visumā bija precīzs, tikai vienā ziņā Pjotrs bija sniedzis Aleksejam nepareizu informāciju, protams, neapzināti: kamēr tika gatavota operācija, vācieši bija pastiprinājuši noliktavu apsardzi, izdarot tieši to, no kā Aleksejs visvairāk baidījās. Vācieši bija ņēmuši vērā, ka krievi ir stūrgalvīgi, viņi neliksies mierā un diversijas mēģinājumu atkārtos. Un, tikko Cēzars metās pār atklāto laukumu, viņam pretī no stūra pēkšņi pabāzās smails aitu suņa purns. Suns pret suni! Vienā no svarīgākajiem punktiem hitlerieši bija nostādījuši četrkājainu sargu. Uz tā modrību var paļauties. Labi iecerētais plāns izskatījās neglābjami sabrucis, bet. . . Kā izrādījās, rezultāts bija pavisam neparedzēts.

Tā patiešām bija necerēta veiksme: vācu četrkājainais sargs, kā izrādījās, bija viņa — kuce. Suņtēviņi, protams, acumirklī iedegtos niknās dusmās un saķertos sīvā cīniņā, bet kuce neizdvesa ne skaņas. Suņu pasaulē valda dzelžains likums: viņš neaiztiek viņu, viņa nerej uz viņu. Viņš, Cēzars, pakļāvās šim likumam bez ierunām. Un kā lai viņa zinātu, ka Cēzars ir viņas ienaidnieks un kalpo pavisam citiem ideāliem un mērķiem nekā viņa? Mērķus noteikuši cilvēki. Viņai vajadzēja sacelt trauksmi, sliktākajā gadījumā mēģināt Cēzaram uzbrukt, ciktāl to atļāva saite, bet viņa sāka luncināt asti. Muļķa kuce varbūt bija noilgojusies pēc vīriešu dzimuma sabiedrības. Lai kā tur būtu, ieraugot nepazīstamo, vācu sargsuns nopriecājās, Cēzars izskatījās neatvairāms. Viņai nebija ne jausmas, ar kādu nolūku tas šeit ieradies. Arī Cēzaru pārņēma kārdinājums iepazīties ar svešinieci. Kā gan citādi! Tomēr viņš pat neapstājās, jo dresūra pārspēja dabisko tieksmi. Cēzars paskrēja garām, tikai mirkli pagrieza galvu uz viņas pusi un jau atradās aiz stūra, kad kuce pagriezusies nostiepa ķēdi un neatraudamās sekoja viņam ar acīm. Cik žēl, ka neiepazināmies pa īstam, mūsu tikšanās bija tik īsa — liecināja viņas skatiens.

Tā mēdz gadīties, ka cilvēku plānos iejaucas pavisam neparedzēti apstākļi, sāk darboties negaidīti spēki, un izrādās, ka šķietami visai precīzie aprēķini un apsvērumi sajūk un visi plāni ir vējā . . .

Tas bija pēdējais šķērslis. Tālāk viss bija vienkārši.

Cēzars izpildīja visu, ko no viņa prasīja. Viņš pierāpoja pie vienas grēdas pamatnes, pagrieza degunu pie muguras, ar īsu kampienu satvēra zobos ādas siksniņu, kas bija piesieta pie sainīša ar sprāgstvielu, un parāva uz savu pusi. Aizslēgs atvērās, sainis nokrita zemē, vienlaikus sāka darboties pulksteņa mehānisms.

Viss bija tieši tāpat kā Dinai, kas uzspridzināja dzelzceļu un tiltu, un pie viena arī kara ešelonu, kā bāztin piebāztu ar hitleriešiem — svaigiem frontes papildspēkiem. Taču Dinai bija priekšrocība — viņa varēja gandrīz tūlīt aizbēgt no apšaudes, nolēkt no uzbēruma niedrēs, upē. Cēzaram tāda aizsega nebija. Viņu varēja glābt tikai paša kāju žiglums un drosme.

Ietarkšķējās ložmetējs. Lodes izkapāja zemes pikas pie suņa kājām. Patiešām: ja tā gadītos cilvēkam, tas būtu jau līķis. Bet Cēzars? Viņš jau atrodas pie žoga cauruma, ko iztaisījuši partizāni. Alekseja un viņa palīga Pjotra te nav, bet tas nekas. Viņiem jāglābjas, laikus jāatkāpjas. Izgaist arī viltus sargs. Cēzars metas pa viņu pēdām. Viņš nepagūst aizskriet līdz kokiem, kad zeme nodreb, iesit pa ķepām, briesmīga dārdoņa aizveļas pār apkārtni un aprij visus pārējos trokšņus; kaut kas sagrūst pār Cēzaru, sarauj viņu čokurā, saspiež un ar baismīgu spēku, atraujot no zemes, aizsviež sānis. Koki krīt un lūst kā sērkociņi, no augšas birst zemes pikas, zari un šķembas, kā neganta viesuļa sagrābts fantastisks paklājs, saplosītās skrandas plivinādams, aizlido degošs brezenta gabals. Zeme izelpo uguni, svelme plūst no visām pusēm, it kā būtu sācis darboties vulkāns. Par laimi, mežs, uztverdams sprādziena triecienvilni, to mīkstina, bet aizmugurē viss grūst un dārd.

Partizānu sarīkotā uguņošana bija izdevusies. Grūtais, ar dzīvības briesmām saistītais uzdevums tika izpildīts ar minimāliem spēkiem. Alekseja ierosinājums sūtīt uzdevumā Cēzaru pilnībā attaisnojās.

Operācijā nebija gājis bojā neviens no partizāniem. Vienīgi Cēzars, triecienviļņu svaidīts un mētāts kā tenisa bumbiņa, bija apdauzījis sānus pret kokiem.

Tagad pēc iespējas ātrāk jātiek uz pilsētu. Aleksejs varēja iedomāties, kāds juceklis tur izcēlās, kad iedzīvotāji sadzirdēja pirmos sprādziena dārdus un ieraudzīja virs birztalas paceļamies kustīgo uguns un dūmu mākoni. Daudzu pilsētas nomales māju logiem droši vien bija izbiruši stikli. Hitlerieši metās ārā no telpām, bet tur tos sagaidīja partizānu lodes. Kāda no tām trāpīja arī «mutāciju» ar majora atšķirības zīmēm un zelta pensneju.

Taisnība ir senajam prātniekam, kas teicis: cilvēkiem tikai liekas, ka viņi valda pār notikumiem, patiesībā notikumi pakļauj un virza cilvēkus. Pati dzīve katru bridi apstiprina šo vārdu pareizību, kaut arī daudzi nav ar to vienisprātis. Novērtēt par augstu savus spēkus — tā ir cilvēkam raksturīga īpašība.

Kad Aleksejs Beļaņins ar savu grupu un dienas varoni Cēzaru sasniedza pilsētas nomali, pirmais, ko viņi ieraudzīja, bija ziņnesis, kas, pagalam noraizējies, skrēja viņiem pretī. Pēc brīža partizāni jau stāvēja sava komandiera Stepana Nikolajeviča Talanceva priekšā. Komandiera seja bija drūma kā negaisa mākonis.

Pilsētiņa atradās partizānu rokās. Operācija afī šeit noritēja tik sekmīgi, ka labāk nemaz nevarēja vēlēties. Tomēr noskaidrojās, ka rītausmā, tieši tajā laikā, kad tautas atriebēji tuvojās pilsētai, visi apcietinātie sasēdināti mašīnās un aizvesti nezināmā virzienā. Cietums un gestapo ēkas pagrabtelpas bija tukšas. Te vairs neatradās neviens, ko atbrīvot un glābt.

20. NODAĻA

Padome

Par vēlu! Sī doma visus padarīja vai trakus.

Tepat, pussagrautajā un sašautajā gestapo ēkā, no kuras vēl nebija izvēdinājies birokrātisms un pulvera dūmi, Stepans Nikolajevičs sasauca steidzīgu kara padomi.

Sapulcējušies vīri apspriedās, kājās stāvot, neviens nesēdēja. Svarīga bija katra minūte, katra sekunde. Hitlerieši no blakus rajona centra jebkuru mirkli varēja atsūtīt uz šejieni palīgspēkus — grūti ticams, ka tie nav dzirdējuši tālo sprādzienu troksni. Turklāt nevarēja palikt nepamanīti arī bojātie telefona sakari, kas nu jau vairāk kā stundu nedarbojās.

Atradās kāds vietējais, kas bija redzējis, kā aizved apcietinātos. To viņam bija izdevies noskatīties slepeni, riskējot ar dzīvību. Ja ienaidnieks notvertu, viņš tiktu nošauts. Fašisti nošauj par visu ko, nekā cita tie nezina. Kā stāstīja aculiecinieks, mašīnas ar apcietinātajiem aizbraukušas ārkārtīgā steigā, hitlerieši izskatījušies saniknoti un visus dzinuši skriešus; tomēr automašīnas drīz vien atgriezušās pilsētā, bet bijušas jau tukšas.

Tukšas? Sī ziņa bija kā pērkona grāviens.

Viss skaidrs: arestētie ir noslepkavoti . . .

Stepans Nikolajevičs šajā rītā nosirmoja. Nadja — vienīgā meita, vecāku prieks un laime . . . Ko viņš tagad teiks sievai, kad abi satiksies? Neprāti nosargāt, viņa pārmetīs . . .

Bet varbūt apcietinātie aizvesti uz rietumiem, uz Vāciju vai, iespējams, uz citu vietu, kur okupanti jūtas lielākā drošībā? Nē, tas nevar būt, nav ko mānīt sevi . . . Pie mājas vārtiem un pagalmā jau pulcējas cilvēki, noslepkavoto tuvinieki, tie raud. Vaidi un lāsti fašismam šajās stundās piepilda bijušo gestapo moku kambari. Aleksejam šķiet, ka iestājusies nakts.

Bet tad tas pats pavecais un mazliet pakurlais cilvēks, kas bija paziņojis partizāniem šausmīgo vēsti, tagad to papildināja vēl ar kādu ziņu: kravas automašīnas atbraukušas gluži tukšas, pat bez apsardzes zaldātiem. Ja arestētie būtu nošauti, konvojniekiem tomēr vajadzētu atgriezties.

— Viņi ir dzīvi. Partizāna godavārds, dzīvi,— negaidot atskanēja skaidra, lietišķa balss.

Klātesošo galvas gluži kā pēc komandas pagriezās uz runātāja pusi, visi uzreiz atdzīvojās.

—        Ko tu ar to gribi teikt, Deņisič?— Talancevs jautāja. Viņa acīs atkal pavīdēja cerības dzirksts.

—        Visiem zināms, kādi ir mūsu ceļi. Friči gan spieda remontēt, bet vai nu tos salabosi. Kādi bija, tādi palika. Fakts ir tāds, ka ar riteņtransportu tie nav izbraucami. Tā viņi iestrēdza dubļos, visus izsēdināja un tālāk dzina kājām, bet mašīnas atgriezās atpakaļ. Tā, redz.

Deņisiča vārdi bija kā dziedinošs balzams, kā atveseļošanās pēc smagas slimības. Sķīdonis patiešām bija pamatīgs. Tikko atspīdēja saule, sasalušās, izbrauktās dangas atkusa, un nebija vairs ceļš, bet dubļu un ūdens jūra. Ne jau velti šādā laikā pieklust pat karadarbība.

Un ja tā patiešām ir taisnība? Deņisičs galu galā ir saprātīgs vīrs.

—        Tur paglābies viens viņu šoferis,— ierunājās kāda balss.— Slēpās, bet tagad ir atklāts. Viņu var nopratināt.

—   Šoferis? Kāpēc tad jūs klusējāt? Stiepiet viņu šurp!

Tika atvests zaldāts šoferis. Gūsteknis skatījās kā pūce

lielām, izvelbtām, izbaiļu pilnām acīm.

—        Nu pajautā — vai tālu aizveduši apcietinātos?— Stepans Nikolajevičs lika Aleksejam.

Aleksejs pārtulkoja. Vācu valodu viņš zināja diezgan labi, jau skolā bija iemācījies. Vācietis kaut ko steidzīgi noburkšķēja.

—        Tas ir tur, kur ceļš iet lejā no kalna . . .— kāds minēja.

Pampacis pakalpīgi māja ar galvu.

—   Ja, ja . . .

—   Tas ir Līkajā gravā!

—        Vai viņus nenošāva? Pif, paf?— Talancevs atdarināja šaušanu ar šauteni. Vācietis steidzīgi papurināja galvu.

—        Nein, nein!— Un atkal kaut ko buldurēja, steigdamies ar vaļsirdīgu atzīšanos glābt sev dzīvību.

—        Viņš stāsta, aizbraukuši līdz Līkajai gravai, tur iestrēguši, ne uz priekšu, ne atpakaļ, vēlāk tikai ar grūtībām kaut kā izvilkuši mašīnas . . . Mūsējos tālāk aizdzinuši kājām, bet šiem bijis pavēlēts griezties atpakaļ . . .

—   Kas viņus konvojē?

—   Policija un apsardze.

—   Vai to ir daudz?

Gūsteknis nosauca aptuvenu skaitu.

—   Nu, ko es teicu?— Deņisičs nenocietās.— Viss pareizi!

—  Tā, tā . . . Līdz Līkajai gravai . . .— Stepans Nikolajevičs prātoja.— Ja tālāk viņi dzīti kājām, tad . . .— viņš paskatījās pulkstenī un sāka rēķināt,—. . .pārāk tālu viņi nebūs aizgājuši . . .

—   Fakts, ka ne,— Deņisičs apstiprināja.— Es domāju tāpat.

—   Vai pamēģināsim?

Stepans Nikolajevičs pārlaida acis visiem klātesošajiem.

Lēmums bija vienbalsīgs. Tur divu domu nemaz nevarēja būt: savējie jāglābj!

Tika izraudzīti paši izturīgākie vīri, kam bija arī visveiklākās kājas. Deņisičs uzņēmās viņu vadību. Jāiet bija ne jau pa braucamiem ceļiem, bet pa taisno — pa meža takām, jāizvēlas visīsākais ceļš. Un jāsteidzas tā, lai mugura kūp. Citādi par panākumiem nav ko domāt. Iet pa ceļu nedrīkstēja arī tādēļ, ka pastāvēja briesmas uzdurties hitleriešu karaspēka aizsegam. Tādā gadījumā mūsējie būtu pazuduši.

Stepans Nikolajevičs Talancevs pats gribēja vadīt grupu, kura devās atbrīvot aizdzītos padomju pilsoņus, bet pēkšņi viņa seja nobālēja un roka tvēra pie krūtīm. Sirds. Tā streikoja jau no Pilsoņu kara gadiem. Pēdējā laikā tai bijusi pārāk liela slodze. Cik daudz prasīja jau šāsdienas rīts vien!

Kāds no klātesošajiem steidzīgi padeva krēslu, cits aizskrēja un atnesa ūdeni. Malku iedzēris, Stepans Nikolajevičs izrīkoja:

—   Par komandieri ieceļu Beļaņinu.— Un jau rāmāk piebilda:—Ej, dēliņ. Vai Cēzaru ņemsi līdzi?

—   Jā, protams.

Nu jau labu laiku Aleksejs vairs nemaz nešķīrās no Cēzara. Pats par sevi saprotams, suns nāks līdzi arī šoreiz. Cēzaram ir žiglas kājas.

—   Lai notiek. Bet pārāk neaizraujies. Rīkojies ar apdomu. Cilvēkus saudzē.

To viņš varēja arī neteikt. Lai gan vēl jauns, Aleksejs vienmēr prata būt apdomīgs.

Talancevs piespieda seržantu pie krūtīm. Sis skopais žests izteiksmīgi pauda vārdos nepateikto. Viņi jau sen jutās kā tuvi radinieki. Stepans Nikolajevičs uzskatīja Alekseju par savu nākamo znotu, bet Aleksejam, kuram nebija tuvu radinieku, Nadjas tēvs bija aizstājis savējo. Seržants saprata, ka trešās iespējas nav: vai nu viņā izglābs Nadju un visus pārējos, kas tur atrodas, vai arī. . . Par to, kas notiks, ja partizānu iecerētais plāns neizdosies, viņš negribēja domāt.

Drīz vien virs bijušā gestapo pagalma pacēlās uguns stabs. Tur liesmoja aizdedzinātās kravas mašīnas. Partizāni tās nevarēja paņemt līdzi mežā, tāpēc vajadzēja sadedzināt. Pelnos pārvērtās arī visi papīri — gestapo upuru nopratināšanas protokoli, arestējamo un vienkārši aizdomīgo pilsoņu saraksti. Vienu dokumentu partizāni paņēma līdzi — nodevēju sarakstu. Talancevam šis dokuments likās sevišķi interesants, jo vienā no pirmajām vietām tajā atradās Krizina vārds.

Pusstundu vēlāk vienīgi sārts pagalmā un kritušo hitleriešu līķi liecināja, ka pilsētā nesen bijuši partizāni. Tagad viņu vienība bija stipri palielinājusies, jo to papildināja daudzi pilsētas iedzīvotāji. Pilsētas nomalē viņi sadalījās. Viena grupa devās atpakaļ uz nometni, otra, izstiepusies ķēdē, sekoja Deņisičam. Ceļvedim cieši pa pēdām soļoja Aleksejs Beļaņins, viņam blakus lietišķā riksī tecēja Cēzars.

Sajā rītā jau veicis vienu varoņdarbu — ja vien tā var teikt par suni —, Cēzars bija gatavs arī otram. Bet vai viņš par to domāja? Viņš taču bija tikai sīks puteklītis šajā uguns jūrā, kuru cilvēki dēvē par karu. Un diez vai kādreiz kaut vienā ziņojumā tiks pieminēti Cēzara panākumi un neapzinātā varonība, tāpat kā kādreiz oficiāli netika atzīts Dinkas varoņdarbs. Tāds diemžēl ir suņu liktenis.

21. NODAĻA

Skriešanās ar nāvi

jeb

Vēlreiz par mīlestību un naidu

Jā, tas tik bija pārgājiens! Partizāni soļoja bez apstājas, pat īsu brīdi neatvelkot elpu. Viņu apģērbs kļuva mitrs, formas tērpa apkaklīte lipa pie kakla, no viņiem cēlās tvaika strūkliņas. Te notika skriešanās sacīkstes ar nāvi, jo verdzība, spaidu darbi hitleriskajā Vācijā galu galā ir tā _pati nāve, tikai varbūt lēnāka un vairāk mokoša.

Ātrāk, ātrāk!

Saule jau sen bija uzlēkusi un tuvojās zenītam. Zeme ieplakās kūpēja, putni priecājās par pavasari, viņu dziesmas un sasaukšanās piepildīja meža biezokņus. Bet vīri ar ieročiem rokās un koncentrētām, bargām sejām tik steidzās uz priekšu.

Deņisičs bija izturīgs cilvēks. Jau gados, piecus dēlus izaudzinājis un pavadījis karā pret «ģermāņiem», bet arī pats vēl ne vienu vien jauno spēja ragā saliekt. Viņš it kā nejuta nogurumu, neviens ceļš viņam nebija par garu. Deņisičs labi zināja šīs vietas un veda partizānus, vadoties pēc kādām tikai viņam zināmām pazīmēm. No klajuma, kuru gājēji centās šķērsot pēc iespējas ātrāk, viņi nonāca mežā, pēc tam atkal iznāca līdzenumā, aiz tā jau sākās purvs. Kāds no partizāniem iestiga līdz jostasvietai, pēc brīža tas pats notika ar citu. Tālāk iet vairs nebija iespējams. Partizāni apstājās.

—   Gāziet zemē bērzus!— Deņisičs pavēlēja.

Cirvju klaudzieni drīz saplūda ar krītošo koku stieptajiem brīkšķiem. Drīz pāreja pār muklāju bija gatava. Kārtis, tikai kārtis vēl bija vajadzīgas.

Bet kā Cēzars tiks pāri? Viņu laikam vajadzēs pārnest uz rokām? Cik slikti jūs pazīstat mūsu četrkājaino cīnītāju. Viņš vēl nekad nevienam nav bijis par nastu. Vai atceraties, kā viņš mācījās staigāt pa baļķi? Cēzars viegli pārskrēja pa nogāztā koka stumbru, saglabādams līdzsvaru tik veikli un viegli, ka viņu apskaustu pat virves dejotājs. Toreiz Nadjai, apmācot Cēzaru, pat prātā nevarēja ienākt, ka šī prasme kādreiz būs vajadzīga viņas pašas glābšanai.

—   Labi, Cēzar, labi!— Aleksejs suni uzlielīja.

Arī viņš pats bija pelnījis uzslavu.

Sajā gājienā bija kaut kas no modernās pieccīņas, kad nepieciešams gan iespējami ātri sasniegt mērķi, gan pārvarēt dažādus šķēršļus, gan uzveikt tos spēkus, kuri mēģinās tevi traucēt: jāpārvar it viss, precīzi jāšauj, labi jāorientējas, turklāt vēl jāsaglabā pēc iespējas vairāk spēka izšķirošajai cīņai. . .

Lai pārlieku nepārbaudītu lasītāju pacietību, pienācis laiks pateikt, ka partizāni panāca nelaimīgo ļaužu grupu, kas fašistu apsardzībā tika dzīti katorgā. Alekseja vīri aizšķērsoja šim gājienam ceļu, iznākot kolonnas priekšā. Vācu zaldāts nebija melojis (tādējādi viņš tiešām izglāba sev dzīvību): apcietinātie nebija nogalināti, viņus gribēja aizdzīt spaidu darbos uz Vāciju.

Uzrāpies ar viršu puduriem apaugušā paugurā, Deņisičs pieliecās, acumirkli kļūdams vismaz divreiz mazāks, pagriezās un deva zīmi citiem darīt to pašu, lai pirms laika nejauši neatklātu sevi, tad ar žestu paaicināja Alekseju Beļaņinu un, pašķīris zarus, viņam parādīja, ka no ceļa pagrieziena lēnām iznirst gara izmocīto vīriešu un sieviešu virkne, ko noslēdza konvojnieki . . .

Sajā vietā stāstā nepieciešama neliela atkāpe.

Nadju apcietināja, kad viņa atgriezās no meža ar kārtējo ziņojumu. Nekādu kompromitējošu dokumentu pie viņas gan nebija, bet atrašanās uz ielas tik vēlā vakarā un komandanta stundas neievērošana vien jau varēja radīt aizdomas.

Līdz pilsētas nomalei Nadju bija pavadījis partizānu ziņnesis. Tur viņi šķīrās. Nadja pavilka lakatiņu zemāk uz pieres, veikli aizlavījās gar nama stūri netālu no savas mājas un gribēja jau atviegloti uzelpot, kad acīs negaidot iecirtās apžilbinoši spilgts kabatas lukturīša stars un kāda rupja balss pavēlēja:

—   Stāt! Stāvi!

Nadja sastinga uz vietas.

—   Sinjorita Talanceva? Nadežda Stepanovna?—svešais jautāja. Viņa neredzēja tā seju, tumsā neskaidri vīdēja tikai melns siluets.— Jā, šaubu nav. Te ir jūsu portretiņš. Mēs to mīļi glabājam.

Runātājs ar triku meistara veiklību noplivināja un atkal paslēpa fotogrāfiju. Jā, šī bija tā pati, kuru Nadja uzdāvināja vecākiem savas pilngadības svētkos un skolas beigšanas dienā. Bet kā tā nokļuvusi šī nelieša rokās? Nadja vēl nezināja, ka uz kumodes fotogrāfijas vairs nav. Aiz piesardzības viņa nakšņoja pie draudzenes, savās mājās parādījās reti, tikai ārkārtējas nepieciešamības gadījumā, bet māmuļa, kā zināms, viņu brīdināt vairs nevarēja.

—   Ko jūs vēlaties?— Nadja jautāja.

—   Jūs, mana mīļā, jūs, jūs, burvīgā. Jau sen gaidu, kad mēs beidzot sastapsimies . . . Vai tad jūs to nezinājāt? Un nedomājiet bēgt,— viņš draudīgi piebilda, pamanījis viņas instinktīvo paraušanos sāņus. Atkal viņa rokās pazibēja pazīstams priekšmets — brauniņa pulētais metāla stobrs ar melno caurumiņu galā. Nadja vēlējās, kaut viņa šo priekšmetu vispār nezinātu, taču tas viņai bija pazīstams pārāk labi.

— Un vispār nav pieklājīgi aizbēgt no paziņām, mana mīļā . . .

Tā Nadja atkal satikās ar Krizinu.

Viņš nogādāja meiteni komandantūrā un nodeva okupācijas varas pārstāvju rokās. Līdz rītam viņa tur nosēdēja uz sola, pēc tam viņu aizveda uz izmeklēšanas cietumu. Nadju iemeta mitrā, aukstā pagrabā, kas bija bāztin piebāzts ar tādiem pašiem upuriem, kuri arestēti pirms viņas.

Nelaimīgie cilvēki gulēja uz kailas grīdas, uz lāviņām bez matračiem, saspiedušies pa divi, pa trīs. Daži no bada un slimībām jau vairs nespēja staigāt, citiem no pratinātāja sitieniem bija sapampuši papēži. Neskuvušies vīrieši, izmocītas meitenes un sievietes sāpju un ciešanu pilnām sejām . . . Tie, kas neuzmanīgi kaut kādā veidā bija izpauduši savu neapmierinātību ar jauno varu un kārtību, ko ieviesušas hitleriskās varas iestādes.

Mokošas gaidas mijās ar izsaukumiem uz pratināšanu. Laiku pa laikam kārtējo nāvei nolemto ļaužu grupu izdzina no pagraba, aizveda uz mežu, pavēlēja izrakt sev kapu un pēc tam nošāva.

Kāpēc tika saudzēta viņa, Nadja?

Viņa gaidīja, ka jau drīz pēc aresta viņu vedīs uz nopratināšanu, spīdzinās un sitīs, draudēs, prasīs, izmantos pašas rafinētākās nopratināšanas metodes, pašas briesmīgākās, necilvēciskākās spīdzināšanas veidus, bet viņa stūrgalvīgi klusēs un neizdvesīs ne skaņu: tie neizspiedīs no viņas pat asariņu vai sāpju kliedzienu.

Taču nekā tamlīdzīga nebija.

Reiz viņu patiešām izsauca, taču nopratināšana nebija sevišķi stingra. Tiesa, viņai gan uzkliedza un draudēja, bet ar to arī viss beidzās. Viņa nekādos pārkāpumos neatzinās. Teica, ka gribējusi apciemot slimo draudzeni, tāpēc nav ievērojusi komandanta stundu, bet nekādu citu «noziegumu» viņa nav izdarījusi. Draudzene patiešām slimoja, tā ka šajā ziņā viņai neko nevarēja pārmest. Pēc tam viņu it kā aizmirsa.

Kāpēc Nadju nenogalināja, nenomocīja līdz nāvei? Kāpēc neatdeva piedzērušiem karavīriem piesmiešanai? Ar partizāniem, pagrīdniekiem, aktīvajiem cīnītājiem pret fašistisko režīmu hitlerieši daudz necer emonējās. Kā viņai laimējies palikt dzīvai laikā, kad daudzi jo daudzi atdeva dzīvību? Nadja lauzīja galvu dažādos minējumos.

Sākumā meitene nosprieda, T<a hitleriešiem gluži vienkārši trūkst laika, lai nodarbotos ar viņu, gestapo gaļasmašīna nespēj pārstrādāt visu savu laupījumu. Taču pagāja diena pēc dienas, nedēļa pēc nedēļas — un viss palika pa vecam. No gestapo pagrabiem daudzi jau gulēja kapos, viņu vietā nāca citi, lai pēc laika nogultos blakus iepriekšējiem upuriem . . . Varbūt Nadja netika uzskatīta par bīstamu kaitnieci? Kāpēc tiek saudzēta viņas — komjaunietes un partizāna Talanceva meitas — dzīvība? Stepana Talanceva vārds vien izraisīja hitleriešos dusmu lēkmi.

Nadja gaidīja, ka atbildi uz šiem jautājumiem dos Krizins. Viņa sejas izteiksme nesolīja nekā laba. Taču, kā par brīnumu, viņš sākumā nemaz nerādījās, un nekas neliecināja, ka viņš ir tuvumā. Bet tas bija pat sliktāk.

Iedarboties uz cilvēku psiholoģiski, turēt viņu neziņā, likt viņam justies absolūti bezpalīdzīgam situācijā, no kuras nav nekādas izejas,— tāda bija Krizina iecienītākā metode. Ar Cēzaru viņš bija apgājies tāpat.

Pēc tam Krizins, acīmredzot uzskatīdams, ka pirmā «apstrāde» paralizējusi gūsteknes pretošanās spējas, nomākusi viņas garu, sāka parādīties arvien biežāk un biežāk. Tagad viņš hipnotizēja meiteni ar savām izdarībām. Krizins pastaigājās, laiku pa laikam pamezdams uz Nadju daudznozīmīgu skatienu. Pēc viņa izteiciena, tas nozīmēja «ķerties pie pievēršanas kristīgajai ticībai».

Paretam cietumā parādījās izmeklēšanas daļas priekšnieks, drukns maza auguma vācietis ar skarbu skatienu. Cietums tad tūlīt piepildījās ar apkaltu zābaku klaudzoņu, atslēgu šķindoņu un atveramo aizbīdņu žvadzoņu, aprautiem, asiem komandas izsaucieniem. Krizins luncinājās mazā resnīša priekšā, nostiepās miera stājā, pakalpīgi skatījās acīs, mēģinādams nolasīt jebkuru vācieša vēlēšanos.

Nadja gaidīja: tagad, šoreiz tas notiks . . . Tomēr viņu atkal neaiztika.

Tādās reizēs viņa briesmīgi ienīda visus šos nešķīsteņus — gan resno vācieti, gan liekulīgos, sīkos ļautiņus, kas padomju varas laikā bija slēpuši savu īsto seju, bet tagad pārgājuši vāciešu pusē, uzvilkuši ienaidnieka formas tērpu, lišķēja un glaimoja tiem,— šos ziņu pienesējus un slepenos, Krizinam līdzīgos, visus šos mūdžus, kā tos kādreiz trāpīgi bija nosaucis asprātīgais partizāns Deņisičs. Viņiem pat vārdi nebija kā citiem cilvēkiem, bet kaut kādas iesaukas — kā suņiem. Un Nadja lepojās, ka uz katru tādu Krizinu, Mišku Krivoju vai Olekšu Smu- roju iznāca tūkstoši miljoni godīgu cilvēku, kas palika uzticīgi Dzimtenei, par spīti visiem pārbaudījumiem, ciešanām un mokām. Sajās nedēļās Nadja domāja daudz, ļoti daudz. Tikai tagad viņa par sevi varēja teikt, ka ir pieaugusi, viņa iemācījās būt pieaudzis cilvēks.

— Nū-u, kā jūtas pilsone Nadežda Stepanovna?— reiz Krizins viņu uzrunāja un steigšus atvirzījās, gandrīz vai atlēca atpakaļ, ieraudzījis meitenes naidā degošās acis.— Tā-a, tā-ā . . . Tātad vēl nav radziņi aplauzti, manu daiļaviņ?

Sie vārdi—«mana daiļaviņa»—bija parastais teiciens, ar kādu viņš uzrunāja Nadju. Kā izrādījās, tā nepavisam nebija ņirgāšanās, pareizāk sakot, tā nebija tikai ļauna ākstīšanās vien.

Ar laiku Nadjai atklājās briesmīgā patiesiba: Krizins nebija vienaldzīgs pret viņu. Kaislība, kas uzliesmoja, pirmo reizi ieraugot Nadjas meitenīgo skaistumu, līdz ar atziņu, ka meitene viņam ir nesasniedzama, pamazām kļuva par vēl vienu iemeslu viņa niknumam uz visu pasauli. Sī kaislība iedegās no jauna, tiklīdz Nadja atradās viņa varā. Viņš taupīja meiteni pats sev!

Kas godīgai meitenei var būt vēl pretīgāks un vairāk apkaunojošs par nelieša mīlestību! Un vai vispār viņa jūtas var saukt par mīlestību — tik brīnišķā, tīrā un gaišā vārdā?

Sis atklājums izraisīja Nadjā tādas šausmas, ka izmisuma brīžos viņa meklēja iespēju, kā vienā rāvienā izbeigt visas ciešanas un pārdzīvojumus. Taču drīz viņā ierunājās cita balss, viņa nokaunējās, vājuma brīdis bija pāri.

Ir taisnība vārdos, ka ciešanas cilvēku norūda, padara viņu stiprāku. Tikai vājais dzīves pārbaudījuma brīžos liecas un klūp, bet stiprais kļūst vēl spēcīgāks. Kā izrādījās, Nadjā bija spēks. Viņa gribēja būt stipra un tapa stipra. Var sacīt, Krizins, pats to negribēdams, palīdzēja meitenei atgūt gara stiprumu, kas viņai jau sāka zust, pats ielika viņai rokās ieročus, līdz ar to dodams iespēju turpināt cīņu un gūt šajā nevienlīdzīgajā cīņā morālu uzvaru.

Aleksejs modināja meitenē mīlestību, bet Krizins iemācīja viņu nīst.

Krizins cerēja viņu dabūt savā pusē — ja ne ar labu, tad ar ļaunu, ar draudiem, iebiedēšanu, neķītriem mājieniem, nāves bailēm, taču modināja meitenē tikai riebumu, pretīgumu. Katru reizi, kad Krizins parādījās kamerā un tā šaudīgās, iekritušās ačeles, ātri pārslīdēdamas, viņu it kā aptaustīja, viņa jutās kā iegremdēta lipīgā, glumā, riebīgā zaņķī. Kur rodas tādi pretīgi subjekti? Pat vācieši salīdzinājumā ar Krizinu viņai šķita eņģeli. Tie bija atklāti ienaidnieki, svešinieki, ieradušies šeit no svešas zemes. Bet šis?!

Lai arī kā tas būtu, bet viņas dzīvība bija glābta. Vismaz pagaidām. Viņš pasargāja Nadju no nelaimes, saudzēja un glabāja sev, tāpēc neziņoja arī par viņu. Nodevējs pats ņēma viņu savā aizbildniecībā, rūpējās par viņu. Cik pazemojoši! Pamazām sākās nepārprotami mājieni, «avansi», pazemojoši flirta mēģinājumi. Te Krizins. lika izvest viņu pastaigā tādā laikā, kad citiem apcietinātajiem tas bija aizliegts, te it kā nejauši izmeta, kā viņa dzīvos, ja pieņems viņa uzmanības apliecinājumus, uzklausīs viņa padomu un «būs iejūtīga» . . . Iejūtīga pret viņu?! Tas skanēja kā ļauna ironija un vienlaikus bija pārāk briesmīgi.

Tagad Nadjai pat naktī sapņos rādījās nīstamā Krizina plēsoņas seja ar mazajām, šaudīgajām, caururbjošajām ačelēm un dziļo rētu pār vaigu. (Cēzars viņu tomēr pamatīgi apstrādājis!) Ar skaļiem, ļauniem smiekliem šī izkropļotā, mironīgā seja naktīs pievirzījās viņai gandrīz klāt, siekalainās lūpas stiepās un stiepās, sniedzoties pie viņas mutes . . . Nadja šausmās un pretīgumā sāka kliegt, sarāvās un pamodās, nosvīdusi aukstiem sviedriem.

«Ceri, ceri, Nadežda …» viņa uzmundrināja sevi, atsaukdama atmiņā Alekseja vārdus, ar kuriem tas kādreiz bija uzrunājis viņu.

Kaut pērkons saspertu Krizinu!

Reiz viņš pamēģināja rīkoties tieši un bez aplinkiem, rupji apkampdams Nadju. Meitene iecirta viņam skaļu pļauku, bet viņš seska niknumā saslējās pretī:

— Pagaidi tik, neaizskaramā! Nokļūsi Vācijā, tur pieredzēsi vēl ko labāku . . .

Nadja nesaprata, kāpēc viņš neķeras pie pašiem pēdējiem līdzekļiem, nesadūšojas vislielākajai nelietībai un neizmanto sava stāvokļa priekšrocības. Viņa taču atradās pilnīgi Krizina varā, viņš varēja darīt ar meiteni visu, ko grib, un viņai nebūtu neviena aizstāvja. Viņa bija pateicīga liktenim, ka tas vēl nav noticis. Acīmredzot Krizins gribēja paildzināt tīkamo varas apziņas izjūtu.

Bet attiecībā uz Vāciju . . . Tiešām — pašreizējā situācijā Nadjai tas nebūtu pats sliktākais, kaut vispār — baismi, šaušalīgi.

Pirms aresta Nadjai gadījās sastapt cilvēkus, kuri bijuši Vācijā, precīzāk sakot, reiz viņa sarunājās ar izbēgušu gūstekni, un tas skopos vārdos attēloja briesmīgo vergošanu, kas bija lemta cilvēkiem, kuri pret savu gribu atradās Trešajā reihā. Tur bija arī pirms laika novecojušas sievietes, meitenes, kurām nācās iztukšot rūgto pazemošanas kausu līdz dibenam. Cik daudzas aizveda gūstā un piesmēja kā Batija laikos! Cik meiteņu nelēja asaras svešumā! Vēlāk tās atgriezās izkropļotas fiziski un garīgi, izmocītas un iztukšotas. Un vai visas atgriezās . . . Daudzas palika guļam svešā zemē uz visiem laikiem.

Vai tiešām Nadju gaida tāds pats liktenis?

Viņa nemaz nebrīnījās, kad reiz kādā agrā, aukstā aprīļa rītā viņus visus izdzina pagalmā, nostādīja garā rindā, saskaitīja, pārbaudīja pēc saraksta un lika atsaukties, pēc tam pavēlēja ātri sakāpt melnās kravas mašīnās, un tās tūlīt sāka kustēties. Viņa to bija gaidījusi. To visi bija gaidījuši.

Viņus aizvedīs uz dzelzceļa staciju. Tur stāvēja lopu vagoni, kuros viņus sadzīs kā aitas vai cūkas, un — ar dievu, Dzimtene . . .

Bet varbūt viņus aizvedīs uz kādu militāru celtniecības objektu, kur liks celt aizsardzības būves, ar kurām hitlerieši pēdējā laikā ļoti daudz noņēmās? Sī doma meitenei ienāca prātā, kad kravas mašīnas devās nevis uz staciju, nevis uz šķirotavu, bet nogriezās uz nomales pusi. Vispirms izkalpinās šeit, bet vēlāk, ja atstās dzīvus, aizvedīs katorgā uz reihu.

Rūca automašīnas, un, truli blenzdami sev priekšā, it kā viņi nebūtu dzīvas, domājošas būtnes, bet nejūtīgi bluķi, sēdēja sargkareivji, apņēmuši rokām šautenes . . .

Tomēr pat mēmā dzimtā zeme pretojās, ka viņas dēlus un meitas aizved ar varu. Nenobraukušas ne desmit kilometrus, mašīnas izdangātajā ceļā iestrēga. Vācu tehnika vispār nejutās labi Krievijas plašumos. Pusstundu pacīnījušies ar dubļiem un pārliecinājušies, ka no šī šķīdoņa neizkulsies, vācieši pavēlēja arestētajiem izkāpt un tālāk doties kājām.

Kurš būs ātrāk? Kurš kuru apsteigs? Tagad viss bija atkarīgs no ātruma.

Glābēji steidzās tā, ka, uzkāpjot pakalnā, daudziem ļodzījās kājas un sirds no sasprindzinājuma vai krūtis plēsa pušu, turpretī glābjamie nebūt nesteidzās atstāt dzimtās vietas. Un arī spēka daudziem bija atlicis vienīgi tik daudz, lai ar pūlēm cilātu nogurušās kājas, kas šķita kā svešķermenis. Ir tādas sacīkstes — kurš ies lēnāk: cilvēks it kā kustas uz priekšu, bet patiesībā stāv gandrīz uz vietas. Ja nebūtu konvoja — gājiens apstātos pavisam.

Sai nodaļai dots nosaukums «Skriešanās ar nāvi». Sī skriešanās notika visai atšķirīgi: vieni gribēja kaulaino apdzīt, aizsteigties tai priekšā, turpretī otri, gluži pretēji, visādi centās atpalikt, vilcināties — varbūt tādā veidā viņi tomēr nokavēs liktenīgo tikšanos.

22. NODAĻA

Cīniņš pie tilta

Priekšā bija tilts, zem tā tumšie upes ūdeņi ar lēni plūstošiem ledus gabaliem. Bija pavasaris — pats īstākais palu laiks. Ziema atkāpās visās frontēs.

Ceļš pie tilta pārbrauktuves sašaurinājās, mežs te pienāca tuvāk upei, visur bija papilnam šķidru dubļu un ūdens lāmu, kurās kājas slīdēja un stiga iekšā pāri potītēm.

Viens otrs gūsteknis noslīga uz ceļiem, bet reizēm pavisam zaudēja līdzsvaru un iegāzās dubļos. Biedri, kas gāja blakus, steidzās pacelt tos, kuri saviem spēkiem netika augšā.

—   Schneller, schneller!— draudoši klaigāja vācu zaldāti, ar šautenes laidi dalīdami sitienus pa labi un pa kreisi.

—   Nu, kusties, kusties taču!— bļaustījās nodevēji policisti. Viņi izrādīja pat lielāku centību nekā hitlerieši. Pūlējās izkalpoties.

Ja konvojs būtu vērīgāks, tad pamanītu, cik steidzīgi no viršu puduriem pacēlās žagatu bars un, čirkstinādams un savā valodā kaut ko tarkšķēdams, pārvietojās uz nokalnes otru pusi. Varbūt ienaidniekam rastos aizdomas, ja iedomātos: tas nemaz nav vējš, kas purina nogāzē cieši saaugušo jaunaudzi.

Par laimi vieniem un par nelaimi otriem — partizāni ar Alekseju Beļaņinu un Deņisiču priekšgalā bija tik uzmanīgi, ka pirms laika neatklāja sevi, bet viņu pretinieki bija aizņemti, pūlēdamies pēc iespējas ātrāk sadzīt visu gūstekņu kolonnu uz tilta.

Uzbrukuma plāns nobrieda vienā mirklī, uzmetot acis gūstekņu procesijai. Jācērt pa kolonnas asti un pa galvu. Jānogriež visi atkāpšanās celi, lai neviens nespētu aizbēgt.. Vienīgās grūtības: šaujot uzmanīgi jāskatās, lai netrāpītu savējiem. Tāpēc Aleksejs deva rīkojumu labākajiem strēlniekiem atklāt uguni, bet vēlāk, kad hitlerieši pajuks kur kurais, cīņā iesaistīsies arī pārējie.

Vienīgi tilts . . . Ek, ja tā otrā galā varētu ierīkot slēpni! Taču laika vairs nebija nemaz.

Aleksejs it kā nojauta, ka šis tilts, parasts tilts, kādi mēdz būt uz lauku ceļiem, ar dēļu segumu uz koka pāļiem un strupiem ledgriežiem no augšas, var izspēlēt ar viņiem ļaunu joku.

—   Laiks sākt!— čukstēja Pjotrs. Pa viņa apaļo, vasar- raibumaino, vēja appūsto seju atkal ritēja sviedru lāsītes. Kā jau uzticams ieroču nesējs, viņš vienmēr turējās Alekseja tuvumā.

—   Pagaidi,— Deņisičs iesaucās.— Lēnāk brauksi, tālāk tiksi. Te vajag ar prātu un pīpēšanu, citādi cilvēkus iedzīsi postā . . .

—   Mieru, biedri, tikai mieru,— Aleksejs klusu teica, pavēlēdams šos vārdus padot pa ķēdīti tālāk.

Viņš gan bija pieprasījis mieru, bet pašu bija pārņēmusi tāda nepacietība, ka kaut vai šo pašu brīdi spurdz tarkšķēm žagatām pa pēdām. Jo kaut kur uz ceļa taču atradās viņa Nadja. Laužu barā viņš nevarēja meiteni pazīt, turklāt pa šiem trim mēnešiem viņa bija tā pārvērtusies, ka ar grūtībām pazina pati sevi. Taču sirdi nav iespējams apmānīt.

—   Bez komandas nešaut!

—   Nu-ū, riebekļi, paskat, kā pātago!— partizāni pusbalsī satraukti runāja, vērojot, kas notiek uz ceļa.— Vismaz sievietes būtu pažēlojuši. . .

—   Ņirgājas. Domā, ka guvuši virsroku.

—   Tūlīt uzzinās . . . kāpēc zaķim ļipa trīc.

—   Uzmanību! Sagatavoties!

Jau pirmie šāvieni nogāza vairākus apsardzes vīrus kolonnas priekšgalā un beigās. Kliedzot «urā» un skrējienā šaujot, partizāni joņoja lejup pa lēzeno nokalni uz ceļu. Viņu parādīšanās radīja apjukumu, un tieši to viņiem arī vajadzēja.

Visniknāk pretojās policisti. Sapratuši, ka viņiem žēlastības nebūs, viņi skrēja un atšaudījās; daži mēģināja pat nomesties uz viena ceļa, lai labāk nomērķētu, un tūlīt arī novēlās augšpēdu. Cits pēc cita apklusa konvoja automāti, lai pēc brīža atkal ietarkšķētos, tagad jau citās rokās; gūstekņi nesnauda un atguvušies nekavējoties iesaistījās cīņā. Arī viena otra sieviete centās neatpalikt no vīriešiem.

Pjotrs, pietupies aiz uzkalniņa, rūpīgi izraudzījās mērķi un spieda sprūdu tā, it kā atrastos šautuvē. Tur gan viņš bija uztraucies vairāk, it sevišķi, ja viņa trāpījumus un neveiksmes vēroja pazīstama meitene. . . Šķiet, beidzot viņš bija iemācījies valdīt pār saviem nerviem. «Bite» strādāja kaujaslaukā, kā jau bitei pieklājas: koncentrēti, lietišķi.

Alekseja acis drudžaini meklēja Nadju. Un pēkšņi viņš ieraudzīja, ka uz meiteni ar automātu mērķē kāds no apsargiem.

— Nadja, gulsties!

Protams, viņa kliedziens būtu sasniedzis meiteni pārāk vēlu, bet, par laimi, ienaidniekam izbeidzās patronas, un tas Nadju glāba. Aizmetis automātu, apsargs izrāva pistoli, bet tad viņa priekšā parādījās jauns pretinieks, cits Nadjas aizstāvis, kas darbojās zibensātri un veikli. Tas bija Cēzars.

Atkal Cēzars ieradās palīgā savai saimniecei pašā svarīgākajā brīdī, tāpat kā tas bija noticis pirms trim mēnešiem, glābjot Jeļenu Vladimirovnu. Tagad suns «aktīvi» nīda hitleriešu formas tērpu, un, kad Aleksejs palaida viņu no pavadas, uzrīdīt vairs nevajadzēja — viņš pats teicami atšķīra draugus no ienaidniekiem. Atkal, tāpat kā toreiz suņu pārbaudes laukumā, Cēzara purns pēkšņi atradās pavisam tuvu viņa senā ienaidnieka sejai, un tas, pazinis un sapratis, ka suns neko nav aizmirsis un piedevis, kļuva mēms no šausmām.

Te nu abu ceļi atkal bija krustojušies. Krizins, protams, nevarēja atstāt Nadju. Viņa nevēlējās tam piederēt un nepadevās — tad nodevējs nolēma pats pavadīt meiteni viņas skumjajā ceļā uz Vāciju. Viņš gribēja izbaudīt kaut šo prieku. Bet pēc tam stacijā dažas minūtes pirms vilciena aiziešanas viņš varbūt kādam atbildīgam cilvēkam pateiktu, kas viņa ir, un tad meiteni atšķirtu no pārējiem, sūtītu atpakaļ, viss sāktos no gala, tikai viņai tas būtu daudzreiz sliktāk . . . Vārdu sakot, nelietis paliek nelietis.

Bet pēkšņi gluži kā spēcīga roka satvēra viņu aiz apkakles, pieķerot nozieguma vietā, un neļāva pastrādāt neģēlību.

Šausmas tomēr nelaupīja Krizinam spējas aizstāvēties. Sapratis, ka spēle zaudēta, viņš gribēja Nadju nošaut. «Ja nav man, netiks arī citiem!» Bet, kad gluži kā ņo zemes viņa priekšā izauga Cēzars, viņš izvairījās, aizmirsis pistoli, ar zābaku tā iespēra Cēzaram pa krūtīm, ka tas iesmilkstēdamies aizlidoja sāņus.

Izmisums vairoja spēkus. Krizins uzskrēja uz tilta — glābiņš varēja būt tur, otrā krastā. Ar šāvienu nogāza partizānu, kas dzinās viņam pakaļ. Bet aiz muguras atkal parādījās Cēzars. Krizins dzirdēja viņa karsto, straujo elpu. Suņa augums saslējās lēcienam. Pistole pēkšņi vairs nedarbojās, vai arī Krizins nemanīja, kā bija izšāvis visas patronas. Pagriezies viņš no visa spēka trieca sunim pa purnu ar revolvera rokturi un, pārmeties pāri margām, nolēca lejā, aukstajā, svinpelēkajā, tumšajā ūdenī, kurā, griezdamies un cits ar citu sagrūžoties, peldēja grubuļaini ledus gabali. . .

Trieciens atsvieda Cēzaru atpakaļ. Pašķīda asinis. Bet tajā pašā mirklī suns jau atradās uz tilta seguma malas. Sekundi vai divas viņš skatījās ūdenī, meklēdams savu ienaidnieku, pēc tam arī nolēca lejā. *

Uz ceļa cīņa jau bija beigusies. Atbrīvotie gūstekņi priecīgi apskāvās. No visām pusēm skanēja līksmi izsaucieni. Tika savākti ieroči. Sur tur, nekustīgi kā maisi, gulēja hitleriešu līķi.

Uz mirkli Aleksejs aizmirsa Nadju. Viņas dzīvībai briesmas vairs nedraudēja, bet Cēzars. .. Viņa galva dažas reizes parādījās starp ledus gabaliem. Tūlīt, tūlīt tie sakļausies, nosegs viņu vai saspiedīs, sadragās kā olas čaumalu. Un Cēzars būs pagalam!

Aleksejs uzlēca uz ledus gabala. Tas sašūpojās zem viņa svara, bet viņš jau bija pārlēcis uz otro, trešo . . .

— Cēzar, pie manis! Pie manis! Peldi šurp!

Nometies guļus uz vēdera, Aleksejs veikli satvēra Cēzaru aiz izturīgās kaklasiksnas un uzvilka uz ledus. Nokļūt līdz krastam bija dažu sekunžu darbs, lai gan kūstošais, saulē izkurtējušais ledus zem kājām sadrupa.

Bet kur palicis ienaidnieks Krizins? Izlēcis krastā, nerimtīgais Cēzars, ātri pēdas ostīdams, metās uz aizpeldošo ledus gabalu pusi, sunim pakaļ steidzās Aleksejs. Pēc tam pieskrēja Pjotrs un citi biedri. Taču viņi velti skatījās uz upi, ar acīm iztaustīdami katru tumšu punktu, uzkalniņu, traipiņu. Krizins bija kā zemē iekritis. Droši vien noslīcis.

23. NODAĻA

«Zelta ieroči»

—   Cēzar! Draudziņ!

Nadja apkampa un skūpstīja savu mīluli.' Viss notika kā labā burvju pasakā: Cēzars, Aleksejs, brīnišķīgā izglābšanās.

Apmācot Cēzaru, Nadjai nekad nebija ienācis prātā jautāt, kad un kam būs vajadzīgas viņas pūles. Tagad iznāca, ka toreiz ieguldītais darbs palīdzēja izglābt viņu pašu. Reizēm tā mēdz notikt.

—   Nadja!

—   Aļoša!

Tikai divi vārdi, bet cik daudz tie izsaka! Laimē starodami, jaunie cilvēki lūkojās viens uz otru. Cik vīrišķīgs izskatījās Aleksejs! īsts atbrīvotājs! Cik labi viņam piestāv karavīra formas tērps . . . Arī Nadja bija pārvērtusies. Acis izskatījās pavisam citādas nekā agrāk — zilas, milzīgas, ar tumšiem lokiem. Novājējusi. Rokas kā skaliņi, dzīvība tikko kaulos turas. Izskats mežonīgs, apģērbs skrandās. Taču galvenais bija brīvības apziņa. Viņi atkal bija kopā. Tiesa gan, ne uz ilgu laiku, jo Alekseju sauca dienesta pienākums.

«Nu saskūpstieties taču!» draugiem gribējās izsaukties, kā jau reiz bija teikusi Jeļena Vladimirovna, pavadot Alekseju uz fronti. Taču Aleksejs tikai maigi turēja Nadjas rokas savējās, neko vairāk viņš vēl nevarēja sadūšoties. Vienā mirklī abus bija pārņēmis neparasts biklums un kautrīgums.

Ilgi runāt un ļauties jūtu uzplūdiem nebija laika. Uzvara gan bija pilnīga, taču apreibināties ar to un aizmirst briesmas nedrīkstēja. Fašisti varēja atgriezties, tāpēc vajadzēja parūpēties par atbrīvotajiem gūstekņiem. Un pirmām kārtām gādāt, lai tiktu apskatīti un pārsieti Cēzara ievainojumi.

Suns aiz laimes bija kā bez prāta. Krizina sitiens ar pistoli bija trāpījis tieši pa purnu, stipri to savainojis un izsitis vienu zobu. Taču Cēzars tagad to nemaz nejuta. Viņš smilkstēja no prieka, trinās gar Nadjas kājām, nopurinājās un atkal no laimes slējās stāvus.

Pavērojiet, kā suns priecājas. No sajūsmas viņam trīc viss ķermenis. Visa dzīve, visas izjūtas izpaužas šajā priekā. Ja kāds spētu ielūkoties, kas notiek šobrīd suņa smadzenēs, varbūt atklātos, ka arī te aizslīd pagātnes ainas: kā viņš blakus Nadjai gāja pa baļķi apmācību laukumā, kā abi rāpās zinību kalnā. Nadja — savējā, suns — savā. Bet pēc tam viņš mēģināja aizturēt noziedznieku . . . Krizinu, teiksim. Vai atceraties malkas grēdu? Praktizēties aizdomīga cilvēka aizturēšanā vienmēr ir patīkami, tāpēc ka te var laist darbā zobus. Un cik jauki pēc taisnīgiem darbiem pagulēt uz paklāja kaktiņā un, skaņi knakšķinot zobus, koncentrējot visu uzmanību ļoti atbildīgajam darbam, pameklēt blusu, kura pēkšņi nez no kurienes uzradusies mīkstajā kažokā. Bet, tikko parādīsies saimniece, tūlīt pamest visu un traukties pie viņas tā, it kā abi gadiem ilgi nebūtu tikušies . . . Pavērojiet, tas jāredz paša acīm. Un tad jūs sapratīsiet, cik daudz dzīvības, siltuma, jaukuma un neviltotas sirsnības ir radījumā, ko sauc par suni.

Varbūt kāds iebildīs, ka tobrīd nebija īstais laiks nodoties patīkamām atmiņām. Bet, kā zināms, atmiņas visbiežāk uzplūst pašā nepiemērotākajā brīdī, pakļaujoties saviem psihiskās darbības likumiem. . . Vai tad atmiņām ir kāds savs speciāli tām atvēlēts laiks?

Nadja pati apsaitēja Cēzaram purnu. Tagad viņš bija pavisam neaizsargāts, bet nu visapkārt atradās draugi. Asiņošanu neizdevās apturēt, marles saite drīz bija piesūkusies, un to vajadzēja nomainīt. Cēzara vētrainais dzīvesprieks noplaka, viņš kļuva manāmi rāmāks, droši vien ievainotās smaganas stipri sāpēja, tomēr suns vēl tikpat atzinīgi un padevīgi skatījās gan uz Alekseju, gan meiteni. Šķiet, suns gribēja sacīt: viņš priecājas, ka nu visi trīs ir atkal kopā, un ir pateicīgs jauniešiem par to; kaut gan, ja kāds te pelnījis pateicību, tad pirmām kārtām viņš pats.

Mīļais, jaukais Cēzars!

Tagad ir skaidrs, ko cilvēki juta pret suni, kāpēc Nadja nemitīgi atkārtoja «mīļais», «labais», bet Jeļena Vladimirovna, uzrunādama četrkājaino veterānu, nesauca viņu citādi kā «Cēzariņ, mīļais».

Un patiešām — pēc visa, kas noticis, kad dramatiskie notikumi aizgājuši pagātnē, apklusuši kauju dārdi un karavīri atgriezušies mājās, kā lai nejūt pateicību pret Cēzaru un nesauc viņu mīļos pamazināmās formas vārdos? Ar sava ķermeņa siltumu viņš glāba veco saimnieci brīdī, kad viņa murgos jau grasījās celties pāri aizsaules upei Stiksai, aiz kuras ir mūžīga tumsa, tukšums, nebūtība. Vēlāk viņu tikko dzīvu uz slēpēm izveda drošā vietā, nogādāja pāri frontes līnijai un aizsūtīja dziļā aizmugurē uz Urāliem, kur viņa nodzīvoja līdz pat savas dzimtās pilsētas atbrīvošanai. Ja nebūtu Cēzara, diezin kā beigtos cīniņš ar Krizinu pie tilta, varbūt Nadja gulētu ar lodi krūtīs. Abām saimniecēm, jaunajai un vecajai, Cēzars bija izglābis dzīvību, par mazāk nozīmīgiem pakalpojumiem un palīdzību nemaz nav ko runāt.

—   Vai tu atceries, toreiz? … — Nadja tirdīja Alekseju, un atkal sākās gremdēšanās atmiņās.— Vai atceries, kā tu mani nesi uz rokām, kad es nevarēju pāriet purvam pāri?

—   Tu biji vārga. Un briesmīgi novājējusi.. .

Izrādījās, ka viņš tomēr pamanījis!

—   Bet atceries, kā es paēdu un tūlīt pie ugunskura aizmigu, bet tu apsedzi mani ar puskažociņu un vēlāk neļāvi nevienam modināt. Sargāji kā Cēzars. Tu piespiedies no vienas puses, bet Cēzars no otras. Man bija silti, silti. Bet, kad pamodos, briesmīgi pārbijos: man likās, ka esmu nokļuvusi lāča midzenī. . .

—   Tu jau arī biji midzenī, tikai ne lāča.

«Vai atceries, vai atceries? …» Vai tad tas ir aizmirstams?

Mēs esam mazliet aizsteigušies notikumiem priekšā. Atgriezīsimies pie Cēzara. Viņš tomēr ir mūsu stāsta galvenais varonis; ja nebūtu viņa, nebūtu arī daudz no tā, par ko šeit stāstīts.

Tātad mēs šķīrāmies no Cēzara uz meža ceļa pie tilta tādā brīdī, kad viņam bija izsists zobs un smaganas asiņoja. Par Nadjas izglābšanu viņš samaksāja ar ilkni.

Zobi ir suņa ieroči. Tāpat kā zirgs, kas salauzis kāju, nav vairs nekāds strādnieks, tā arī dienesta suns, kam nav ilkņu, gandrīz pilnīgi zaudē vērtību. Pats to nezinādams, Krizins bija atmaksājis ļoti pamatīgi. Taču rēķini starp Cēzaru un Krizinu vēl nebija noslēgti.

Vai seržants Beļaņins varēja samierināties, ka zaudējis draugu un cīņu līdzgaitnieku, draugu, kas bijis kopā ar viņu visās karavīra pārgājiena grūtībās un dzīves likstās?

Un, ja pasekosim abiem ari turpmākajos notikumos, tad ieraudzīsim kādu ne gluži parastu ainu.

Cēzars zobārsta krēslā, tiesa gan, ne tajā, kuru viņš kādreiz bija turējis aplenkumā, bet gluži tādā pašā. Mūsu četrkājainais draugs atvests lauka hospitālī. Suns sēž svinīgi un nekustīgi kā statuja, ar atvērtu rīkli, tajā ar instrumentiem manipulē armijas zobārsts. Arī tas ir sens mūsu paziņa: tas pats, kuru toreiz Cēzars kopā ar zobu slimniekiem nobloķēja. Nu, protams, pēc bēgšanas kopā ar Jeļenu Vladimirovnu un citiem fašistu varmācības upuriem kaimiņš vairs mājās neatgriezās, viņš lūdza ieskaitīt viņu aktīvajā armijā, un, kaut arī viņa vecums ne tuvu neatbilda iesaucamā vecumam, daktera vēlēšanos tomēr ņēma vērā … Tā tik ir tikšanās! Bet tagad dakteris vairs nebaidījās no Cēzara un neerrojās uz to; kā saka — kas bijis, tas bijis, vecus strīdus nav ko atcerēties. Kopējais liktenis un pārdzīvojumi abus bija saliedējuši. Vēl vairāk — dakterim tagad bija pat patīkami ārstēt Cēzaru, pieskarties viņam; kā nekā «kaimiņš», ķēdes posms, kas saistīja ar pagātni, ar jauko, mierīgo dzīvi, ar pamesto māju. Un suns! Nevis suns, bet brīnums! Cik daudz par viņu nav runāts bataljonā! Dakteris pat lepojās, ka viņam bijusi laime ārstēt tik neparastu pacientu. Cēzara smaganas tagad jau bija sadzijušas, vairs neasi- ņoja, pie tām varēja pieskarties. Žokļus saturēja Aleksejs. Pavēlniecība uzklausīja viņa lūgumus un ziņojumus, un tagad Cēzaram uz nolauztā zoba liek zelta kronīti.

«Sunim zeltu!?» Es jau dzirdu, kā neapmierināti iebilst viens otrs mans lasītājs, nicinoši un nosodoši viebdamies: nu gan biedrs rakstnieks aizrunājies! Tūlīt piebildīšu, ka nemaz nefantazēju, ir noticis tieši tā, kā stāstu. Tādi gadījumi ir zināmi. -

Protams, miera laikā suņa zoba salabošanai izmantotu nerūsējošo tēraudu, kas ir gan lētāks, gan droši vien arī izturīgāks. Bet bija taču karš; kur lai ņem nerūsējošo metālu, ja notiek cīņa uz dzīvību un nāvi? «Un kur dabūjāt zeltu?» jūs jautāsiet. Jā, patiešām, kad kļuva zināms, ka Cēzara zobiem nepieciešams remonts, sākumā radās neliels apjukums un šķita, ka suns būs jāsūta uz aizmuguri . . . Bet tad kāds no cīnītājiem, viens no daudzajiem Cēzara draugiem un piekritējiem, uzzinājis, kādas grūtības radušās, nekavējoties pavēstīja: «Zeltu? Cik jums vajag, tik… dabūsim!»—«Kur?»—«Nu,» cīnītājs pasmīnēja, «tur, kur ir.» Un patiešām atnesa. Viņš bija

teicams snaiperis, viņa personiskajā kontā skaitījās ne viens vien desmits iznicinātu friču, un viņš tūlīt devās «medībās» («zeltu skalot», kā izteicās šis puisis no Urā- liem). Uz vakara pusi viņš jau bija nošāvis kādu neuzmanīgu frici, tiesa gan, pats arī netika sveikā cauri, par laimi, viņa ievainojums nebija smags. Kad satumsa, viņš atvilka «medījumu» uz tranšeju; un tiešām — nogalinātā pretinieka kabatās starp citām salaupītajām mantām — pulksteņiem, ķēdītēm — saņurcītā kabatas portfelī kopā ar kulonu atradās arī zelta gredzens. Droši vien kādam bija novilcis un gatavojās nosūtīt sievai vai mātei.

«Viņi nevar bez tā dzīvot, ierāvēji, tāpēc arī sāka karot,» vēlāk paskaidroja veiksmīgais strēlnieks. «Ņem, draudziņ, priekš tevis nav žēl. Tu esi pelnījis!»

Zobārsta krēslā Cēzars uzvedās pavisam godprātīgi, nevienu reizi neatņirdza zobus un necentās labajam Eskulapam iecirst rokā ar atlikušo veselo ilkni. Tikai nosēcās un iekrācās, kad velnišķā urbjmašīna tarkšķēja viņam rīklē, sīki tricinādama visu galvu . . . Zelta, protams, izlietoja krietni vairāk, nekā būtu vajadzīgs cilvēka zobam, bet vai tad Cēzars to nebija pelnījis!

Ilkni apstrādāja vairākos piegājienos, un beidzot Cēzara mutē iemirdzējās zelta zoba kronītis. Suns nolēca no krēsla, vēlīgi paskatījās uz cilvēkiem, jautri paluncināja asti, un viss viņa izskats pauda apmierinājumu, ka nepatīkamā procedūra ir galā. Dakteris draudzīgi ar roku papliķēja viņam pa sāniem. «Nu, draugs, tev atkal visi ieroči kārtībā, vari no jauna cīnīties ar ienaidniekiem.» Cēzars ar ķepu paskrāpēja mutē jauno ilkni, jo tas nebija pierasts un traucēja, taču drīz vien to aizmirsa.

— Tagad tev ir zelta ieroči,— karotāji jokoja, ar cieņu lūkodamies sunim mutē.

Arī cilvēkus par izcilību un nopelniem mēdz apbalvot ar zelta ieročiem. Tos piešķir pašiem izcilākajiem un bezbailīgākajiem cīnītājiem. Cēzars patiešām bija pelnījis šādu ieroci.

Cēzars Zeltzobis. Tagad suns iemantoja tādu iesauku, un tā stingri iesakņojās. Sim vārdam ir divas nozīmes: viena — burtiska, otra . . .

Karš taču vēl nav beidzies, priekšā liels darbs, smags kara ceļš. Un, sekojot notikumiem, to straujajai maiņai, mēs kā kinolentē redzam ši ceļa epizodes. Par tiem vēlāk brrvajos brīžos stāsta jaunais seržants saviem draugiem un tuviniekiem, pēc kara atgriezies mājās ar daudziem apbalvojumiem.

. . .Beļaņins ar Cēzaru iet izlūkos. Viņi rāpo, lien uz vēdera, cenšas nepamanīti iekļūt pretinieka spēku izvietojumā un pēkšņi uzduras slēpnim. Vācu zaldāts paceļ šauteni seržantam virs galvas, tūlīt ar laidi to sašķaidīs. Cēzars ir veiklāks. Suns lec, ienaidnieks nokrīt. . . Patiešām Zeltzobis — kas notiktu, ja viņa nebūtu? Un pēc laiciņa Beļaņins konvoja Cēzara drošā pavadībā ved «mēli» uz štābu.

. . .Tad gadījums, kad viņi abi uz tanka bruņām . . .

. . .Un atkal viņi kopā ar draugiem partizāniem, veikuši kārtējo diversiju, glābjas no vajātājiem. Hitlerieši min Viņiem uz papēžiem. Beidzot tie atpaliek. Mežabrāļu rinda izstiepjas garumā. Priekšā muklājs. Beļaņins un Cēzars, atšķīrušies no pārējiem, mēģina apiet staigno vietu. Izkāris garo mēli, Cēzars rikšo līdzās Beļaņinam. Pēkšņi — bah!— uz visām pusēm nošļakst pēc puvekļiem smirdošā žampa, seržants ir tajā iekšā un lēnām slīgst dziļāk, muklājs viņu iesūc sevī. . .

Beļaņins jau iegrimis līdz kaklam. Taču viņš nekliedz, nē! Palīgā saucienus izdzirdēs hitlerieši, tā viņš pazudinās biedrus. Ar plati atplestu muti viņš drudžaini tver gaisu . . .

Pēkšņi kaut kas noplakšķ netālu no viņa. Beļaņins dzird žēlabainu smilkstēšanu. Cēzars! Uzticamais suns mīņājas uz ciņa un pūlas aizsniegt savu pavadoni, redzēdams, ka tas nokļuvis nelaimē.

—   Cēzar, aport, aport!— Beļaņins komandē.

Suns skrien meklēt aportu — aizmestu priekšmetu. Viņš satver sausu koku ar aplauztiem zariem un, vilkdams to pa zemi, dodas atpakaļ.

—   Dod, dod!— Beļaņins saka ar grūtībām, jo ūdens jau smeļas mutē.

Koks iekrīt purvā. Urā! Beļaņinam laimējas to aizsniegt. Viņš turas pie viena gala, bet Cēzars, atspēries ar kājām pret cini, cik spēka, aiz otra gala velk koku pie sevis.

Beļaņins izķepurojas no purva. Drīz piesteidzas biedri — bijušais entomologs Pjotrs un citi. Tomēr,, ja nebūtu suņa, viņu palīdzība, iespējams, vairs nebūtu vajadzīga . . .

. . .Viņi atvadās no partizāniem un atgriežas savā daļā. Tagad jau pat neinformēts lasītājs zina, ko nozīmē speciālā īpašu uzdevumu tehniskā daļa. Tā ir daļa, kur kalpo ne tikai cilvēki, bet arī suņi . . .

Mainās gadalaiki. Padomju karavīri baltos maskēšanās tērpos, uz slēpēm, un maskēšanās uzsvārčos, suņi, kas velk vieglas ragavas uz platām sliecēm ar ložmetējiem un munīciju, pārtikas rezervēm,— dodas pāri sniegotam klajumam, cauri skrajmežam tālā reidā pa pretinieka aizmuguri. Viņu vidū ir arī Beļaņins un Cēzars.

. . .Suņu pajūgs apšaudes laikā izved ievainotos no kaujaslauka. Cēzars ir aizjūga streņģēs. Kā viņš cenšas! Bet sniegs ir dziļš. Asā, sablīvējusies sērsna graiza ķepas . . .

. . .Pavasaris, palu laiks. Beļaņins un Cēzars nedrošā laivā, ko no visām pusēm spiež peldošs ledus, zem ienaidnieka uguns forsē upi. Sprāgstot šāviņam, laiva apgāžas. Starp blīvi peldošiem ledus gabaliem redzami divi tumši punkti, divas galvas — cilvēka un suņa. Seržants slīkst. Tomēr glābējs ir turpat līdzās. Cēzars piepeld pie Beļa- ņina, un, tāpat kā toreiz purvā, tikai turēdamies nevis pie koka gabala, bet ieķēries tieši suņa astē, seržants laimīgi nokļūst krastā. Cēzars atmaksā seržantam par glābšanu pie tilta pēc cīniņa ar Krizinu pēc tās pašas likmes.

. . .Un atkal jauna diversija. Tāds ir Cēzara īstais dienests. Šoreiz jāuzspridzina dambis, pa kuru gandrīz cauru diennakti kursē ienaidnieka karaspēks. Tanki, lielgabali, bruņutransportieri, zenītiekārtas. Bet nogāzes apakšā, spiežoties cieši pie uzbēruma, neviena nemanīts, zogas suns ar pazīstamo sainīti uz muguras . . .

Šoreiz Cēzars nav viens, viņi ir divi — divi četrkājaini diversanti, kā vajadzēja būt arī toreiz, kad viņš uzspridzināja munīcijas noliktavu. Jau nomesti abi sainīši, nu ātrāk jāmanās atpakaļ. Pasteidzies garām savam pāriniekam, Cēzars pirmais sasniedz ūdeni un ienirst upes straumē, peld . . . Un gandrīz to pašu brīdi atskan sprādziens. Ūdenī iegāžas bruņumašīnas un tanki, un kūleniski uz augšu tiek pasviestas figūras zaļpelēkos mundieros. Sākas izmisīga šaušana . . .

Vāciešu lode panāk otru suni, un tas noripo no uzbēruma jau miris. Bet Cēzars tik peld un peld. Viņam visapkārt krīt dzelzs gabali, koki, upe vārās kā katlā. Beidzot viņš ir nonācis drošā vietā, taču aiz muguras sākas mežonīga apšaude: hitlerieši seko pa pēdām. Beļaņins jau ir pārcēlies pāri upei un gaida Cēzaru. Krasts šeit ir stāvs, sunim nav pa spēkam tur uzrāpties. Beļaņins pasviež lejā virves galu, Cēzars ieķeras tajā ar zobiem un, mirdzot zelta protēzei, iekāries virvē, tiek vilkts augšup … Tā viņi pārmaiņus palīdz viens otram — te suns cilvēkam, te cilvēks sunim.

Cik nav bijis vēl visādu gadījumu! Ar trāpīgu snaipera beztrokšņa šautenes šāvienu tiek novākts zaldāts, kas apsargā svarīgu militāru objektu, pārējo paveic Cēzars.

Cēzars ir kā zelta ierocis seržantam — piedodiet, nevis vairs seržantam, bet vecākajam seržantam: tagad Aleksejam ir uzpleči, bet uz tiem parādījusies jauna zīmotne. Iet laiks, karavīrs uzkalpojas, pavairojas godazīmes uz krūtīm, un tās visas iegūtas smagās kaujās ar Cēzara palīdzību.

Gadsimtiem ilga atlase, pēc tam Nadjas pūliņi un vēlāk Alekseja darbs izveidoja Cēzaru par tādu, kāds viņš bija patlaban; abu jauniešu audzināšanas rezultātā suns saņēma daļiņu no tā, kas nav izmērāms ne ar kādiem precīziem aparātiem un ko cilvēki nosaukuši garā vārdā «intelekts». «Intelektuāls suns!»—tā par viņu visi runā štābā, kur tiek izstrādāti kārtējie uzbrukuma operāciju plāni. Ienaidnieks tagad bēg un bēg.

. . .Tad atkal frontē ir klusa stunda. Sēžot pie telts, Aleksejs Beļaņins domīgi dungo kādu viņam vien zināmu motīvu, varbūt tas pat nav nekāds motīvs, ko viņš dzied, stingu skatienu vērdamies vienā punktā sev priekšā: — Man ir savs suns,

Tas nozīmē, man ir gabaliņš dvēseles . .. Un viņa vārds Ir Cēzars Zeltzobis.

Tas nu nemaz vairs nav Hulio Sesārs Silvains. Tā ir Beļaņina interpretācija, bet šīs rindas pauž Alekseja jūtas.

Viņš dzied par suni, bet redz Nadju un dzimto pusi.

Un citur, citā vietā Nadja tieši tāpat domā par viņu . . . Ar to pašu, šķiet, pārņemtas domas Cēzaram, kas guļ Alekseja tuvumā.

Taču pietiek skumt. Ir beidzies liels, varonīgs karš. Skan Uzvaras salūts, Maskavas debesīs mirdz daudzkrāsainās svētku ugunis, Dzimtenes galvaspilsēta Maskava gavilē. Ienaidnieks ir kapitulējis.

Pa Sarkano laukumu ciešās rindās soļo uzvarētāji, plīvo sarkanie karogi, pie Ļeņina mauzoleja krīt sakauto fašistisko pulku un armiju karogi.

Uz laukuma iznāk cīnītāji ar suņiem — vesela kolonna. Viņi iet kopējā ierindā. Četrkājainie kauju līdzgaitnieki arī soļo parādē! Tā gribētos redzēt starp viņiem Alekseju Beļaņinu un Cēzaru, bet viņu nav. Toreiz viņi atradās vēl tālu Vācijā, Elbas krastā.

24. NODAĻA

Pa noslēpumainajām pēdām

Ko Cēzars bija saodis jau pirmajos brīžos pēc atgriešanās dzimtajā zemē? Vai varbūt atkal izpaudās viņa netikums — atsacīšanās paklausīt, kas ar viņu gan notika ne visai bieži, un ej nu ķer vēju!

Pilsēta. Pa ielu skrien milzīgs aitu suns. Tam ir tik draudīgs izskats, ka gājēji izbijušies paraujas sāņus, lai nevajadzētu ar to saskarties, būtu tālāk tam no acīm. Varbūt tas ir traks! Zināms taču, ka cilvēki ļoti bieži nesaprot dzīvnieka nodomus un ir ar mieru piedēvēt tiem pašus ļaunākos nolūkus . . .

Suns skrien, nepievēršot nevienam un nekam uzmanību. Uz viņu it kā nemaz neattiecas autotransporta kustība, mašīnu skaņu signāli, miliču svilpieni dežūrpostenī, gājēju sarunas un soļu troksnis, vispār visi ielas trokšņi.

Cēzars, gandrīz neatraujot degunu no asfalta, steidzas kādu panākt. Viņš veikli manevrē, izlokās starp tramvajiem un autobusiem. Šķērso centrālo prospektu, kas iet cauri visai pilsētai. Ļaudis steidzīgi dod skrejošajam sunim ceļu.

Tagad viņš šķērso tramvaja ceļu vadītājam pašā deguna priekšā. Tramvajam otrā pusē brauc automašīna. Labi, ka šoferis pagūst laikā nobremzēt. Nokaucas bremzes, mašīna nosēžas uz atsperēm. Ko tas trakais suns lien zem riteņiem!

Bet Cēzars, apkārt neskatīdamies, steidzas tik tālāk un tālāk.

Viņš ir saodis kaut kādas pēdas. Kam tās pieder?

Sunim ir ārkārtīgi nopietns un draudošs izskats — spalva uz skausta un muguras sabozta gaisā, zobi atņirgti, purns nikns un norūpējies — tāpēc nav nekāds brīnums, ka cilvēki no viņa nobīstas. Diezin kas sunim prātā. Vispār ar vilku suņiem nav nekādi joki.

Tramvaja pieturā pasažieri kāpj vagonā. Pēdējais uz pakāpiena uzlec pamazs, sačākstējis vīrelis saņurcītā, slikti pieguļošā apģērbā, ar naģeni galvā. Tramvajs sāk kustēties.

Pieturvietā parādās Cēzars. Viņš pieskrien un, pārbiedēdams nākamā tramvaja gaidītājus, apjucis sāk grozīties uz vietas. Bet tas ilgst tikai dažas sekundes, ne vairāk. Pacēlis degunu uz augšu, suns ievelk gaisu, pārliecinādamies, ka pēdas nav pazaudētas, un traucas tālāk gar sliedēm tajā virzienā, kur pirms minūtes aizgājis tramvaja vagons.

Kam viņš dzenas pa pēdām? Ko grib noķert?

Viss kļūs skaidrs, ja svešais vīrietis, kas stāv uz tramvaja vagona pakaļējās platformas, pagriezīsies tā, lai kļūtu redzama viena sejas puse: šķērsām pār vaigu stiepjas dziļa rēta.

Vai Cēzars varēja nepazīt tā cilvēka smaku, kuru viņš ienīda vairāk par visiem un visu pasaulē! Tas tātad atkal bija viņš — pretīgais, cietsirdīgais vīrelis, kas sagādājis Cēzaram un viņa mīļajiem cilvēkiem tik daudz ciešanu un nepatikšanu. Sī' vīreļa smakas molekulas burtiski iestrē- dza Cēzara degunā, ieēdās porās un neļāva mierīgi elpot, traucēja dzīvot. Atkal ar neparastu spēku uzliesmoja agrākais neremdināmais naids . . .

Caur pēdējā vagona pakaļējo stiklu labi saskatāmi mirdzošie sliežu pavedieni un liels, pelēks, vilkam līdzīgs suns, kas skrien starp tiem. Dzīvnieks steidzas, lai panāktu tramvaju.

Cilvēks ar rētu uz vaiga, dziļās domās iegrimis, skatās uz aizslīdošajiem sliežu pavedieniem un, pēkšņi sarāvies, ar skatienu ieurbjas sunī. Vai viņš patiešām pazīst Cēzaru?

Naids, satraukums un nemiers pavīd viņa šaudīgajās acīs. Grūstīdams pasažierus, viņš sāk ātri spraukties uz priekšu, uz izeju, taču galva laiku pa laikam pagriežas atpakaļ . . . Bet suns taču nevar ielēkt ejošā tramvajā, kam durvis aizvērtas!

Cilvēks ar rētu vaigā uztrauktos un steigtos vēl ātrāk, ja dzirdētu, ko šinī brīdī seržants postenī saka pa telefonu, kurš ierīkots pie mājas sienas netālu no ielu krustojuma.

— Jā, skrien! Tieši tā!— viņš sauca, likdams klausuli te pie vienas, te otras auss, lai nepalaistu garām nevienu vārdu, labāk dzirdētu, ko teiks priekšniecība.— Saku, ka suns skrien. . . Liels! Aitu suns! Jā, tieši tā! Izskatās aizdomīgs, biedri priekšniek. . . trakuma pazīmes! Vajadzētu aizturēt, izolēt. . . tieši tā! Vai dosiet komandu? Tieši tā, sapratu! . . . Ziņot, ja tas parādīsies vēlreiz! . . .

Savilcis ciešāk siksnu un sakārtojis formas blūzi, seržants atkal ieņēma vietu postenī, caururbjošu skatienu lūkodamies ielu drūzmā.

Protams, runa bija par suni, bet. . . sastapšanās ar miliciju nesolīja neko labu cilvēkam ar rētu vaigā. Izlauzies līdz priekšējām durvīm, turēdamies aiz metāla roktura, viņš pārlika, ko tagad darīt. Vai izlēkt no ejoša tramvaja (bet tas būs vēl sliktāk, jo viņš nokļūs tieši sunim zobos) vai, izmantojot izdevīgu brīdi, tuvākajā pieturā pāriet citā transportlīdzeklī. Jā, tā laikam būs drošāk. Pat ja tas nemaz nav nolādētais Cēzars, vienalga. Viņš nevar ciest aitu suņus. Labāk jau izvairīties no tiem.

Tajā brīdī mašīnu plūsma aizšķērsoja sunim ceļu. Tramvajs paguva pārbraukt pāri krustojumam, pirms iedegās sarkanā gaisma, tad luksofors nomirkšķināja, un, klakšķot ātrumu pārslēgiem, Cēzaram garām dūkdams traucās automobilis pēc automobiļa. Suns sāka lavierēt, meklēdams ceļu starp tiem, taču viņam neizdevās iespraukties blīvajā satiksmes līdzekļu plūsmā, vajadzēja paciesties un gaidīt. Bet tramvajs arvien vairāk attālinājās un dr^z nozuda aiz stūra. Kad Cēzars aizjoņoja līdz kvartāla galam un pagriezās ap stūri, tramvaja tur vairs nebija. Suns nezināja, uz kuru pusi skriet.

25. NODAĻA

Kad pasaulē iestājies miers …

— Dīvaini gan viņš izturējās, ārkārtīgi dīvaini,— Aleksejs teica, pauzdams savu neapmierinātību ar Cēzara rīcību. Patiešām — atsacīdamies paklausīt, Cēzars bija viņu apkaunojis visu ļaužu priekšā.

Cēzars atgriezās mājās, kad nemiera pārņemtais Beļaņins jau gribēja iet un ziņot milicijai. Suns atskrēja pats, nebija aizmirsis ceļu uz mājām; kā lai viņš to aizmirstu, ja «radiostacija» smadzenēs jau atkal signalizēja ar pilnu jaudu. Un tagad, it kā nekas nebūtu noticis, priecīgi vēcināja asti, saceldams vēju, likdams saprast: arī viņš ir ārkārtīgi apmierināts, ka atrodas kopā ar visiem un karošana beigusies. Taču kaut kas viņa uzvedībā bija neparasts. Bet vai tad viņš no tiesas nebija pārvērties, viņš, veterāns, kas atgriezies no kara?

Vajadzēja redzēt, kā priecājās mazie kaimiņu puišeļi, uzzinājuši par Cēzara atgriešanos no frontes. Viņi ieradās veseliem bariem un apbēra visus ar jautājumiem.

—   Vai tas ir Cēzars? Jā? Cēzars?

—   Vai Cēzars atgriezies?

—   Vai drīkst viņu paglaudīt? Neiekodīs?— Un tā tālāk.

—   Jā, jā, jā,— Nadja atkārtoja bez gala.

Uz brīdi jautājumu straume apsīka, bet tad atkal sākās no jauna:

—   Kāpēc viņam ir zelta zobs?

—    Vai tad tu nezini: zobs saslima, un tad ielika jaunu — zelta. Zelts ir izturīgāks.

—    Nūjā! Tas nemaz nesaslima! Cēzaru cīņā ievainoja, tēvocis Aleksejs stāstīja, tad aizsūtīja uz hospitāli, bet tur ārsts uztaisīja viņam zelta zobu, lai būtu stiprāks un tik ātri nenodiltu . . .

—   Vai tas Cēzaru netraucē?

—   Bet vai tavu tēti traucē? Viņš ielicis visu žokli . . .

—   Bet vai viņam ieliks vēl kādu, ja būs vajadzīgs?

Uz visiem tādiem un tamlīdzīgiem jautājumiem nemaz

nav iespējams atbildēt bez smaida. Jautātāji ir patiešām īstie kāpēcīši!

—    Zelta zobs! Tas tik ir numurs! Krustmāt Nadja, parādiet!

Nadja to vien darīja kā atvēra un aizvēra Cēzaram muti. Bērni ieskatījās un godbijīgi grozīja galvu. Tagad bija gaidāms, ka drīz pilsētā parādīsies daudz Cēzaru — sētas kranči, dižciltīgas šķirnes suņi, vienalga, kādi, galvenais, lai sauktos — Cēzars! Kādreiz pirms kara bija laiks, kad gandrīz visus suņus sauca par Džulbarsiem; tas notika pēc tam, kad bērni bija noskatījušies filmu par robežsargiem «Džulbarss».

Un cik interesanta bija tikšanās ar Apelsīnu! Jā, Apelsīns bija dzīvs un tikpat tīrs un pūkains kā agrāk, vienīgi varbūt kļuvis mazliet slaidāks, tāpat kā senāk, labprāt palaidņojās un gulšņāja. Saimnieku prombūtnē kaimiņi bija devuši viņam pajumti. Ja tā nebūtu noticis, kas zina, vai Apelsīns vispār vēl būtu dzīvs.

Kad instinkts nekļūdīgi atveda Cēzaru pie pazīstamās mājas ar dārziņu priekšā, lielais, rudais runcis sēdēja uz lieveņa. Ieraudzījis suni, tas uzmeta kūkumu, uzboza kažoku, nošņācās un taisījās kauties. Arī Cēzars sagatavojās cīņai. Bet tas taču ir vecais Apelsīns! Cēzars pirmais pazina draugu, bet aizmāršīgais runcis vēl ilgi neuzticīgi sacēla spalvu un šņāca, ja suns pārāk familiāri sāka apieties ar viņu, bija pārmērīgi piesardzīgs, dažas reizes izlaida nagus un tikai vēlu vakarā viņš beidzot atzina suni, piegāja tam klāt, izlieca muguru un sāka trīties sunim gar kājām.

Atnāca kaimiņš — zobu dakteris. No viņa bija iznācis krietns kareivis. Gluži nesen demobilizējies, viņš vēl nebija paguvis novilkt formas tērpu. Ar Cēzaru viņi sastapās kā veci draugi. Aizejot kaimiņš uzaicināja visus ciemos, bet Cēzaru pat īpaši.

—   Vari atnākt. Privātā prakse tagad ir izbeigta.

Cik labi ir mājās! Kā apdullis no prieka, Cēzars šķaidīja no vienas vietas uz otru, apostīja pazīstamos priekšmetus. Viņš taču atceras te katru lietu, lai gan tik ilgi bijis prom.

Tāpat kā agrāk, pakārti zemu pie sienas virs viņa likumīgās vietas priekštelpā pie durvīm, stāv suņu «ordeņi», kā jokodamies tos sauc vecais saimnieks,— medaļas un diplomi, apbalvojumi par prasmi un eksterjeru. Tie tur karājušies visu kara un okupācijas laiku, tos neviens nav aizticis pat tajos mēnešos, kad māja bija tukša un atstāta bez uzraudzības. Aleksejs izņēma no čemodāna divkārt salocītu papīra lapu un to atlocīja.

—   Kaujas raksturojums. Atsauksme par militārā dienesta suņa Cēzara darbu … — Un pastiepa to Nadjai. — Tas arī jāpakar tepat…

—   Jāliek zem stikla,— Jeļena Vladimirovna teica.

— Protams, jāierāmē un jāliek zem stikla.

Pamazām viss nokārtojas un ieiet parastajās sliedēs.

Tikai Jeļena Vladimirovna saimniekodama šad tad pamet acis uz skaistuli seržantu (vai tiešām tas ir viņš, viņu Aļoša, nu taisni neticami!) un atkal sasit rokas.

—   Bet ūsas, kādas ūsas!

Es tās nodzīšu.

—   Nesteidz nu, padižojies meiteņu priekšā . . . Kad es biju jauns, arī liku viņām trūkties,— Stepans Nikolajevičs joko. . . —   Ak nu viņš saka «ari»,— nostādamās pret vīru, Jeļena Vladimirovna ironizē.— Vai esi aizmirsis, kā skrēji man pakaļ? Es uz tevi, tādu skaistuli, ij skatīties negribēju! . . .

—   Es viņam gan rādīšu meitenes!— iejaucas Nadja. Acis viņai draiski zib. Un, lai slēptu pēkšņo sārtumu vaigos, viņa noliecas pie Cēzara. Ak, šīs meitenes!

Visi apsēžas pie galda. Pusdienas, vakariņas, tēja — viss vienā reizē.

Cēzars guļ uz grīdas.

—   Cēzar! Vai neesi aizmirsis, kā to dara?— Nadja uzsauc un met viņam šķīvi ar garšīgu pīrādziņu.

Suns acumirklī ir kājās (ir nu gan ātrums!) un lidojumā pārtver šķīvi. Sēž un tur zobos — gluži kā viesmīlis restorānā.

—   Ņem!

Šķīvis (nesaplēsts!) atrodas uz grīdas, pīrādziņš nozudis Cēzaram rīklē. Jāatzīst, viņš izdarīja to vēl labāk nekā senāk.

—   Nadja!— māte pārmetoši pakrata galvu. Meita ir tāda pati draiskule kā agrāk, lai gan tik daudz pārcietusi.

—   Padziedāsim?— Nadja pielec kājās.

—   Padziedāsim.

Kopā ar Alekseju viņa apsēžas pie klavierēm. Nadja spēlē un dzied. Aleksejs piebalso . . . Melodiju uztver arī pārējie. Dziesma stāsta par vīrišķību, draudzību, dzimtenes mīlestību, izturētajiem pārbaudījumiem, par bezbailīgo un godīgo cilvēku jūtām. Nē, nevar apgalvot, ka dziesma tieši par to stāsta, tomēr tās ir katrā klātesošajā. Cēzars guļ, uzlicis smago galvu uz sakrustotām priekšķe- pām, un kustina uzacis. Varbūt arī viņš domā to pašu ko cilvēki.

—   Bet vai šo neesi aizmirsis?— Nadja iesaucas.

Un atkal tievie pirkstiņi sāk veikli skraidīt pa klaviatūru. Pa māju plūst braša marša melodija. Ak, tā taču ir par viņu uzticamo draugu, par Cēzaru!

— Līdz kamēr naidnieks zemē krīt, Mums asus zobus vajag trīt,—

viņi skaļi dzied, tāpat kā to kādreiz darīja pusaudze Nadja, atgriezdamās kopā ar saviem vienaudžiem un Alekseju no suņu apmācību laukuma.

Pārtraukusi spēlēt, Nadja pieskrien pie Cēzara.

—   Tu tagad esi vecs, tev jau ir liekie zobi,— viņa aušojas.— Bet vēlāk tev uztaisīs ieliekamo žokli un tu varēsi ēst tikai mannas biezputru, krekšķēt un čamstināt kā visi simtgadīgie večuki. . . Tomēr neuztraucies, mēs par tevi rūpēsimies, mīlēsim tevi un nevienam neatdosim, nebaidies!

—   Mani tomēr interesē, kur viņš bija aizlaidies?— balsī prāto vecākais seržants, lai gan viņu nodarbina citas domas.

Viņš nenojauš, kas noticis. Nu kā lai viņam ieskaidro, ka pār viņu galvām savelkas negaisa mākoņi, ka jāiet, aktīvi jādarbojas, nevis jābrīnās, gari un plaši jāspriedelē.

—   Varbūt skrēja apciemot kādu no savām draudzenēm?— Stepans Nikolajevičs joko.— Atcerējās vecos laikus. Pielūko, Nataša, ka arī Aleksejs neizspēlē tādu triku . . .

Visiem ir lielisks noskaņojums. Vai tagad laiks domāt ko sliktu!

Tā paiet vakars.

Un tad sāk rosīties vecā saimniece, viņa klāj gultu mīļajam ciemiņam. Uzbužina spilvenus, sameklē tīrus palagus . . .

Tātad Cēzars ir atkal mājās. Viss ir tāpat kā agrāk. Bet kāpēc viņš nevar norimties savā parastajā vietā kaktā, kur kopš kucēna gadiem atradusies viņa guļvieta? Staigā no istabas istabā, ilgi aposta priekšmetus, gluži kā kaut ko meklēdams vai nojauzdams. Jo tuvāk nakts, jo nemierīgāks kļūst Cēzars, viņu pārņēmis liels satraukums. Nervozi suns pieskrien pie viena loga, pieskrien pie otra, vairākkārt uzlec ar priekšējām ķepām uz palodzes, par ko jaunā saimniece izsaka neapmierinātību.

Viņa iecērt Cēzaram pliķi un sabar:

—   Kur tev jālien! Saplēsīsi aizkarus . . .

Beigu beigās Cēzars ar degunu sāk bakstīt te vienu, te otru mājnieku un lūdzoši skatās acīs. Bet to var saprast arī citādi, pavisam ne tā, kā grib suns.

—   Paskat, kā sailgojies,— mājnieki spriež, vērodami suni.

—   Suns nevar vien nomierināties. Priecājas par atgriešanos mājās . . .

—   Kā gan citādi!

Nesaprot viņu. Ak, cilvēki, cilvēki, neko viņi nezina, nespēj noskārst pat pašas vienkāršākās lietas, kad tās noteikti jāzina.

—   Vietā!— Nadja nokomandē, redzēdama, ka Cēzars nopūzdamies mēģina iekārtoties gulēšanai uz grīdceliņa pie durvīm.— Atradis, kur gulēt!

Tad suns palien zem galda lielajā istabā un skatās no turienes caur galdauta bārkstīm; pēc tam kad visi sāk izklīst pa telpām, viņš steidzīgi atstāj pagaldi un atkal maina pozīcijas — sāk iekārtoties gaitenī.

—   Ko viņš tā skraida kā sadedzis?— Nadja nesaprot un dusmojas.— Nevar sev vietu atrast, pavisam atradinājies . . . Vietā, Cēzar! Vietā!

—   Liec viņu mierā,— tēvs aizstāv suni.— Lai guļ, kur grib. Gan jau kaut kā iztiksim.

Cēzars pateicīgi paskatās uz viņu. Ak, kaut daba būtu dzīvam, jūtīgam, gudram un uzticamam radījumam sunim devusi iespēju izteikt savas jūtas, satraukumu, ne tikai piegrūžot ar degunu vai paluncinot asti, bet katram cilvēkam saprotamā valodā! Kāpēc uzticamajam dzīvniekam tā nodarīts pāri?

Ir jau pāri pusnaktij. Mājā visi devušies pie miera, gaisma vairs nespīd nevienā logā. Uz dīvāna pie Alekseja kājām saldi izstaipās lielais gulētājs Apelsīns. Vienīgi Cēzars ir nomodā. Paklājs dedzina viņam sānus. Suns neguļ un kā ēna nedzirdami klīst pa māju. Viņš ir postenī un jūt tuvojamies briesmas — kustina jutīgās ausis, ieklausās tikko dzirdamajās skaņās, kas nāk no āra. Ap māju kāds klīst, instinkts un smalkā dzirde vēl nekad nav suni pievīlusi.

Cēzars metas pie loga. Jā, tā ir. Neskaidra ēna, cilvēka figūra pieplok pie dārziņa sētas un skatās tumšajos logos. Bet Cēzaram ir iemācīts velti nevaukšķēt. Suņa darbā klusēšana ir zelts, kluss uzbrukums vienmēr ir baismīgāks un iznākums drošāks.

Cilvēka ēna atdalās no dēļu sētas, klusi atver vārtiņus, ienāk pagalmā starp ceriņu krūmiem un nostājas uz tīri noslaucīta celiņa, kas ved uz lieveni. Tagad svešais kāpj jau uz lieveņa. Viņš mazliet pagriež galvu, mēnesnīcā uz mirkli tiek apgaismota viņa seja, ko slēpj dziļi uz pieres uzvilkta naģene . . . Sajā mirklī droši vien nodrebētu pat cilvēks ar stipriem nerviem: pār nelūgtā viesa vaigu stiepjas dziļa rēta, ko apgaismo nakts spīdekļa mironīgi zilā gaisma, un šādā apgaismojumā seja izskatās sevišķi briesmīga, atbaidoša.

26. NODAĻA

Veltīgā dzīve

(Krizina dzīves mācība)

Kā jau varēja iedomāties, Krizins nebūt nenoslīka upē pie tilta tajā reizē, kad partizāni atbrīvoja padomju cilvēkus, kurus fašisti gribēja aizdzīt katorgā uz Vāciju. Nodevējam izdevās veikli nojaukt pēdas. Viņš uzpeldēja — vārda tiešajā nozīmē — uzpeldēja atkal. Un pats ieradās tur, kur viņu vismazāk varēja gaidīt.

Nelietis savu tiesu jau bija saņēmis. Liktenis nodevējus nekad nav lutinājis. Padomju Armijai uzbrūkot, ienaidnieks atkāpās, un hitlerieši pameta savu kalpu likteņa varā. Roklaiža, kas bija iedomājies sevi par kungu, nu kļuva par atkritēju, izstumto, no visām pusēm vajātu vilku, kam neatliek nekas cits kā pašam bāzt galvu cilpā. Viņš ir sagatavojis sev tādu galu, un šajā ziņā viņa liktenis neatšķiras no citu tādu pašu neliešu likteņa. Zagli vai pielidēju agrāk vai vēlāk sagaida atmaksa.

Krizina dzīvesceļš var noderēt par mācību. Viņš negribēja dzīvot kā visi pārējie, kam bija citi ideāli, un tagad viņam dzīvē vairs nebija vietas. Viņš gribēja tikai ņemt, ņemt par katru cenu — ar meliem, ar varu, ar laupīšanu. Un nemanīja, kā pazaudēja savu dzīvi. Izniekoja, aplaupīja pašu dārgāko, to, kas mums dota tikai vienu reizi, kas nekad vairs neatgriežas, ko nekas nevar aizstāt un kompensēt.

Cik cietsirdīga ironija: viņš apzaga pats sevi! Izrādījās, ka viņš bija pats sev ienaidnieks. Cilvēks, kas apzīmogots gluži kā dzīvnieks, precīzāk — kā sendienās apzīmēja katordzniekus. Nokaitē uz oglēm knaibles un . . . Kādreiz kinofilmā viņš bija noskatījies, kā to dara, un iegaumēja uz ilgu laiku.

Pretīgo, necilvēcīgo paradumu iezīmēt cilvēkus gluži kā lopiņus atkal atdzīvināja hitlerieši koncentrācijas nometnēs, kas ieguvušas nāves nometņu nosaukumu. Pār- devies savas tautas apspiedējiem, atkritējs Krizins domāja, ka paliks nesodīts un pats apzīmogos tos, kuri nokļūs viņa rokās. Taču iznāca otrādi.

Runa šoreiz nav par to rētu, kuru atstāja Cēzara ilknis. Beigu beigās tā ir nelaimīgas apstākļu sagadīšanās, nejauša ievainojuma sekas. Tomēr jāpiebilst, ka ikvienā nejaušībā ir sava likumsakarība. Sejai var izdarīt plastisko operāciju, rētas sakropļotā dvēselē nekādi nav labojamas.

Krizina dzīves mācība ir barga. Viņš zaudējis visu, kas var piederēt cilvēkam. Sis radījums ir kā kaktā iedzīts plēsoņa, vilks, kas nolemts bojāejai un tāpēc sevišķi nežēlīgs un ļauns . . . Mednieku ielenkts zvērs. Visapkārt sarkanie karodziņi, un jebkuru brīdi var atskanēt liktenīgais šāviens.

Kas Krizinu vilināja uz šejieni, uz Talancevu mājām? Kriminālisti apgalvo, ka noziedznieks bieži jūt nepārvaramu tieksmi atgriezties vietā, kur viņš izdarījis noziegumu, un šai tieksmei nekādi nav iespējams pretoties . . .

Krizins nespēja atteikties no iecerētā nodoma noslēgt rēķinus ar Talancevu ģimeni, atriebties tiem. Bet par ko? Laikam arī pats Krizins nezinātu atbildi. Nu kaut vai par to ļaunumu, ko viņš tiem nodarījis!

Doma par atriebību bija jau pārvērtusies uzmācīgā idejā, tā dedzināja viņa smadzenes un pārņēma pilnīgi savā varā. Nākotnē Krizins bija nolēmis pazust no šejienes, un tas viņam jādara pēc iespējas ātrāk, bet pagaidām, kamēr nodoms nav izpildīts . . .

Kaislības bangoja šajā cilvēkā, kas bija iedzīts strupceļā un baidījās pat no savas ēnas, katra soļu trokšņa, no klusas noklepošanās aiz muguras, bet kas joprojām perināja ļaunumu pret citiem. Un acīmredzot šim ļaunumam vajadzēja rast izeju, lai tas nenosmacētu pašu Krizinu.

Viņam bija nepieciešams kāds, ko vainot savā nelaimē. Sirdsapziņu zaudējis cilvēks savu neveiksmju cēloņus vienmēr meklē godīgajos un taisnīgajos ļaudīs, kas stāv par viņu augstāk. Krizins nebija nekāds izņēmums.

Vārdu sakot, Krizina psihiskais stāvoklis bija tuvs tam, kuru psihiatri sauc par prātā jukšanu uz kādas mānijas pamata. Tā melna skaudība un ļaunprātība pašas sevi iznīcina.

Protams, viņš nemaz necerēja sastapt šeit Alekseju Beļaņinu un Cēzaru. Krizins nezināja, ka tie abi ir atgriezušies. Viņu ar orķestri neviens nesagaidīja, viņš atbrauca ar citu vilcienu, citā laikā un ar svešu vārdu. Nodevējs izvairījās no vietām, kur pulcējās daudz ļaužu, radiopārraides neklausījās, laikrakstus nelasīja, jo tajos publicētās ziņas iesvēla viņā mežonīgu niknumu. Tāpēc frontinieku atgriešanās bija paslīdējusi garām viņa uzmanībai.

Negaidītā satikšanās uz ielas ar Cēzaru Krizinu iztrūcināja. Vēlāk viņš pats par sevi pasmējās: ir nu gan stulbenis — ierauga uz ielas svešu suni un no bailēm gandrīz bikses pietaisa! Kāpēc suns metās pakaļ tramvajam? Vai tas nozīmē, ka tagad būs jābaidās no katra takša?!

Drošāk, drošāk, žurka, viņš sevi uzmundrināja. Vēl jau viss nav pagalam!

Noziedznieku pievelk vieta, kur viņš izdarījis noziegumu? Talancevu māja Krizinam bija tieši tāda vieta. No šejienes viņš aizveda uz gestapo moku kambariem mājas saimnieci Jeļenu Vladimirovnu. Te viņš pievāca Nadjas fotogrāfiju, kuru vēlāk izmantoja pret meiteni. Krizins loloja slepenas cerības, ka Talancevu māja un dārzs kopš šī brīža būs viņa īpašums. Lika mazliet pagaidīt!

Toreiz pievāktā atslēga atgādināja, ka māju viņam nav izdevies iegūt, un pamudināja uz jaunu noziegumu. Atslēgu viņš saglabāja un par Talancevu māju atcerējās tūlīt pēc katastrofas, kad fašisti un viņu rokaspuiši neatskatīdamies aizlaidās uz rietumiem, bet viņam pašam ceļu aizšķērsoja Sarkanā Armija.

Palicis bez kādiem līdzekļiem, atriebības jūtu pārņemts, Krizins nodomāja Talancevu māju aplaupīt. Četrkājainā sarga tur tagad nav, to viņš zina gandrīz droši, bet atslēga palīdzēs iekļūt mājā klusu un nemanāmi, viss izdosies. Bet, ja saimnieki pamodīsies nelaikā . .. Nu tad lai vaino paši sevi. Patiesību sakot, tas pat ietilpst viņa plānos. Viņš ir sagatavojies uz visu un neapstāsies, pat ja ceļā stāsies Nadja. Maigās jūtas sen apdzisušas, to vietā stājusies cietsirdība un niknums. Un kādas gan jūtas var būt tādam briesmonim un slepkavam kā viņš . . . Krizins izrēķināsies gan ar Nadju, gan citiem.

Krizina šīsnakts «vizītei» bija vēl viens iemesls, gandrīz vai galvenais: viņu bija redzējusi Jeļena Vladimirovna. Abi nejauši satikās uz ielas: viņš atsprāga atpakaļ un steidzīgi novērsās, savaikstījis laipnu seju, bet viņa pagāja garām, gandrīz vai aizskardama Krizinu ar savu apģērbu. Viņš netika skaidrībā, vai Jeļena Vladimirovna viņu pazinusi vai ne, bet tieši tāpēc šī sieviete nav žēlojama. Tikai mirušie klusē.

Sastapšanās uz ielas … jā, šī sastapšanās bija pēdējais piliens, jo pēc tam Krizins ne par ko citu nespēja domāt. Mājās Jeļena Vladimirovna ieminējās, ka laikam redzējusi Krizinu. «Nu ko tu, tas nevar būt,» vīrs iebilda, un visi pārējie tam piekrita. Bet, ja viņai tikai šķita, ka «laikam redzējusi», tad Krizins bija pārliecināts, ka viņa ir redzējusi, un tāpēc tagad devās uz Talancevu māju nogalināt, lai apsteigtu Jeļenu Vladimirovnu un tā nepa- gūtu viņu atmaskot.

Te tā ir — atslēga . . . No svešas mājas un svešas dzīves — viss, ko pagaidām izdevies saglabāt atkritējam. Viņam nepieder ne atslēga, ne māja. Viņš šeit ir lieks. Lai! Toties ir iespēja atkosties, jā, jā!

Lieks un nevajadzīgs mūžs vienmēr ir ienaidnieks citu cilvēku dzīvei. Traks zvērs, pirms izlaiž garu, meklē upuri.

Pasviedis atslēgu uz augšu, Krizins to veikli satvēra un mēnessgaismā mirkli par to papriecājās. Vēsais tērauds nespodri novizēja. Pēc tam viņš pataustīja bikšu kabatā pistoli . . . Sajā naktī notiks bezkompromisa cīņa uz dzīvību un nāvi.

Krizins iebāza atslēgu slēdzenē . . .

27. NODAĻA

Cīņa bez kompromisa

(Cēzara mācība)

Cēzars gaidīja. Viņš dzirdēja, nojauta un gaidīja. Sī tikšanās būs pēdējā, tā notiks drīz. Cēzars to zināja.

Viņš ir gudrs, ļoti gudrs — tāpat kā cilvēks, ko gudru padara ilgā dzīves skola,— šis pavecais un svešu ļaužu acīs padrūmais, pinkainais suns, kura ķermeni viscaur klāj rētas un plaiskumi, kas reizēm neganti smeldz. Viņš ir gudrs, izmanīgs un apdomīgs un zina to, kas cilvēka prātam pagaidām vēl apslēpts, kaut gan cilvēks ir augstākā būtne.

Nē, Cēzaram nemaz nešķiet, ka staigāšana uz divām kājām ir ērtāka. Kā zināms, lielie suņi vispār nespēj nostāties un stāvēt uz pakaļkājām, paklausīgi «nodejot» kaut ko cilvēka priekšā, pielišķēties, lai izlūgtos dāvanas vai žēlastību. Sāda rīcība šiem lielajiem, spēcīgajiem dzīvniekiem nav raksturīga.

Ja jau mums Jauts runāt Cēzara vārdā, tad jāteic: viņš nedomāja, ka cilvēkam un dzīvniekam jāmainās vietām, kā to cenšas iegalvot daži fantasti. . . Katram sava vieta!

Dabasmāte pati, neprasot mums padomu, visu sadalījusi pietiekami taisnīgi . . . Daba radījusi daudz kā tāda, kas acīmredzot vēl ilgi satrauks mūsu iztēli.

Bitei ir «ūsiņas», kas palīdz tai nekļūdīgi atrast ziedpu- tekšņus un nenomaldīties ceļā uz dzimto stropu. Ja bitei atņem šīs «antenas», tā pārvēršas nevarīgā un nederīgā radījumā, kas aizies bojā, pat ja barība atradīsies turpat blakus.

Tādas pašas ūsas — antenas ir arī skudrām. Zinātnieki izpētījuši: izmantojot šīs dzīvās antenas, skudras nodod pavēles tādam pašam seškājainam ciltsbrālim, paziņo, kur gūstams laupījums, vai arī tos, kas nāk ar guvumu, pareizi orientē, uz kurieni to nogādāt … Ne velti par skudrām ir trāpīgs teiciens: lai maza, bet gudra. Ko tad vēl runāt par suni, kas jau senos laikos daudzināts kā gudrs dzīvnieks, kuram «vienīgi valodas trūkst».

Kas palīdz sunim nojaust nākotnes notikumus, atrast ceļu uz mājām, pat ja tas pa šo ceļu nekad nav vests, uzminēt sava saimnieka garīgo noskaņojumu un veikt tūkstošiem citu apbrīnojamu un neizskaidrojamu izdarību? Vai tik arī sunim nav tādu pašu «Ūsiņu» kā skudrām un bitēm?

Kas tik nemaldīgi aizveda Cēzaru pie Jeļenas Vladimi- rovnas, kad viņa, nomocījusies un gandrīz jau atsacījusies no turpmākās cīņas, gluži bez spēka nokrita sniegā — viena, pavisam viena bezgalīgajā sniega klajumā — bez kādām cerībām izglābties?

Kāpēc viņš sekoja Krizinam pa slepenajām pēdām? Cēzaram tās bija pazīstamas pēdas. Smakas? Un tikai!

Zinātnieki raksta par noslēpumainām biostrāvām, bioloģisko magnētismu un elektrisko strāvu, ko izstaro ikviena dzīva būtne (pat augi). Bet jūtas? Vai arī tām bieži vien nav materiāla izpausme?

Pēdējā laikā plaši tiek lietots vārds «biolauks»— vēl viens zinātnisks jēdziens . . .

Tuvumā klīst līdz galam nepieveikts ienaidnieks, un uzticamais suns vairs nevar rimties: nespēj ne gulēt, ne atrast sev mierīgu vietu. Viņa biostrāvas kaut kur neredzami krustojas ar Krizina biostrāvām, šķind asmeņi, cīņa ir jau sākusies, lai gan pretinieki viens otru vēl nav sastapuši . , .

Tieši tas ļāva sunim agrāk nekā citiem atklāt Krizina nozušanas un šķietamās nāves noslēpumu, laupīja miegu un brīdināja būt gatavam tikties ar pretinieku.

Dzīve gāja pa neredzamām sliedēm, kuras iepriekšējie notikumi iezīmējuši nākošajiem notikumiem. Neredzams pulkstenis skaita pēdējās dienas. Lai gan zināms, ka nākotne vienmēr slēpta mūsu acīm, tomēr Cēzars paredzēja vai nojauta visu, kas notiks šajā naktī.

Cilvēks māca suni. No cilvēka viņš apguvis visu to prasmi, kas viņam tagad ir. Tomēr kaut kādā ziņā suns ir un paliek pārāks par mums.

Cilvēki veic varoņdarbus augstu ideālu un mērķu vārdā. Suns nekā tamlīdzīga nezina, viņš gluži vienkārši kalpo cilvēkam, kalpo, kā prot. Bet arī viņam ir savs dievs, savs elks, sava reliģija. Tas ir cilvēks, kas viņu audzinājis. Tā dēj suns ir gatavs uz visu.

Tāpat kā Krizins, kas bija sagatavojies pašai nežēlīgākajai rīcībai, tā arī Cēzars nedomāja palikt pusceļā. Viņš darbam vienmēr bija ziedojis visus spēkus, bet vārdu «kompromiss» viņš nemaz nezināja.

Pārgājiena laikā viņi — Cēzars un seržants Beļaņins — parasti bija gulējuši blakus vai nu zemnīcā, vai tieši zālē mežā. Šodien Cēzars bija draugu nodevis: negulēja pie viņa dīvāna, bet atdeva vietu Apelsīnam. Pat Aleksejs šādu rīcību piedēvēja suņa pārmērīgajam satraukumam, jo tas tik ilgi bijis prom no mājām . . .

Jā, Cēzars bija satraukts, taču pavisam cita iemesla dēļ.

Izrādās, ka draugi Cēzaru nesaprot. Nu nekas, viņš pierādīs, ko spēj.

Ļoti bieži suns ziedo cilvēkam visu, cilvēka acīs parasti palikdams tikai ierocis, nejūtīgs instruments, tāds pats kā, teiksim, cirvis vai lāpsta,— un nekas vairāk. Tā ir traģiska netaisnība. Cik dziļi maldās tie, kas, vēlēdamies parādīt savu pārākumu, nereti liedz sunim pašu dārgāko, nosauc viņu visādos aizskarošos vārdos, dod viņam nepatīkamas iesaukas, pazemo viņu, pazemo sevi. Bet vai vienmēr cilvēks ir suņa cienīgs?

Tagad Cēzars bija iepazinis cilvēku nodevību. Krizina tuvums viņu padarīja gluži vai traku. Un, protams, tā vairs nebija tikai oža, bet viņa nervu atmiņa, apbrīnojamā, neizzinātā pasaule, kur cilvēks vēl nav spējis iekļūt.

Droši vien kādreiz zinātnieki izpētīs suņa galvā «mehānismu», kas padara viņu par nesamierināmu, uzticīgu bezkompromisa dzīvnieku. Bet pagaidām . . .

Cilvēks ārdurvīs pagrieza atslēgu. Atveroties tās tikko dzirdami nočīkstēja. Cēzars metās turp.

28. NODAĻA

Divkaujas iznākums

Katru dienu, katru mirkli pasaulē risinās lieli un mazi notikumi. To skaits pieaug, tie noslāņojas un, visiem sasaistoties, veido vēsturi — valstu, tautu un atsevišķu cilvēku celšanos un krišanu. Vēsturē nemitīgi cīnās gaisma ar tumsu, labais ar ļauno, vecais ar jauno, skaistais, dzimstošais ar atmirstošo, bezjēdzīgo.

Lielas domstarpības vienmēr sastāv no tūkstošiem mazāku domstarpību.

Mūsu stāsts sākās tajā mirklī, kad tikko bija beidzies karš un nelielā Viduskrievijas pilsētiņā atgriezās fronti- nieku grupa, kuras vidū bija vecākais seržants ar suni. Valstī, kur katru dienu stājas ierindā jaunas fabrikas un rūpnīcas, zinātnē tiek izdarīti svarīgi atklājumi un risinās tūkstošiem citu svarīgu notikumu, šāds gadījums varbūt nav nemaz tik ievērojams. Un, protams, kaut kāda suņa liktenis ir pārāk nenozīmīgs objekts pagātnes pētniekam. Mūsu Cēzars ir tikai smilšu graudiņš, piliens jūrā, mazsvarīgs mikrokosms lielajā dzīves riņķojumā.

Un tomēr . . . Tāpat kā kara iznākums atkarīgs no miljoniem atsevišķu ļaužu darba un varoņdarba, tāpat dzīves gaitu veido pastāvīga, nepārtraukta sīkāko daļiņu pārvietošanās, netverama kustība uz priekšu — daudzu jo daudzu ļaužu pūliņi.

Iedomājieties, kā veidotos mūsu varoņu liktenis, ja nebūtu Cēzara. Jeļena Vladimirovna un Nadja droši vien nebūtu vairs dzīvas, kaut kur staignos purvos būtu nolicis galvu Aleksejs, tātad dzīve Talancevu mājā ritētu pavisam citādi vai pat būtu apstājusies pavisam . . . Cik daudz kas atkarīgs no četrkājainā drauga! Autors neko neuzspiež, vienīgi lūdz padomāt tos, kuri lasīs šo stāstu. Un tāpēc mēģinājumu sniegt Cēzara Zeltzobja dzīves aprakstu nebūt nav radījusi vēlēšanās notēlot suni cēlāku, parādīt labāku, nekā tas patiesībā ir, pierādīt, cik tas nepieciešams, derīgs. Suns jau sen izcīnījis mūsu atzinību un pateicību.

Bet reiz taču viņš, Cēzars, tik tikko neaizgāja bojā suņķērāja kastē … Tā reizēm lielie labdari paiet mums garām, pazūdot bez vēsts. Kā teicis dzejnieks:

Ko iegūstam, mēs uzskatām it visu Par dālderi, kas varā kalts,

Tik vēlāk — reizēm pārāk vēlu — Mēs raudzi apskatām Un atklājam: Tas zelts.

Nedrīkst sajaukt zeltu ar varu!

Sī stāsta galvenais varonis ir militārā dienesta suns. Un autors ļoti vēlētos, lai cilvēki patiesi novērtētu, ko tas nozīmē.

Cēzars neaiztika citus suņus un neiesaistījās kautiņā ne tāpēc, ka tā kādam pēkšņi būtu sagribējies. Uzticamais suns kalpoja cilvēkiem, kas par savu cildeno mērķi uzskatīja tādu sabiedrību, kurā nebūtu Krizinam līdzīgu izdzimteņu. Cēzars palīdzēja nosargāt Dzimtenes brīvību un neatkarību, un tā ir viņa galvenā atšķirība no daudziem četrkājainajiem literārajiem varoņiem pagātnē un, iespējams, daudziem līdzīgiem tēliem nākotnē. Krietnais četrkājainais cilvēka cīņu līdzgaitnieks pelnījis, lai stāstījums par viņu tiktu pabeigts.

Šāvienu troksnis, nikni suņa rūcieni, iekaukšanās, lamāšanās un sāpju kliedzieni nakts vidū pamodināja gulētājus patīkamajā un mājīgajā namiņā aiz dēļu sētas iežogotā dārziņa. Priekštelpā pie ieejas durvīm notika nikna cīņa. Mirkli vēlāk tā no mājas pārvietojās uz pagalmu un dārzu. Kāds atšaudīdamies mēģināja bēgt, bet Cēzars, nikni rūkdams un riedams, tam sekoja.

Mājā steidzīgi sāka šaudīties satrauktas ēnas. Iedegās gaisma, pusapģērbti cilvēki izsteidzās uz lieveņa. Aleksejs bija sažņaudzis saujā virtuves nazi, bet Stepans Nikolajevičs apbruņojies ar krāsns kruķi.

Uz celiņa asins peļķē gulēja vīrietis ar rētu sejā, ko izķēmoja pirmsnāves mokas un neremdināmais naids, kas pastāvīgi bija mājojis viņā.

Viņa stunda bija situsi. Bezmērķīgā dzīve beigusies.

Blakus Krizinam bija nokritis Cēzars. Arī viņš bija noplūdis asinīm, bet vēl pēdējiem spēkiem pūlējās aizsniegt pretinieku ar žokļiem, kas vairs negribēja klausīt. Apbrīnojami, ka suni jau pirmajos divkaujas mirkļos trāpījušas vairākas lodes, bet viņš vēl turpināja cīņu.

Viss ilga ne vairāk par minūti, taču ar to pietika, lai konflikts, kas bija izcēlies starp cilvēku-zvēru un zvēru, kurš jutās gandrīz kā cilvēks, tiktu atrisināts: Cēzars savu tomēr bija panācis — viņš bija nokodis pretinieku.

Pie sliekšņa mētājās nokritusi atslēga, gluži tāda pati, kāda bija Talanceviem. Ja viņiem pēc atgriešanās mājās nebūtu otras atslēgas, viņi nomainītu slēdzeni — un varbūt nekas nebūtu noticis . . .

—   Vecs paziņa, pats ieradies,— rezumēja Stepans Niko- lajevičs, pazinis mironī to, kura nāvi viņš paredzēja un prasīja jau tad, kad pasaulē daudz kas bija citādi.

—  Te vairs nekāda medicīna nelīdzēs,— Aleksejs piebilda.— Cēzars atmaksāja par visu . . .— Vīrieši saskatījās, nojaušot, kādu nelaimi Cēzars bija novērsis no viņiem.

—   Dīvaini gan, ka viņš atnācis …

—   Nebija kur likties. Bet varbūt pats to gribēja …

Tas ir arī viss attiecībā uz pēdējo tikšanos ar Krizinu.

Vairāk viņam, vilkam, nebūs jāskraida apkārt un jāslap- stās. Viss cauri!

Cēzaru ienesa mājā. Krizins palika guļot uz celiņa līdz milicijas atnākšanai. Visu mājnieku uzmanība pievērsās sunim.

Cēzaram bija cauršautas krūtis, kakls, salauztas ribas un ķepa, lodes sadragājušas pleca kaulu. To visu konstatēja kaimiņos dzīvojošais ārsts, kas pusapģērbies atsteidzās pēc Nadjas izsaukuma. Viņš sniedza pirmo palīdzību, taču diez vai ko varēja vairs par labu vērst. Suns noasiņoja. Līdz ar asinīm no ķermeņa izplūda dzīvība. Un ar tādiem ievainojumiem, no kuriem ikviens bija pietiekami nopietns, lai nonāvētu cilvēku, viņš vēl turpināja cīņu. Ir nu gan sīksta dzīvība! Visi brīnījās, tāpat kā kādreiz, spīdzinādams Cēzaru, bija brīnījies Krizins.

Kamēr ieradās milicija, sastādīja protokolu un aizvāca Krizina līķi, sunim injicēja kamparu, uzlika pārsējus un pie kājām pielika sildītājus. Tajā naktī mājās neviens vairs neaizvēra acu.

Kad ar tuvu draugu notiek nelaime, katrs, šķiet, varētu atdot dajiņu savas dzīves, lai tikai glābtu viņu. Tagad cilvēki nežēlotu savas asinis un atdotu tās sunim.

No rīta ap ievainoto sapulcējās vesels ārstu konsilijs. Stepans Nikolajevičs atveda tos savā mašīnā. Ieradās galvenais veterinārārsts — pulkvedis no tās karaspēka daļas, kur dienēja Aleksejs un Cēzars. Visi baidījās, ka suns nenodzīvos līdz rītam, tomēr dzīvība viņā vēl turējās. Ārsti ilgi viņu apskatīja un izklausīja, un slēdziens bija bēdīgs.

— Esi gan tu pamatīgi apstrādāts,— vecākais no mediķiem kratīja iesirmo, īso ķīļbārdiņu.—• Te jau pietiktu daudziem, bet tu esi saņēmis to viens.

Sie vārdi izskanēja kā spriedums.

Taču Stepans Nikolajevičs nenolaida rokas. Viņš prasīja, lai Cēzara glābšanai tiktu darīts viss iespējamais. Dienu un nakti Cēzara tuvumā nepārtraukti kāds dežurēja: Nadja, Je]ena Vladimirovna, Aleksejs. Un atkal Nadja, tad Jeļena Vladimirovna . . . Cēzars gulēja nekustīgi, izstiepies uz sāniem, viscaur nosaitēts, un, šķiet, bija nāvei lemts. Vienīgi sāni tikko manāmi cilājās un laiku pa laikam plaksti lēni pacēlās un nolaidās, un apdzisis, skumjš uzticīga suņa skatiens pārslīdēja pār cilvēku sejām. It kā caur miglu Cēzars redzēja tos, par kuriem būtu atdevis dzīvību vēl un vēlreiz, ja būtu nepieciešams, un nespēja tiem atbildēt, pat viegli pakustinot asti. Līdz viņa apziņai vāji nonāca arī balsis — Nadjas klusā raudāšana un vīriešu pusčukstus izteiktie vārdi.

Tikai uzticamā sirds joprojām pukstēja, gan tikko dzirdami, tomēr vienmērīgi, noteikti un neatlaidīgi. Mūžīgais dzinējs, arī tas cīnījās līdz pēdējam.

Un tad kādu dienu notika pirmās pārmaiņas: sirds toņi uzlabojās, kļuva spēcīgāki un skaidrāki.

Uzticamais draugs bija izturējis arī šo jauno pārbaudi, uzvarējis vēl vienu — pašu briesmīgāko ienaidnieku — nāvi. Pamazām dzīvība sāka atgriezties šajā savainotajā radījumā. Un vienā jaukā dienā viņš jau lok pienu, ko viņam priekšā nolikuši Nadja un Aleksejs; seržants noņēmis uzplečus un atkal pārvērties par inženieri elektriķi. Cēzars jau mēģina uzslieties stāvus uz ļodzīgajām kājām . . . Un beidzot pienāca brīdis, kad viņš, vēl nosaitēts un aptīts, bet jau acīm redzami atlabis un pieņēmies spēkā, parādījās uz lieveņa, ar to ārkārtīgi iepriecinādams visus kaimiņu puišeļus. Kopš zināma laika tie katru dienu stundām ilgi bija sēdējuši tur ārā, gaidīdami četrkājainā cīnītāja parādīšanos.

Nu mūsu uzticamais draugs Cēzars stāv uz kāpnēm. Vēl viņš izskatās novārdzis, vietām uz tikko sadzijušajiem ievainojumiem nav atauguši vilna, bet suns ir mundrs, dzīvesprieka pilns kā senāk, viņa možo, brūno acu skatienā vīd saprāts un padevība. Izkāris no mutes sārto mēli, viņš ar dzīvu interesi skatās uz mums un, šķiet, pat smaida . . .

Ja kādam no lasītājiem vairākus gadus pēc kara, ko tauta nosaukusi par Lielo Tēvijas karu, ir gadījies iebraukt pilsētā, kur notikuši stāstā aprakstītie notikumi, viņš noteikti būs sastapis uz ielas divas būtnes, kurām nevar paiet vienaldzīgi garām.

Liels, vecs suns, mazliet pieklibodams, un maza meitenīte svarīgi solo, un abi kopā izskatās kā viena nedalāma vienība. Bērns ir apbrīnojami līdzīgs vienam no cienījamākajiem pilsētas iedzīvotājiem — elektrostacijas galvenajam inženierim Aleksejam Beļaņinam, it sevišķi ar saviem gaišajiem linu krāsas matiem, bet zilās acis atgādina māti. Mazā ar rociņu turas pie kaklasiksnas, bet suns gluži kā aukle pielāgo savus soļus bērna soļiem un pat neskatās apkārt. Viņi aiziet līdz ielas stūrim, pēc tam pagriežas un nāk atpakaļ pie mājiņas ar krāsoto sētu, aiz kuras kupli zied ceriņu krūmi.

Varonīgais suns vecumdienās kļuvis par aukli, bet, šķiet, viņam tas patīk, un pret jaunajiem pienākumiem viņš izturas ne mazāk godprātīgi kā toreiz, kad vajadzēja uzspridzināt vāciešu munīcijas noliktavas vai cīnīties ar Dzimtenes nodevēju Krizinu. Pagriezienā meitene atrodas bīstami tuvu ielas braucamajai daļai, un suns nekavējoties aizskrien viņai otrā pusē, kā to dara aklo cilvēku pavadoņi, un atspiež bērnu trotuāra vidū. Tā būs drošāk.

Suns ir pārvērties. Purns apaudzis ar biezu, sirmu vilnu, sudrabaini lāsumi klāj vietas, kur bijuši ievainojumi. Taču viņš vēl nebūt nav nevarīgs, nav zaudējis spēku. Lai tik pamēģina kāds aiztikt bērnu!

Bet kam gan gribēsies to darīt! Pilsētā ļoti populārs ir ne tikai Beļaņins, kuru bieži uzaicina uz pionieru salidojumiem, skolās, profesionāli tehniskajās skolās, lai viņš pastāstītu savas atmiņas par Lielo Tēvijas karu, tikpat slavens ir arī šis jaukais pāris. Suns ir ļoti ievērojams, un tāpēc meitenīti un viņas draugu katru reizi pavada vesels bars puišeļu.

Reizēm pie dārza vārtiņiem «• viņus sagaida liels, ruds runcis. Apelsīns, par spīti solīdajam vecumam, ir lieliski saglabājies, turklāt jāņem vērā, ka viņam karš vispār pagājis daudz vieglāk, bez tādiem satricinājumiem kā viņa draugam Cēzaram; nedrīkst aizmirst arī to, ka vecums kaķiem pienāk lēnāk. Suns un runcis viens otru aposta, šī svarīgā ceremonija aizņem viņiem apmēram pusminūti; tad meitene paņem runci rokās, un mājās viņi ienāk jau trijatā.

Ejot uz kārtējo tikšanos ar klausītājiem, uz skolu vai klubu, Bejaņins bieži ņem līdzi arī Cēzaru. Galvenajam inženierim nereti tiek speciāli atgādināts, lai neaizmirst Cēzaru mājās. Stāstot par karā piedzīvoto, bijušais seržants nosēdina sev blakus suni, bet tas no satraukuma un karstuma atpleš rīkli, un tur pazib zelta zobs — tādās reizēs iespaids ir neaprakstāms.

Cēzar, draugs! Suņa uzdevums ir kalpot cilvēkam un pat mirt par to.

Mūsu Cēzara vietā droši vien nāks citi suņi, kas būs nosaukti viņa vārdā. Un arī viņi darīs to pašu, tas ir, uzticīgi kalpos cilvēkam, ko darīja viņš, mūsu uzticamais mēmais pavadonis Cēzars, ar iesauku Zeltzobis.

DAŽI VARDI PAR AUTORU

Boriss Rjabiņins dzimis 1911. gadā Permas apgabala Kunguras pilsētā. 1930. gadā beidzis Permas zemes ierīcības tehnikumu, pēc tam Mehānikas un mašīnbūves institūtu. Strādājis gan par topogrāfu, gan pētnieku grupas priekšnieku, krustām šķērsām izstaigājis un izbraukājis Urālus, un viņu savaldzina turienes kalnu, mežu un upju neatkārtojamais skaistums.

Aizraušanās ar literatūru un fotografēšanu radikāli maina Borisa Rjabiņina dzīvi. Viņš kļūst par laikraksta «I43eecTusi» ļotokorespondentu Urālos. Kunguras gleznainā apkārtne, Urālu bagātā augu un dzīvnieku valsts ir pamats, no kura izaug nākamā rakstnieka mīlestība uz dzīvo dabu. Viņš saka: «Sī mīlestība sakņojas manā bērnībā: esmu dzimis Kungurā — pilsētā, kam visapkārt meži, kalni un upes. Mūsu mājā vienmēr bija dzīvnieki — gan vectētiņam un vecmāmiņai, gan tētim un māmuļai, un, dabiski, tie vienmēr bijuši arī manā ģimenē. Mēs visi — divi mani dēli un sieva — esam dedzīgi dabas sargātāji un aizstāvji.»

Borisa Rjabiņina pirmie apraksti publicēti 1935. gadā vietējā žurnālā «ypaAbCKuū CAedonhiT», bet pirmā grāmata «Akmens noslēpumi» iznāk 1936. gadā Sverdlovskā. Vēl pēc gada publicēta otra grāmata «Mani draugi», kas iekaro plašu lasītāju masu simpātijas. Rjabiņina sarakstīto grāmatu skaits jau tuvojas simtam. Daudzas no tām tulkotas vācu, angļu, franču, kā arī PSRS tautu valodās. Lielākā daļa viņa grāmatu adresētas bērniem, sākot ar mazākajiem un beidzot ar vecākā skolas vecuma jauniešiem. Savos darbos viņš pievēršas galvenokārt dzīvnieku pasaulei, kā arī cilvēku attieksmei pret mūsu «mazākajiem brāļiem» un, protams, dabas aizsardzības un saglabāšanas jautājumiem. Dažas populārākās no Rjabiņina darbiem: «Mani draugi», «Stāsti par uzticamo draugu», alngers», «Mīlestība uz dzīvo radību», «Tu un tavs

Reksis», «Paša audzināts draugs» ( 1980. g. iznākusi arī latviešu valodā) un citas. Tomēr visvairāk grāmatu Rjabi- ņinam ir par cilvēka uzticamāko draugu suni. Autors pats saka: «Suns vispār ir apbrīnojams dzīvnieks. Tuvāku iepazīšanos ar šo cilvēka Pirmo Draugu stipri veicināja mana aktīvā darbošanās Osoaviahimā (tagad DOSAAF).» Rjabiņins ilgus gadus ir PSRS Dienesta suņaudzētāju federācijas prezidija loceklis, Dabas aizsardzības Maskavas un Kijevas sekciju loceklis. Viņš divdesmit piecus gadus vadījis raidījumu ciklu par dabas aizsardzību Sverdlovskas un Čeļabinskas televīzijā, piedalījies Centrālās televīzijas raidījumos.

Boriss Rjabiņins ir daudzu dokumentālu un populārzinātnisku filmu scenāriju autors. Filma «Tur, kur briedis skrien», kas uzņemta pēc viņa scenārija, starptautiskā kinofestivālā apbalvota ar goda diplomu. Viņš saņēmis prēmijas par gada labāko publikāciju laikrakstā «JluTepaTļjpnaji za3era», «CoeercKasi Poccusi» un žurnālā «3dopoete». Par materiāla aktualitāti un oriģinalitāti grāmatā «Zeme barotāja» 1984. gadā viņam piešķirta KPFSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas prēmija.

Tulkotāja

SATURS

Džeris 3

Stāsts par zaudēto draugu 22

Mazais un Lielais 32

Nelūgtais viesis 35

Dzīvo, Grej! 48

Bonzo Nr 349 58

Cēzars Zeltzobis 71

Daži vārdi par autoru 204

Boriss Rjabiņins UZTICAMAIS DRAUGS

Redaktors Andrejs Rijnieks Mākslinieciska redaktore Maija Dragūne Tehniskā redaktore Irēna Soide Korektore Sarmīte Liniņa

Nodota salikšanai 11 12. 87. Parakstīta iespiešanai 05. 04. 88. Formāts 84 y 108/32. Tipogrāfijas papīrs .N? 2. Žurnālu garnitūra. Augstspiedums. 10,92 uzsk. iespiedi., 11.23 uzsk. krāsu nov., 12,41 izdevn. 1. Metiens 50 000 eks. Pašūt. .No 1736-o. Cena 95 kap. Izdevniecība «Liesma», 226256 Rīgā, Padomju bulv 24 Izdevn. Nt 133(32897) J —2937 Izdevums sagatavots dialoga sistēmā DIS, piedaloties Nozares kolcktivās lietošanas informatīvajam skaitļošanas centram. Programmētāja J Rupais. Iespiesta tipogrāfijā «Ciņa», 22601 1 Rigā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11

Rjabiņins Ii.

Uzticamais draugs: Stāsti/ No kr. vai. tulk. un pēcv. sarakst. J. Roze.— R.: Liesma, 1989 —206 lpp.— (Stāsti par dabu.)

[1] aizsardzības, aviācijas un ķīmijas celtniecības veicināšanas biedrība.

Content

Rjabiņins Boriss Uzticamais draugs

DŽERIS

STĀSTS PAR ZAUDĒTO DRAUGU (Salauztā sirds)

MAZAIS UN LIELAIS

NELŪGTAIS VIESIS

DZĪVO, GREJ!

BONZO JV° 349

CEZARS ZELTZOBIS (Stāsts par militārā dienesta suni)

DAŽI VARDI PAR AUTORU

SATURS